Edmondo de Amicis

Cuore
Inimã de copil

Prefaþa autorului

Aceastã carte e, mai cu seamã, închinatã copiilor din ºcolile primare, care sunt în vârsta de la nouã pânã la treisprezece ani; ea s‑ar putea intitula: Istoria unui an de ºcoalã, scrisã de un elev din clasa a III‑a al unei ºcoli orãºeneºti din Italia.
Când spunem cã e scrisã de un elev din clasa a IlI‑a, nu voim sã zicem cã el a scris‑o întocmai cum este aici tipãritã. Dânsul însemna zi cu zi într‑un caiet, dupã cum se pricepea, tot ce vãzuse, simþise, cugetase: în ºcoalã ºi afarã din ºcoalã; iar la sfârºitul anului, tatãl sãu scrie aceste pagini dupã notele lui, silindu‑se a nu schimba nimic din gânduri, ci a pãstra, pe cât se poate, cuvintele fiului sãu.
Patru ani în urmã, acesta fiind în gimnaziu, îºi reciti manuscrisul ºi mai adãuga prin el câte ceva de la sine, folosindu‑se de amintirile sale încã vii, despre persoanele ºi faptele din trecut.
Acum copii, citiþi ºi voi aceastã carte, ºi trag nãdejde, cã veþi fi mulþumiþi, ba chiar cred cã vã va fi de folos.

OCTOMBRIE

Întâia zi de ºcoalã
Luni, 17.

Azi e întâia zi de ºcoalã! Ca un vis au trecut la þarã, cele trei luni de vacanþã! Mama m‑a dus azi dimineaþã la ºcoala Baretti, ca sã mã înscrie în clasa a III‑a primarã; mi‑era gândul tot la þarã ºi mã duceam la ºcoalã cu inima rea. Pe toate uliþele miºunau copii; cele douã librãrii erau pline de pãrinþi, care cumpãrau: ghiozdane, caiete, condeie, ºi în faþa ºcolii se grãmãdise atâta lume, încât portarul ºi poliþistul abia puteau sã þinã orânduialã la poartã. Pe când stam lângã poartã, simþii cã‑mi pune cineva mâna pe umãr; era profesorul meu din clasa a Ii‑a, cel cu pãrul roºu ºi zbârlit, vesel, ca de obicei. El îmi spuse:
— Va sã zicã, Enrico, iatã‑ne despãrþiþi pentru totdeauna!
Lucrul acesta-l ºtiam ºi eu, dar cuvintele lui tot mã întristarã.
Pãtrunserãm cu greu. Domni, doamne, femei din popor, meºteºugari, ofiþeri, bunici, servitoare: fiecare cu câte un copil de mânã ºi cu certificatele de promovare în cealaltã, umpleau sala ºi scara, fãcând atâta zgomot încât pãrea cã intrau la teatru. Revãzui cu plãcere sala cea mare din etajul de jos, cu uºile celor ºapte clase, unde‑mi petrecusem cei dintâi trei ani de ºcoalã.
Era gloatã mare. Profesoarele treceau în sus ºi în jos. Profesoara mea din clasa I superioarã mã salutã din uºa clasei sale ºi‑mi zise:
— Enrico, tu mergi acum la etajul de sus. n‑am sã te mai vãd nici mãcar trecând! ªi se uitã la mine cu întristare.
În jurul directorului se aflau femei foarte îngrijorate, fiindcã nu mai erau locuri pentru copiii lor; bãgai de seamã cã barba lui era mai cãruntã decât în anul trecut. Mi se pãru cã unii din bãieþi crescuserã, alþii se îngrãºaserã.
În etajul de jos, unde se ºi fãcuse împãrþirile, erau copilaºi din clasa I inferioarã, care nu voiau sã intre în clasã ºi se opinteau ca niºte mãgãruºi; trebuia sã‑i tragã înãuntru cu de‑a sila. Unii fugeau; alþii, vãzând pe pãrinþii lor cã pleacã, începeau sã þipe ºi aceºtia erau siliþi sã se înapoieze, ca sã‑i mângâie sau sã‑i ia cu dânºii.
Profesoarele nu mai ºtiau unde le stãtea capul. Pe frãþiorul meu îl înscriseserã în clasa profesoarei Delcati, pe mine în aceea a profesorului Perboni, la etajul de sus. La ora zece eram cu toþii în clasã: cincizeci ºi patru la numãr, erau numai vreo cincisprezece sau ºaisprezece din camarazii mei din clasa a II‑a, între care Derossi, acela care ia întotdeauna premiul I. Ce micã ºi tristã mi se pãru ºcoala pe lângã pãdurile ºi munþii unde‑mi petrecusem vara!
Mã gândeam asemenea la profesorul meu din clasa a II‑a. Ce bun era ºi ce micuþ! Pãrea cã este un ºcolar de‑ai noºtri! El, mereu râdea cu noi. Ce rãu îmi pare cã nu-l mai vãd aici cu pãrul lui cel roºu ºi zbârlit! Profesorul de acum e înalt ºi n‑are barbã, pãrul îi e cãrunt ºi lung, are o dungã adâncã pe frunte. Glasul îi este gros, se uitã þintã la noi ca ºi cum ar vrea sã ne ghiceascã gândurile. Nu râde niciodatã! Eu îmi ziceam în mine: "Asta e abia ziua dintâi, mai sunt încã nouã luni! Ce de muncã! Câte examene la sfârºitul lunilor! Ce de ostenealã!" Îmi pãru bine cã gãsii pe mama la uºa ºcolii, cãci simþeam nevoia de a mã arunca în braþele ei. Ea mi‑a zis:
— N‑ai grijã, Enrico, o sã învãþãm împreunã. Mã întorsei acasã cu inima bunã. Dar tot nu mai am pe bunul meu profesor, care ne zâmbea aºa de blând ºi vesel. ªcoala nu mi se mai pare aºa de frumoasã ca mai înainte!

Profesorul nostru.
Marþi, 18.

De azi dimineaþã îmi place ºi profesorul nostru de acum. Pe când intram în clasã, unde el se ºi afla pe catedrã, ºcolari de‑ai lui, de acum un an, trecând pe la uºa clasei noastre, se opreau puþin, ca sã-l salute.
— Bunã ziua, domnule profesor!
— Bunã ziua, domnule Perboni! Unii chiar intrau, îi strângeau mâna ºi fugeau repede. Se vede cã ei îl iubesc ºi cã s‑ar întoarce bucuros la dânsul. El le rãspundea:
— Bunã ziua! Strângea mâinile ce i se întindeau, dar nu se uita la nimeni, ºi rãmânea serios dupã fiecare salutare; dunga de pe frunte i se adâncea ºi mai tare; sta întors spre fereastrã, uitându‑se la acoperiºul casei din faþã; în loc de a se bucura de acele saluturi, pãrea cã se simþea mâhnit.
Dupã aceea se uitã cu bãgare de seamã la fiecare din noi. Se pogorî de pe catedrã ºi ne dictã plimbându‑se printre bãnci. Vãzând pe un copil roºu la faþã ºi cu chipul plin de bubuliþe, încetã îndatã de a mai dicta, se opri, apucã obrazul bãiatului cu mâinile, îl privi adânc, îl întrebã ce are ºi‑i pipãi fruntea, ca sã vadã dacã arde.
În timpul acesta, un bãiat, care stãtea la spatele lui, se ridicã ºi început sã se strâmbe la el. El se întoarse fãrã de veste, bãiatul se opri repede ºi‑ºi plecã uºor capul, aºteptându‑ºi pedeapsa. Profesorul îi puse o mânã pe cap ºi îi zise numai atât:
— Sã nu mai faci aºa! Apoi se sui iar pe catedrã ºi începu sã dicteze. Când sfârºi de dictat, se uitã câtva timp la noi fãrã a vorbi ºi apoi ne zise încetinel cu glasul lui cel gros, dar blând: Ascultaþi, copii! O sã petrecem un an împreunã, sã ne silim în toate chipurile, ca sã-l petrecem bine. Învãþaþi ºi fiþi buni! Eu n‑am familie! Voi sunteþi familia mea! Acum un an trãia încã biata mea mamã: a murit ºi ea. Am rãmas singur! Vã am numai pe voi pe lumea aceasta! Nu mai am altã dragoste, alt gând, decât al vostru! Fiþi voi copiii mei! Eu vã iubesc; iubiþi‑mã ºi voi pe mine! N‑aº dori sã mã vãd silit ca sã pedepsesc nici mãcar pe unul din voi. Arãtaþi‑mi cã sunteþi bãieþi de inimã. ªcoala noastrã sã fie o familie; voi sã fiþi mângâierea ºi fala mea. Nu vã cer sã‑mi fãgãduiþi acestea prin vorbe; sunt sigur cã în inima voastrã fiecare din voi a ºi rãspuns "da"; de aceea vã ºi mulþumesc!
Tocmai atunci intrã portarul, ca sã sune sfârºitul orei. Ieºirã cu toþii în liniºte. Bãiatul care se strâmbase la spatele profesorului, se apropie de el ºi îi zise cu sfialã:
— Iertaþi‑mã, domnule profesor! Profesorul îl sãrutã pe frunte ºi‑i rãspunse:
— Du‑te, fãtul meu!

O nenorocire.
Vineri, 21.

Anul a început cu o nenorocire. Azi dimineaþã, pe când mergeam la ºcoalã, spuneam tatãlui meu, ce ne zisese profesorul, când deodatã vãzurãm o mulþime de lume grãmãditã la poarta ºcolii. Tata zise îndatã:
— Nu cumva sã se fi întâmplat vreo nenorocire! Rãu ar începe anul!
Abia am putut sã intrãm! Sala era plinã de pãrinþi ºi de copii, pe care profesorii nu izbuteau sã‑i bage prin clase. Toþi stãteau cu faþa întoarsã cãtre cancelaria directorului ºi din toate pãrþile se auzea zicându‑se: "Bietul bãiat! Sãracul Robetti!" Chipul gardistului ºi capul pleºuv al directorului se zãreau pe deasupra capetelor, în fundul cancelariei. Puþin dupã aceea intrã un domn cu pãlãria înaltã; se auzi ºoptindu‑se: "E doctorul!"
Tata întrebã pe un profesor ce s‑a întâmplat.
— O roatã a trecut peste piciorul unui bãiat, rãspunse acesta; ºi l-a frânt! adãugã un altul.
Un bãiat din clasa a II‑a, pe când venea la ºcoalã prin uliþa Dora‑ Grossa, vãzu cã un bãieþel din clasa 1 inferioarã, scãpat din mâna mamei sale, cãzuse în mijlocul strãzii, tocmai când era sã treacã un omnibuz. Bãiatul alergã cu îndrãznealã, apucã copilul, îl dete la o parte dar nu avu timp sã‑ºi tragã piciorul destul de repede ºi roata omnibuzului îl cãlcã. E bãiatul unui cãpitan de artilerie.
Pe când ni se povesteau acestea, ne pomenirãm cu o doamnã, cã intrã ca o nebunã în salã îmbrâncind lumea: era mama lui Robetti. O altã doamnã îi ieºi înainte ºi se aruncã în braþele ei plângând: era mama copilului scãpat. Amândouã se repezirã în odaie ºi se auzi îndatã un þipãt sfâºietor: "Pietro", dragul mamei. În timpul acesta se opri o trãsurã la poartã ºi directorul ieºi pe pragul uºii þinând în braþe pe bãiatul rãnit, care‑ºi rezema capul pe umãrul lui; era galben la faþã ºi cu ochii închiºi. Se fãcu o mare tãcere, numai plânsul bietei mame se mai auzea. Directorul, schimbat la faþã, se opri puþintel, ridicã pe bãiat în sus cu amândouã mâinile, ca sã-l arate mulþimii grãmãdite. Atunci, profesori, profesoare, pãrinþi, bãieþi: toþi ºoptirã într‑un glas:
— Sã trãieºti, Robetti, dragã! El deschise ochii ºi întrebã:
— Ce mi s‑a fãcut ghiozdanul? Mama copilului scãpat de primejdie i-l arãtã plângând ºi‑i zise:
— Nu te teme, îl duc eu dragul meu îngeraº! Totodatã sprijinea pe mama rãnitului, care nu mai contenea din plâns. Ieºirã, aºezarã biniºor bãiatul în trãsurã ºi pornirã; iar noi, cu toþii, intrarãm prin clase în tãcere.

Bãiatul calabrez.
Sâmbãtã, 22.

Ieri, cãtre searã, pe când profesorul ne spunea cum îi mai este bietului Robetti, care va fi silit sã umble în cârje. intrã ºi directorul þinând de mânã un ºcolar înscris chiar acum. Bãiatul era foarte oacheº la chip, cu pãrul negru, cu ochii mari ºi vii, cu sprâncenele dese ºi îmbinate. Purta haine închise ºi era încins cu o curea neagrã. Directorul îi spuse ceva profesorului la ureche ºi plecã, lãsând pe bãiat lângã dânsul. Bãiatul se uitã la noi cu ochii sãi cei mari ºi pãrea cam sfios. Profesorul îl luã de mânã ºi ne zise:
— Bucuraþi‑vã cã intrã în ºcoalã un mic italian, nãscut la Reggio di Calabria, oraº ce se aflã la cinci sute de mile departe de aici.
Trebuie sã primiþi cu drag pe un frate al vostru, care vine aºa de departe. El e nãscut pe un pãmânt glorios, care a dat Italiei oameni vestiþi ºi îi dã necontenit muncitori vrednici ºi soldaþi viteji; într‑unul din cele mai frumoase þinuturi ale patriei noastre, unde se aflã pãduri întinse ºi munþi înalþi, locuiþi de un popor deºtept ºi inimos. Iubiþi-l, aºa ca sã nu simtã cã e departe de locul sãu de naºtere. Dovedi‑þi cã un bãiat italian în orice ºcoalã italianã ar pune piciorul, gãseºte acolo numai fraþi!
Dupã aceste cuvinte, ne arãtã pe harta Italiei locul unde se aflã Reggio di Calabria, apoi strigã pe Derossi, acela care ia totdeauna premiul I. Derossi se ridicã.
— Vino încoace! îi zice profesorul. Derossi ieºi din bancã ºi se duse la catedrã, în faþa calabrezului. Tu, care eºti cel dintâi în clasã, îi spuse profesorul, dã în numele clasei întregi, noului camarad sãrutarea de bunãvenire, îmbrãþiºarea copiilor din Piemont, copilului din Calabria. Derossi sãrutã pe calabrez, zicându‑i cu glasul sãu cel limpede:
— Bine‑ai venit! Calabrezul sãrutã ºi el din toatã inima pe Derossi. Toþi bãieþii bãturã din palme. Tãcere! strigã profesorul, nu se aplaudã în ºcoalã! Totuºi se vedea cã e mulþumit. Calabrezul era ºi el voios. Profesorul îi arãtã un loc ºi-l duse la bancã. Apoi adãugã: Þineþi bine minte, ceea ce vã spun. Pentru ca un bãiat calabrez sã fie la Turin ca la el acasã ºi un bãiat turinez, aºiºderea în Calabria, þara noastrã s‑a luptat cincizeci de ani ºi treizeci de mii de italieni au pierit în aceste lupte! Iubiþi‑vã unii pe alþii ºi vã respectaþi! Acela care ar necãji pe acest camarad pentru cã nu s‑a nãscut în provincia noastrã, n‑ar fi vrednic sã ridice ochii de la pãmânt, când trece un steag tricolor.
Îndatã ce calabrezul se aºezã la locul sãu, vecinii îi dãruirã peniþã, cadre ºi un alt ºcolar din banca din urmã îi trimise un timbru poºtal din Suedia.

Camarazii mei.
Marþi, 23.

Bãiatul care a trimis timbrul poºtal calabrezului, îmi place mai mult decât toþi. Îl cheamã Garrone, e cel mai mare din clasã, e aproape de 14 ani. Are capul mare, e spãtos ºi bun la suflet; aceasta se cunoaºte când râde. S‑ar zice cã el cugetã ca un om mare! Acum cunosc mulþi din camarazii mei. Îmi mai place încã unul, Coretti; poartã o flanelã cafenie ºi o cãciulã de blanã de pisicã; e totdeauna vesel! Tatãl sãu, negustor de lemne, a fost soldat în rãzboiul din 1860, în regimentul principelui Umberto. Se zice cã are trei decoraþii. Mai avem în clasã ºi un bãiat cocoºat, micul Nelli, slab, plãpând ºi galben la chip; este un altul foarte bine îmbrãcat, care‑ºi curãþã mereu fulgii de pe hainã, îl cheamã Votini. În banca din faþa mea stã un bãiat poreclit "Zidãraºul" (Muratorino), pentru cã tatãl sãu este zidar; are un obraz rotund ca un mãr ºi nasul mic ca un ghemuleþ. E foarte mucalit, ºtie sã imite botul de iepure ºi toþi îl rugãm mereu sã ne facã acea strâmbãturã ca sã râdem. El poartã o zdreanþã de pãlãrie ghemuitã, pe care o bagã în buzunar ca pe o batistã. Lângã dânsul, în bancã, stã Garoffi, un fel de prãjinã lungã ºi uscatã, cu nasul ca ciocul de cucuvea ºi cu ochii mici; acesta face negoþ cu peniþe, cadre ºi cutii de chibrituri; el îºi scrie lecþiile pe unghii, ca sã le citeascã pe furiº. Mai este ºi un domniºor, Carol Nobis, foarte mândru; el stã între doi bãieþi ce‑mi sunt foarte dragi. Unul este fiul unui lãcãtuº, îmbrãcat cu o hainã lungã de atârnã pânã la genunchi (e o hainã de‑a tatãlui sãu); bietul bãiat e galben ca ceara, încât crezi cã e bolnav, nu râde niciodatã ºi e foarte sfios. Celãlalt e cu pãrul roºu, ºi cu o mânã uscatã, pe care o þine legatã de gât. Tatãl sãu a plecat în America ºi mama sa s‑a fãcut, de nevoie, precupeaþã de zarzavaturi.
Vecinul meu din stânga e un tip ciudat — Stardi — mic ºi îndesat, mai cã n‑are gât, posac de nu‑i scoþi o vorbã din gurã. Pare cã pricepe foarte cu greu, cãci ascultã cu multã bãgare de seamã pe profesor; nici nu clipeºte, sta cu fruntea încreþitã, cu dinþii strânºi, ºi dacã unul din vecinii sãi îl întreabã ceva în timpul când explicã profesorul, întâia ºi a doua oarã nu rãspunde, dar a treia oarã dã cu piciorul.
Lângã dânsul stã un obraznic rãutãcios, numit Franti; a fost dat afarã de la o alt ºcoalã. Mai sunt si doi fraþi îmbrãcaþi la fel, care seamãnã unul cu altul ca douã picãturi de apã; amândoi poartã pãlãrii calabreze cu câte o panã de fazan.
Dar cel mai drãgãlaº dintre toþi, acela care are mai multã iscusinþã, care ºi în anul acesta va fi desigur cel dintâi din clasã, este Derossi. Profesorul i‑a ºi înþeles destoinicia; pe dânsul îl întreabã mereu. Mie însã mi‑e foarte drag Precossi, bãiatul lãcãtuºului, acela cu haina lungã ºi bolnãvicios. Se zice cã tatãl sãu îl bate mereu; parcã îmi vine ºi mie a crede, cã prea e sfios; de câte ori cere vreo desluºire sau loveºte din nebãgare de seamã pe vreun bãiat, zice îndatã; "Iartã‑mã!" Dar tot Garrone e cel mai cuminte si mai bun.

O faptã generoasã.
Miercuri, 26.

Chiar azi dimineaþã Garrone ne dãdu o dovadã de inima lui cea bunã. Ajunsesem cam târziu la ºcoalã, fiindcã mã oprise profesoara de clasa I superioarã, ca sã mã întrebe la ce orã ar putea sã vinã la noi, acasã.
Profesorul nu venise încã ºi trei sau patru bãieþi necãjeau pe bietul Crossi, bãiatul cu pãrul roºu ºi cu mâna legatã de gât, a cãrui mamã e precupeaþã. Îl loveau cu liniile, îi azvârleau coji de castane în ochi ºi îi ziceau mereu;
— Ciungule, slutule! Unii îl imitau, în bãtaie de joc, cum îºi þinea mâna legatã de gât.
Sãrmanul bãiat stãtea singur în fundul clasei ºi nu zicea nimic; însã se uita când la unul, când la altul, parcã i‑ar fi rugat, sã-l lase în pace. Dimpotrivã ei se îndârjirã ºi mai tare. Atunci Crossi începu sã se roºeascã ºi sã tremure de necaz, dar tot rãbda. Deodatã, rãutãciosul Franti se sui pe o bancã ºi imitã pe mama lui Crossi, cum îºi poartã coºurile cu zarzavaturi în mâini, când vine la poarta scolii, ca sã aºtepte pe fiul sãu.
Mulþi bãieþi începurã sã râdã cu hohote; Crossi îºi pierdu cumpãtul; apucã o cãlimarã ºi o azvârli din toate puterile în capul lui Franti.
Franti îºi plecã repede capul, iar cãlimara lovi în piept pe profesorul care tocmai intra în clasã.
Toþi ºcolarii alergarã speriaþi pe la locurile lor. Profesorul îngãlbeni ºi urcându‑se la catedrã îi întrebã supãrat:
— Cine a azvârlit? Nimeni nu rãspunse. Profesorul întrebã iarãºi, ridicând glasul: Rãspundeþi, cine?
Atunci lui Garrone fãcându‑i‑se milã de bietul Crossi, se sculã repede ºi zise hotãrât: "Eu!". Profesorul se uitã la el, se uitã ºi la ceilalþi ºcolari, pe care îi vãzu cã stau minunaþi ºi zise cu glasul potolit:
— Nu este adevãrat! El adãugase, vinovatul n‑o sã fie pedepsit, sã se ridice!
Crossi se sculã ºi zise înecat de plâns:
— Mã bãteau ºi mã batjocoreau; de necaz mi‑am ieºit din fire ºi am azvârlit cu cãlimara!
— ªezi, zise profesorul. Sã se scoale cei care l‑au întãrâtat. Patru elevi se scularã în picioare, plecându‑ºi capul.
— Aþi necãjit, le zise profesorul, pe un coleg care nu vã fãcea nimic; aþi batjocorit pe un nenorocit; aþi bãtut pe un neputincios, care nu este în stare sã se apere. Aþi fãcut una din faptele cele mai miºeleºti, care pot mânji o fiinþã omeneascã! Sunteþi niºte nemernici! apoi coborî printre bãnci, luã de bãrbie pe Garrone, care stãtea cu capul în jos ºi se uita drept în ochii lui, zicându‑i:
— Tu eºti un suflet bun!
Garrone, folosindu‑se de împrejurare, ºopti ceva la urechea profesorului care întorcându‑se cãtre cei patru vinovaþi, le zise cu asprime: "Vã iert!"

Profesoara mea din clasa I superioarã.
Joi, 27.

Profesoara mea s‑a þinut de cuvânt; a venit azi pe la noi, tocmai când era sã ies cu mama, sã ducem ceva rufe unei femei sãrace, recomandatã într‑un ziar milostivirii publice.
Profesoara mea nu venise de un an pe la noi; deci o primirãm toþi cu multã bucurie. Este tot aºa de slabã ºi e tot cu vãlul ei verde la pãlãrie, îmbrãcatã foarte simplu ºi pieptãnatã rãu, cãci n‑are vreme, sãrãcuþa, sã se dichiseascã. Pare a fi ºi mai ºubredã decât în anul trecut ºi are vreo câteva fire de pãr alb, tuºeºte mereu.
Mama o întreabã:
— Cum o duci cu sãnãtatea? Mi se pare cã nu prea te îngrijeºti!
— Aºi, ºi ce face asta, rãspunse ea zâmbind, dar cu ochii triºti.
— Poate cã prea vorbeºti tare! adãugase mama, cã te osteneºti prea mult cu copiii? Aºa ºi e; glasul ei se aude întruna, ºi îmi aduc aminte de când eram în clasa ei, cã vorbeºte tot mereu; vorbeºte ca sã þinã copiii atenþi ºi nu ºade o clipã jos.
Eram sigur cã o sã vinã pe la noi, ea nu‑ºi uitã niciodatã elevii; þine cu anii minte numele tuturor.
În timpul examenelor de sfârºitul lunii aleargã la director, ca sã-l întrebe ce note au luat copiii; îi aºteaptã la uºã ºi le cere caietele de compoziþii, ca sã vadã dacã au fãcut progrese.
Mulþi, care sunt acum în gimnaziu, care poartã pantaloni lungi ºi au ceasornice, merg la dânsa s‑o vadã.
Azi venise la noi obositã, cãci se întorcea de la o expoziþie de tablouri unde‑ºi dusese elevii, ca ºi în anii trecuþi, când mergea cu ei în fiecare joi pe la muzee, ca sã le explice ºi sã le arate toate lucrurile.
Biata profesoarã! E ºi mai prãpãditã, dar tot veselã; când vorbeºte de ºcoalã îi creºte inima. Ea ceru sã vadã patul (care acum este al fratelui meu) în care zãcusem aºa de greu acum doi ani; se uitã lung la el fãrã ca sã vorbeascã.
Rãmase puþin la noi, cãci avea de gând sã meargã la un elev al ei, bolnav de pojar. Luase cu ea un pachet de caiete de corectat. Muncã pentru toatã seara! Ba încã, înainte de a înnopta, trebuia sã mai dea ºi o lecþie de aritmeticã unei prãvãliaºe.
— Ascultã, Enrico, zise ea, la plecare, mai iubeºti tu pe profesoara ta, acum când dezlegi probleme grele ºi faci compoziþii lungi? Dupã aceea mã sãrutã, plecã ºi strigã încã din capul de jos al scãrii: Sã nu mã uiþi, ºtii! Enrico!
— Nu, buna mea profesoarã, nu! N‑o sã te uit niciodatã! Chiar când m‑oi face mare, o sã‑mi aduc aminte de tine ºi o sã vin sã te vãd în mijlocul elevilor tãi.
De câte ori voi trece pe dinaintea unei ºcoli ºi voi auzi glasul unei profesoare, o sã mi se parã cã te aud pe tine ºi o sã mã gândesc la cei doi ani petrecuþi în clasa ta, unde am învãþat atâtea lucruri, unde te‑am vãzut de atâtea ori bolnavã ºi ostenitã, dar totdeauna sârguincioasã, totdeauna bunã; mâhnitã, când unul din noi lua o apucãturã rea în þinerea condeiului; tremurând de fricã, când ne întrebau inspectorii ºcolari; veselã, când rãspundeam bine; totdeauna blândã ºi drãgãstoasã ca o mamã.
Nu, n‑o sã te uit niciodatã, buna mea profesoarã!

Într‑un pod de casã.
Vineri, 28.

Ne duserãm ieri searã, cu mama ºi cu sorã‑mea, Silvia, ca sã dãm ceva rufe femeii sãrace, recomandatã în ziar. Eu luasem cu mine pachetul ºi Silvia þinea ziarul cu adresa ºi iniþialele bietei femei.
Ne‑am suit pânã sub acoperiºul unei case înalte ºi am intrat într‑o salã lungã ºi îngustã, în care dãdeau mai multe uºi.
Mama bãtu la cea din urmã. O femeie încã tânãrã, dar foarte slabã, veni sã ne deschidã. Mi se pãru cã o mai vãzusem undeva, tot cu basmaua cea albastrã pe cap.
— Dumneata eºti persoana din ziarul cutare? o întrebã mama.
— Da, doamnã, eu sunt!
— Þi‑am adus niºte rufe. 
Femeia începu sã ne mulþumeascã imediat cu ochii plini de lacrimi.
Vãzui într‑un colþ al sãlii un bãieþel îngenuncheat dinaintea unui scaun, ºi întors cu spatele spre noi; mi se pãru cã scrie ºi adevãrat cã scria, þinând hârtia pe scaun ºi cãlimara pe jos.
— Cum putea el oare sã scrie în acea întunecime? îmi ziceam în minte; când deodatã recunoscui pãrul roºu ºi hãinuþa de bumbac a lui Crossi, fiul precupeþei. Spusei aceasta la urechea mamei, în vreme ce femeia îºi aºezã rufele.
— Taci! îmi rãspunse mama, de unde ºtii cã nu i‑ar fi ruºine, vãzând cã miluiesc pe maicã‑sa? Nu-l striga!
Crossi, însã, se întoarse tocmai atunci spre noi; eu mã tulburai; el îmi zâmbi ºi mama mã împinse spre el ca sã-l sãrut. Crossi se sculã ºi mã luã de mânã.
— Uite, doamnã, zise femeia, cum trãiesc aici cu bãieþelul meu. Bãrbatu‑meu a plecat de ºase ani în America ºi eu, dupã alte nevoi, mai sunt ºi bolnavã. Nu pot sã vãd de micul meu negoþ, ca sã‑mi câºtig pâinea de toate zilele. Nu mi‑a rãmas nici mãcar o mãscioarã pentru Pietro al meu, ca sã aibã pe ce sã‑ºi scrie temele, bietul bãiat! Când aveam tejgheaua jos, la poartã, mai scria ºi el pe ea, dar mi‑a luat‑o ºi pe aceea. N‑are nici mãcar destulã luminã, ca sã înveþe fãrã ca sã‑ºi prãpãdeascã ochii. Slavã Domnului, cã pot sã-l trimit la ºcoalã ºi cã primãria îi dã cãrþi ºi caiete. Bietul copil! Ce bine ar învãþa.
Mama îi dete tot ce avea în pungã, sãrutã pe bãiat ºi, când ieºirãm, îi curgeau lacrimile.
Avu dreptate sã‑mi zicã:
— Vezi tu, copilul meu, ce de nevoi întâmpinã bietul bãiat, pânã sã‑ºi înveþe lecþiile? ªi þie, care te bucuri de toate înlesnirile, tot þi‑e grea cartea. Sã ºtii de la mine, Enrico cã munca lui de o zi are mult mai mare preþ decât munca ta de un an. Aºa copii ar trebui sã capete premiul I!

ªcoala.
Vineri, 28.

Da, dragul meu, Enrico, bine zicea mama, cã þi‑e grea cartea! Vãd cã nu mergi la ºcoalã cu toatã inima, cum mi‑ar plãcea mie; ºi‑mi pare rãu! Nu ºtii cât de urâtã ºi lungã ar fi toatã ziua dacã n‑ai merge la ºcoalã! Dupã o sãptãmânã, dezgustat de lenevia ta, n‑ai sã ºtii ce sã te faci de urât ºi cum sã te mai rogi de noi sã te trimitem iar la ºcoalã. Toatã lumea învaþã acum, fãtul meu! Uitã‑te la meseriaºii care se duc la ºcoalã seara, dupã ce au muncit ziua întreagã; uitã‑te la femeile ºi fetele din popor, care se duc sã înveþe duminica, dupã ce au lucrat toatã sãptãmâna; uitã‑te la soldaþii care‑ºi iau cãrþile ºi caietele în mânã, când se întorc de la exerciþii zdrobiþi de ostenealã.
Gândeºte‑te la copiii muþi, la cei orbi, cãci ºi ei învaþã. Puºcãriaºii chiar, sunt siliþi sã înveþe, sã citeascã ºi sã scrie.
Închipuieºte‑þi cã dimineaþa, când ieºi de acasã, aici, în oraºul tãu, alþi treizeci de mii de bãieþi se duc, ca ºi tine, sã se închidã, vreme de trei ceasuri, într‑o clasã, ca sã înveþe.
Mai mult! Gândeºte‑te la sumedenia de copii care, aproape în aceeaºi orã, merg la ºcoalã în toate þãrile din lume. Urmãreºte‑i cu închipuirea cum se duc, strãbãtând potecile satelor, strãzile zgomotoase ale oraºelor, mergând de‑a lungul mãrilor ºi al lacurilor, când sub arºiþa unui soare dogoritor, când prin negurã; în bãrci, prin þãrile strãbãtute de canaturi; cãlãri, prin câmpiile întinse; cu sania, prin þinuturile troienite de zãpadã; prin vãi ºi pe dealuri; prin pãduri ºi pâraie, suindu‑se pe cãrãrile singuratice ale munþilor; singuri sau mai mulþi împreunã, toþi cu cãrþile în mânã îmbrãcaþi în mii de feluri, vorbind mii de limbi; din cele din urmã ºcoli ale Rusiei, ca ºi pierdute prin zãpezi, pânã la ºcolile Arabiei umbrite de palmieri.
Mii ºi milioane, toþi merg sã înveþe, într‑o sutã de chipuri deosebite, cam aceleaºi lucruri. Închipuieºte‑þi acel furnicar de copii a o sutã de popoare, acea nemãrginitã miºcare din care faci ºi tu parte, ºi gândeºte‑te cã, dacã ar înceta acea miºcare, omenirea ar recãdea în barbarie, cãci aceastã miºcare e însuºi progresul, speranþa ºi fala lumii!
Înainte dar! Soldãþel al armatei celei mari! Cãrþile sunt armele tale, clasa e escadronul tãu, câmpul de bãtaie e lumea întreagã ºi izbânda e propãºirea omenirii. Ia seama, Enrico dragã, sã n‑ajungi un soldat netrebnic!
Tatãl tãu.

Micul patriot padovan
(Istorisire lunarã)
Sâmbãtã, 29.

Nu, n‑am sã fiu un soldat netrebnic; dar m‑aº duce cu mai mare poftã la ºcoalã, dacã profesorul ne‑ar povesti în fiecare zi câte o istorie ca cea de azi dimineaþã. Ne‑a fãgãduit sã ne spunã câte una în fiecare lunã, sã ne‑o dea în scris ºi sã fie totdeauna istoria unei fapte frumoase ºi adevãrate a vreunui bãiat.
Istoria de azi poartã titlul de "Micul patriot padovan".
Iatã faptul:
Un vapor francez plecã din Barcelona, oraº din Spania, cãtre Genova. Erau pe punte: francezi, italieni, spanioli, elveþieni ºi alþii. Printre aceºtia se afla ºi un bãiat cam de unsprezece ani, singur ºi rãu îmbrãcat. El sta totdeauna de‑o parte ca un sãlbatic, ºi se uita posomorât la toþi. Cu drept cuvânt era el posomorât; deoarece cu doi ani înainte de aceasta, tatãl ºi mama sa, þãrani dimprejurul Padovei, îl vânduserã unei cãpetenii de comedianþi, care, dupã ce l-a învãþat câteva jocuri, dându‑i multe ghionturi, bãtãi ºi rãbdãri, l-a luat cu dânsul prin Franþa ºi prin Spania, buºindu-l mereu ºi lãsându-l sã moarã de foame.
Când ajunserã la Barcelona bãiatul ne mai putând sã rabde bãtãile ºi foamea, ajuns fiind într‑o stare vrednicã de plâns, fugi de la cãlãul sãu ºi alergã la consulul Italiei, ca sã cearã ocrotire. Acesta, miºcat de nenorocirea lui, porunci sã-l îmbarce pe acel vapor ºi‑i dete o scrisoare cãtre prefectul din Genova, pe care îl rugã sã trimitã pe bãiat la pãrinþii sãi, la acei pãrinþi care îl vânduserã ca pe o vitã! Bietul bãiat era slab ºi zdrenþãros! Îi deterã loc într‑o cabinã de clasa a II‑a. Toþi se uitau la el cu milã ºi‑i fãceau tot felul de întrebãri, dar el nu rãspundea nimãnui. S‑ar fi zis cã el, pe toþi îi ura ºi îi dispreþuia, aºa de tare îl înãspriserã bãtãile ºi lipsurile.
Cu toate acestea, trei cãlãtori izbutirã sã‑i dezlege limba prin multã stãruinþã ºi multe întrebãri. Bãiatul îºi povesti viaþa îndrugând câteva cuvinte aspre, unele veneþiene, altele franceze ºi spaniole.
Cãlãtorii aceia nu erau italieni, totuºi îl înþeleserã, ºi pe de o parte, cuprinºi de milã, pe de alta, cam chefuiþi de vin, glumirã cu el ºi, îndemnându-l sã le mai spunã câte ceva, îi deterã bani. Tocmai atunci intrau în salon alþi cãlãtori, domni ºi doamne, ºi ei, ca sã se arate ºi mai darnici, mai scoaserã parale ºi i le azvârlirã bãiatului pe masã, ca sã sune, zicându‑i: "Mai ia‑i ºi pe aceºtia". Bãiatul bãgã banii în buzunar, le mulþumi cu jumãtate de gurã, într‑un chip cam stîngaci zâmbind acum pentru întâia oarã.
Apoi se repezi la culcuºul sãu, trase în grabã perdeaua ºi rãmase liniºtit, gândindu‑se la nevoile ce întâmpinase pânã aici ºi la norocul ce dãdu peste el. Cu banii aceºtia putea sã cumpere ceva bun de mâncare, cãci de doi ani rãbda de foame. Ajungând la Genova, ar putea sã‑ºi cumpere o hainã, cãci de doi ani era îmbrãcat numai cu zdrenþe; putea asemenea, ducându‑i acasã, sã fie primit de pãrinþii sãi ceva mai bine, de cum ar fi fost dacã venea cu mâna goalã. Acei bani erau pentru dânsul o micã avere; el se bucura numãrându‑i pe ascuns, dupã perdelele cabinei.
Cei trei cãlãtori, aºezaþi la o masã din mijlocul sãlii, beau ºi povesteau despre cãlãtoriile lor, despre þãrile ce strãbãtuserã ºi din vorbã în vorbã ajunserã sã povesteascã ºi despre Italia. Unul din ei începu sã se plângã de hoteluri; un altul, de drumurile de fier; ºi câteºitrei, înfierbântându‑se, începurã sã vorbeascã rãu despre toate. Unul cã i‑ar plãcea mai bine, sã cãlãtoreascã în Laponia; un altul spunea cã nu gãsise în Italia decât hoþi ºi pungaºi; un al treilea adãugã cã slujbaºii italieni nu ºtiu nici mãcar sã citeascã.
"Un popor ignorant!" zise cel dintâi. "Murdar" adãugase al doilea. "De tâl...", strigã cel de‑al treilea; voia sã zicã tâlhari, dar n‑apucã sã‑ºi sfârºeascã vorba, ºi o ploaie de gologani cãzu asupra lor, rostogolindu‑se de pe masã pe jos cu un zgomot asurzitor. Câteºitrei se ridicarã furioºi, se uitarã în sus ºi mai primirã încã un pumn de gologani în obraz.
Luaþi‑vã banii înapoi! zise micul padovan cu dispreþ, scoþându‑ºi capul de dupã perdeaua cabinei. Eu nu primesc pomanã de la cei care îmi ponegresc þara!

NOIEMBRIE

Micul coºar.
Noiembrie, 1.

Ieri, cãtre searã, m‑am dus la ºcoala de fete, care e lângã a noastrã, ca sã dau povestea bãiatului podavan profesoarei surorii mele, Silvia, cãci dorea s‑o citeascã. În acea ºcoalã sunt ºapte sute de fete. Când sosii acolo, li se dãdu drumul ºi ieºeau vesele, pentru cã aveau douã zile de sãrbãtoare: ziua sfinþilor ºi ziua morþilor. Vãzui ceva frumos! În faþa ºcolii, dincolo de uliþã, stãtea un biet coºar mititel, rezemat de zid ºi cu razul pe umãr, plângând amarnic, sãrãcuþul!
Douã sau trei fete se apropiarã de el ºi-l întrebarã:
— Ce ai? De ce plângi aºa de tare? El nu le rãspundea, plângea întruna. Dar spune‑ne, ce ai, de ce plângi? adãugase alte copile. Atunci el, ridicându‑ºi capul, ne arãtã obrãjorul mic ºi rotund, cu lacrimile ce‑i curgeau ºiroaie ºi ne spuse cã mãturase coºurile la mai multe case ºi pierduse banii din buzunar: o sutã cincizeci de lire; ne aratã ºi ruptura buzunarului. Mi‑e fricã sã mã duc acasã fãrã bani; mã bate stãpânul! zise el plângând din ce în ce mai tare; apoi, deznãdãjduit, îºi ascunse iarãºi faþa în mâini.
Copilele stãteau serioase ºi se uitau la el.
În vremea aceea se apropiarã alte fete, mari ºi mici, sãrace ºi bogate, cu ghiozdanul în mânã. Una din ele mai mãricicã ºi cu o panã albastrã în pãlãrie, scoase din buzunar zece lire ºi zise:
— Eu n‑am decât zece lire, hai sã strângem mai mulþi! ªi eu am zece lire, zice alta îmbrãcatã în roºu.
— Sper cã vom aduna lesne suma, dacã o da fiecare câte ceva. Atunci începurã sã strige: Maria! Gigia! Caterina! Dã ºi tu zece lire! Cine are bani sã‑i dea!
Unele aveau bani, ca sã cumpere flori, sau caiete: îi deterã. Altele mai mici, deterã câte douã lire. Acea cu pana albastrã strângea banii ºi îi numãra tare.
— Cinci, zece, cincisprezece! Ei dragã, mai va, pânã sã strângem suma! Mai va fi pânã sã strângem suma! Una mai mare decât toate, care îºi da chiar aere de profesoriþã, înaintã ºi dete cincizeci de lire. Toate celelalte o lãudarã. Mai lipseau ºaptezeci ºi cinci de lire.
— Sã aºteptãm pe fetele din clasa a IV‑a, zise una. Ele au mai mulþi bani!
Numaidecât sosirã ºi fetele celelalte, ºi într‑o clipã suma se împlini.
Toate se grãmãdeau în jurul bãiatului. Era o priveliºte aºa de drãgãlaºã sã vezi pe mititelul coºar printre rochiþe de diferite colori, înconjurat de acea neîncetatã fâlfâialã de pene, de panglici ºi cârlionþi! Suma trebuincioasã se împlinise de mult ºi tot se strângeau bani. Fetiþele mai mici, care n‑aveau bani, se furiºau ºi ele printre cele mari, ca sã dea copilului bucheþele de flori: vroiau sã‑i dea ºi ele ceva.
Deodatã veni portãreasa strigând:
— Doamna directoare! 
Fetele o luarã la fugã, care în dreapta, care în stânga, cu un stol de pãsãrele.
Micul coºar rãmase singur lângã zid, ºtergându‑ºi ochii, vesel ºi cu mânuºiþele pline de bani. Butonierele hãinuþei, pãlãria, buzunarele lui, totul era numai bucheþele de flori ºi altele se mai aflau multe risipite pe jos, la picioarele lui!

Ziua morþilor
Noiembrie, 2.

Ziua aceasta e consfinþitã pentru amintirea morþilor. ªtii tu, Enrico, la care morþi trebuie sã te gândeºti astãzi? La aceia care au murit pentru voi, pentru copii. Câþi au murit ºi câþi mai mor necontenit! Gânditu‑te ai tu, vreodatã ce de pãrinþi ºi‑au scurtat zilele muncind pentru copiii lor; ce de mame s‑au coborât în mormânt înainte de vreme, sfârºite de lipsurile ce‑ºi impuneau ca sã susþinã pe copiii lor? ªtii tu ce de mame au pierit, s‑au înecat, au înnebunit, pentru cã le‑au murit copiii? Gândeºte‑te ce de profesoare au murit tinere, mistuite de ostenelile ºcolii, fiindcã iubeau copiii ºi nu se îndurau sã se despartã de ei. Gândeºte‑te la medicii care au murit de boli molipsitoare, pe care le‑au înfruntat cu bãrbãþie, ca sã scape pe copii. Gândeºte‑te la cei care în înecuri, în incendii, în timp de foamete, au dat copilului cea din urmã bucãþicã de pâine, cea din urmã scândurã de scãpare, cea din urmã funie ca sã-l scoatã din flãcãri, si au murit fericiþi de sacrificiul lor, fiindcã au scãpat viaþa unui mic nevinovat!
Aceºti morþi sunt nenumãraþi; în fiecare cimitir odihnesc sute din aceste fiinþe sfinte, care, dacã ar putea sã se scoale un minut mãcar din mormânt, ar rosti fiecare numele unui copil, cãruia i‑au sacrificat plãcerile tinereþilor, liniºtea bãtrâneþilor, dragostea, mintea ºi viaþa lor. Neveste de douãzeci de ani, bãrbaþi în floarea vârstei, bãtrâni de optzeci de ani, tineri: toþi martiri eroici ºi necunoscuþi ai copilãriei atât de mari ºi atât de nobili, încât pãmântul nu produce destule fiori câte ar trebui sã presãrãm pe mormintele lor!
Iatã cum ºi cât de mult sunteþi iubiti, copiii mei!
Gâdeºte‑te, Enrico, cu recunoºtinþã la acei morþi ºi o sã te faci mai bun ºi mai iubitor cãtre toþi aceia care te iubesc ºi se ostenesc pentru tine, scump ºi norocos copil al meu, care în ziua morþilor n‑ai încã sã plângi pe nimeni.
Mama ta.

Prietenul meu, Garrone.
Vineri, 4.

Am avut numai douã zile de repaus ºi tot mi s‑a pãrut mult, fiindcã nu-l mai vãzusem pe Garrone. Cu cât îl cunosc mai bine, cu atât îl iubesc mai mult. Tot aºa li se întâmplã ºi celorlalþi bãieþi, afarã de cei mândri ºi îngâmfaþi, care nu prea o duc bine cu el, cãci el nu suferã mândria.
Când un bãiat mare vrea sã batã pe unul mic, acesta strigã îndatã:
— Garrone! ºi cel mare nu-l mai bate, stã pe loc.
Tatãl lui e maºinist la drumul de fier. Garrone a început târziu sã vinã la ºcoalã, pentru cã a fost doi ani bolnav.
Acum el este cel mai înalt ºi mai voinic din toatã clasa. Ridicã o bancã numai cu o mânã, mãnâncã þeapãn... ºi ce bun este!
Orice lucruri i s‑ar cere: creion, gumã, hârtie, briceag, dã cu împrumut, sau dãruieºte de tot.
Nu râde, nici nu vorbeºte în timpul orei, stã la locul lui cu spinarea încovoiatã, cu capul vârât între umeri, nemiºcat în banca ce e prea strâmtã pentru dânsul. Când mã uit la el, îmi zâmbeºte uitându‑se cu coada ochiului la mine, parcã mi‑ar zice:
— Nu‑i aºa, Enrico, noi suntem prieteni?
Câteodatã‑mi vine sã ºi râd; este aºa de mare ºi de gros, încât hainele, mânecile, pantalonii, totul îi e prea strâmt pe trup ºi prea scurt Pãlãria îi stã pe vârful capului; pantofii îi sunt mari ºi groºi, iar cravata îi stã mereu sucitã la gât ca o funie.
Bietul Garrone! Cu toate acestea e destul sã te uiþi la el numai o datã, ca sã-l iubeºti. Toþi bãieþii mici ar voi sã stea în bancã lângã dânsul, pentru cã‑i apãrã. ªtie bine aritmetica ºi îºi poartã cãrþile legate cu o curea de piele roºie.
Are un cuþit cu mânerul de sidef, pe care l-a gãsit acum un an în piaþa armelor. Într‑o zi s‑a tãiat cu el pânã la os, dar nimeni n‑a ºtiut la ºcoalã, ºi acasã n‑a suflat o vorbã, de fricã sã nu‑i sperie pe pãrinþi. ªtie de orice glumã ºi nu se supãrã niciodatã, dar când susþine ceva, apoi vai de acela ce i‑ar zice:
— Nu e adevãrat! Scântei îi scapãrã din ochi, ºi izbeºte cu pumnul în bancã de se cutremurã totul.
Sâmbãta trecutã dete cinci lire unui bãiat din clasa I inferioarã, care plângea în mijlocul uliþi, fiindcã îi furaserã banii ºi nu mai avea cu ce sã cumpere un caiet. Sunt trei zile de când lucreazã la o scrisoare de opt pagini, împodobitã cu desene fãcute cu condeiul pe margini; vrea sã o dea mamei sale de ziua ei. Mama lui vine des sã-l ia de la ºcoalã; e înaltã ºi grasã ca dânsul, dar are un chip plãcut.
Profesorul se uitã la el cu blândeþe ºi de câte ori trece pe lângã banca lui, îl bate cu mâna pe umeri, ca ºi cum ar mângâia un pui de taur domolit. Eu îl iubesc foarte mult, sunt vesel când strâng în mâna mea, mâna lui cea groasã; ai crede cã e o mânã de om mare.
Sunt încredinþat cã ºi‑ar pune viaþa în primejdie ca sã scape pe vreun coleg de‑al sãu ºi cã bucuros s‑ar lãsa sã fie ucis, ca sã-l apere.
Lucrul acesta se vede lãmurit în ochii lui! ºi mãcar cã ºi cu glasul lui cel gros pare cã tot ceartã ºi bombãneste, totuºi se simte cã vorba lui iese dintr‑un suflet bun si milos.

Cãrbunarul ºi boierul.
Luni, 7.

Nu mã îndoiesc cã Garrone nici nu s‑ar fi gândit mãcar, sã zicã vorbele pe care Carol Nobis le‑a spus azi dimineaþã lui Betti. Carol Nobis e mândru, fiindcã tatãl sãu e boier mare; un domn înalt cu barba neagrã, foarte serios. El vine în fiecare zi, sã aducã pe fiul sãu la ºcoalã.
Ieri dimineaþã, Nobis se certã cu Betti, unul dintre cei mai mici, dintre fii unui cãrbunar, ºi nemaiºtiind ce sã‑i zicã de necaz, tocmai fiindcã dânsul era de vinã, strigã în gura mare:
— Tatãl tãu este un calic!
Betti se înroºi ca focul, îl podidirã lacrimile, dar nu rãspunse nimic; însã ajungând acasã spuse tatãlui sãu. Cãrbunarul, om mic ºi înnegrit de cãrbuni de sus pânã jos, veni cu copilul de mânã la lecþia de dupã‑amiazã, ca sã se plângã profesorului.
Pe când cãrbunarul se jeluia profesorului ºi noi toþi tãceam ºi ascultam, tatãl lui Nobis, care, dupã obicei, se oprise în pragul uºii sã scoatã mantaua fiului sãu, auzind cã e vorba de el, intrã ºi ceru desluºiri.
— Uite, domnule, ce s‑a întâmplat, rãspunse profesorul, meseriaºul acesta a venit sã se plângã de fiul dumitale, Carol, care a zis azi dimineaþã fiului sãu:
— Tatãl tãu este un calic!
Domnul Nobis îºi încreþi fruntea ºi se roºi puþin, apoi întrebã pe Carol:
— Ai spus tu vorbele acestea?
Bãiatul stãtea în picioare, drept în mijlocul clasei, cu capul plecat dinaintea micului Betti ºi nu zicea nimic.
Tatãl sãu, apucându-l de mânã, îl împinse spre Betti, zicându‑i:
— Cere‑i iertare!
Cãrbunarul voi sã se împotriveascã, zicând:
— Nu, nu, domnule! Dar domnul Nobis nu voi sã-l asculte ºi zise încã o datã fiului sãu:
— Cere‑i iertare!... N‑auzi?... Spune dupã mine: Iartã‑mã, am zis niºte vorbe nesocotite ºi nedemne împotriva tatãlui tãu, cãruia tatãl meu se simte onorat de a‑i strânge mâna!
Cãrbunarul se împotrivi iarãºi, însã domnul Nobis stãrui ºi mai mult, ºi copilul zise încet, de abia i se auzea glasul:
— Iartã‑mã, am zis niºte vorbe nesocotite ºi nedemne împotriva tatãlui tãu, cãruia tatãl meu se simte onorat de a‑i strânge mâna!
Dupã aceea, domnul Nobis întinse mâna cãrbunarului care i‑o strânse cu putere ºi împinse pe fiul sãu în braþele lui Carol.
— Vã rog, domnule profesor, sã puneþi pe aceºti doi bãieþi în bancã unul lângã altul, zise domnul Nobis.
Când bãieþii furã rânduiþi la locul cuvenit, tatãl lui Carol salutã ºi plecã.
Cãrbunarul rãmase câteva minute pe gânduri, uitându‑se la cei doi copii, care stãteau alãturi; se apropie de bancã ºi rãmase uitându-se þintã la Nobis cu o privire iubitoare ºi plinã de pãrere de rãu, ca ºi cum ar fi voit sã‑i spunã ceva, dar nu zise nimic; întinse mâna, ca sã-l mângâie ºi nu cuteza; atinse numai uºor fruntea cu degetele cele groase. Se îndreptã dupã aceea cãtre uºã, se întoarse încã o datã, ca sã-l vadã, ºi plecã.
— Aduceþi‑vã bine aminte ce aþi vãzut, dragii mei copii, zise profesorul, aceasta e cea mai frumoasã lecþie din timpul anului...

Profesoara fratelui meu.
Joi, 10.

Fiul cãrbunarului fusese ºi ºcolarul profesoarei Delcati, care a venit azi sã vadã pe fratele meu bolnav. Ce de am mai râs, când ne‑a spus cã mama bãiatului acela, acum doi ani, îi adusese un ºorþ plin cu cãrbuni, ca sã‑i mulþumeascã, fiindcã dãduse medalie fiului ei. Sãrmana mamã stãruia mereu sã‑i primeascã cãrbunii ºi mai cã plângea când se vãzu silitã sã se întoarcã înapoi cu povara. Ne mai spuse ºi despre o altã femeie, care i‑a adus un bucheþel de flori foarte greu, pentru cã în mijlocul lui pusese un fiºic de gologani.
Am petrecut minunat cu dânsa, ºi frãþiorul meu, care pânã atunci nu voise cu nici un chip, sã ia doctoria, de dragul ei a luat‑o. Câtã rãbdare trebuie sã aibã cineva cu copii din clasa I inferioarã, toþi ºtirbi ca niºte unchiaºi, de nu pot nici mãcar sã pronunþe curat literele r ºi s. Apoi, unul tuºeºte, altuia îi curge sânge din nas, unul îºi pierde pantofii pe sub bãnci, altul plânge fiindcã s‑a înþepat cu o peniþã, un al treilea se vaitã cã a greºit cumpãrând un caiet nr. 2 în loc de un caiet nr. 1. Cincizeci de copii într‑o clasã care nu ºtiu boacã, cu niºte mânuºiþe mititele ºi plãpânde cu care trebuie sã þinã condeiul, ca sã scrie. Buzunarele lor sunt pline: cu stafide, cu nãut, cu nasturi, cu dopuri de sticluþe, cu pietricele ºi cu tot felul de mãrunþiºuri. Profesoarele sunt silite sã‑i caute, cãci îºi ascund nimicuri de acelea chiar ºi prin pantofi. Pe lângã acestea, sunt neastâmpãraþi ºi nebãgãtori de seamã; când intrã o muscã zbârnâind pe fereastrã, îi vezi pe toþi cu ochii în sus.
Vara vin la ºcoalã: cu flori, cu iarbã, cu gândaci care zboarã prin clasã, cad în cãlimãri, ies plini de cernealã ºi se plimbã pe caiete de le mâzgãlesc peste tot.
Profesoara e silitã sã fie pentru ei ca o mamã: sã‑i ajute ca sã se îmbrace; sã‑i lege la deget, când se înþeapã; sã le ridice cãciuliþele de pe jos; sã observe sã nu‑ºi schimbe paltoanele la ieºire, cãci atunci zbiarã ºi strigã. Bietele profesoare! Ba mai vin ºi mamele sã se plângã:
— Cum se poate, domniºoarã, bãiatul meu ºi‑a pierdut condeiul!
— Dar de ce nu învaþã nimica fiul meu, domniºoarã?
— De ce n‑ai dat menþiune lui Costicã al meu? Învaþã foarte bine!
— De ce nu porunceºti sã batã cuiul acela de la bancã? Ionel al meu ºi‑a rupt pantalonii!
Profesoara fratelui meu se supãrã cam rãu câteodatã cu copiii, îºi pierde rãbdarea, îi ceartã, dar are o inimã aºa de bunã! Îi pare rãu când e silitã sã‑i certe ºi, dupã puþin timp, nu o rabdã inima ºi mângâie pe copilul certat. Chiar pe câte un ºtrengar îl goneºte din ºcoalã pentru câteva zile, tot cu inima îndoitã. Se supãrã pe pãrinþii care pedepsesc copiii lãsându‑i nemâncaþi. Profesoara Delcati e tânãrã ºi înaltã, oacheºã, vioaie, se îmbracã bine ºi este îndemânaticã la toate. Are o inimã aºa de bunã: orice nimic o înduioºeazã.
— Nu e aºa? Copiii te iubesc! i‑a zis mama.
— Unii da! Însã cum sfârºesc ºcoala, cei mai mulþi nici nu se mai uitã la noi, rãspunse profesoara. Când trec la profesori le este ruºine cã au învãþat la noi, la profesoare! ªi crede‑mã, dupã ce am iubit ºi am îngrijit aºa un copil, timp de doi ani, ne vine greu sã ne despãrþim de el. Uneori zicem de câte unul:
— Sunt încredinþatã cã acesta mã iubeºte, n‑o sã mã uite.
— Trec vacanþele, venim iarãºi la ºcoalã, îl vedem, alergãm dupã dânsul, îl chemãm... Aº! El nici cã mai întoarce capul spre noi!
Aici, profesoara se înduioºã, se sculã cu ochii plini de lacrimi ºi sãrutând pe frãþiorul meu, îi zise:
— Dar tu, micuþule, n‑o sã te porþi astfel, n‑o sã întorci capul, când mã vei vedea. Nu‑i aºa? N‑o sã te lepezi de buna ºi de sãrmana ta prietenã!

Mama.
Joi, 10.

Fiu meu, azi în faþa profesoarei fratelui tãu nu te‑ai purtat cu respectul cuvenit mamei tale. Sã nu cumva sã ti se mai întâmple astfel; cuvântul m‑a atins la inimã. Pe datã mi‑am adus aminte cã mama ta, acum câþiva ani, a stat, mai multe nopþi de‑a rândul aplecatã spre micul tãu pat, mãsurându‑þi rãsuflarea, vãrsând lacrimi amare, gândindu‑se cu groazã cã ai putea sã mori. Mi‑era teamã sã nu‑ºi piardã minþile! Amintindu‑mi aceasta, mi‑a fost necaz pe tine! Tu sã mâhneºti astfel pe mama ta? Pe mama ta, care ar da un an de fericire, ca sã‑þi cruþe o durere de un ceas! Care ar cerºi pentru tine! Care s‑ar lãsa sã fie omorâtã, ca sã‑þi scape viaþa! Ascultã, Enrico, întipãreºte bine în minte zisele mele!
Închipuieºte‑þi cã‑þi sunt ursite în viaþã multe zile grele, dar cea mai grea, cea mai amarã va fi aceea în care vei pierde pe mama ta!
Când vei fi bãrbat încercat în toate nevoile vieþii, o vei chema de mii de ori, cuprins de o dorinþã nespusã de a auzi mãcar un singur moment glasul ei, de a o vedea iarãºi cu braþele deschise, ca sã te arunci în ele, plângând ca un sãrman copil fãrã ocrotire ºi fãrã încurajare. Cum îþi vei aduce aminte, nenorocitule, de cea mai micã scupãrare ce‑i vei fi pricinuit ºi cu câtã remuºcare le vei plãti pe toate. Sã nu speri o viaþã seninã, dacã ai mâhnit vreodatã pe mama ta. Poþi sã te cãieºti, sã‑i ceri iertare, sã te gândeºti la dânsa cu cuvioºie! În zadar! Conºtiinþa nu‑þi va da pace, vedenia aceea dulce ºi duioasã va avea totdeauna pentru tine o expresie de mâhnire ºi de înfruntare, care‑þi va chinui sufletul.
Enrico, dragul tatei, fereºte‑te de un aºa chin! Aflã, fãtul meu, cã iubirea cãtre mamã e cea mai sfântã din iubirile omeneºti! Vai de acela care o necinsteºte! Ucigaºului, care îºi respectã mama. tot îi mai rãmâne ceva cinste în suflet, pe când cel mai glorios dintre bãrbaþi, care o amãreºte ºi o batjocoreºte, este o fiinþã nemernicã! Sã nu‑þi mai iasã vreodatã din gurã un astfel de cuvânt, cãtre aceea cãreia îi datorezi lumina zilei ºi când, din nebãgare de seamã, þi s‑ar mai întâmpla ceva, nu frica de tatãl tãu, ci avântul inimii tale sã te arunce la picioarele ei, rugând‑o sã‑þi ºteargã cu un dulce sãrutat semnul nerecunoºtinþei de pe frunte.
Te iubesc mult, fiul meu, eºti cea mai dulce speranþã a vieþii mele; cu toate acestea, aº voi mai bine sã te vãd mort, decât nerecunoscãtor cãtre mama ta! Fii cuminte ºi în timp de câteva zile, sã nu‑mi aduci mângâierile tale, cãci n‑aº putea sã þi le întorc cu inima toatã!
Tatãl tãu.

Camaradul meu, Coretti.
Duminicã, 18.

Tata m‑a iertat. Eu însã, tot aveam inima îndoitã, ºi mama, ca sã mã facã sã mai uit, mã trimise cu fiul cel mare al portarului, sã mã plimb pe Corso (Bulevardul oraºului). Pe la jumãtatea drumului, când treceam pe lângã un car cu lemne, ce stãtea dinaintea unei prãvãlii, auzii pe cineva strigându‑mã pe nume; era Coretti, camaradul meu, acela cu flaneluþa cafenie ºi cu cãciuliþã de blanã de pisicã. Sãrãcuþul, era asudat ºi obosit de tot, cãci ducea în spinare o sarcinã de lemne. Un om ce se afla în car îi dãdea lemnele rând pe rând. El le cãra în prãvãlia tatãlui sãu ºi le grãmãdea cu grabã într‑un colþ.
— Ce faci Coretti, îl întrebai eu.
— Nu vezi? îmi rãspunse el, întinzând mâinile ca sã mai prindã alt rând de lemne, îmi repet lecþia!
Eu râsei. El, însã, vorbea serios ºi, þinând lemnele cu amândouã mâinile, începu sã rosteascã umblând: Verbul variazã dupã: persoanã, numãr, ºi dupã timpul când se petrece lucrarea..., aºezã lemnele ºi reîncepu: ºi dupã modul cum se face lucrarea..., întorcându‑se de la car cu un alt braþ de lemne: dupã persoana în care lucrarea este înfãtiºatã.
Aceasta era lecþia noastrã de gramaticã pentru a doua zi.
— Ce mã fac! îmi zise el, mã folosesc de timp. Ce vrei? Omul face cum poate! Tata a plecat cu rândaºul dupã o afacere. Mama e bolnavã. Trebuie sã descarc eu lemnele ºi totodatã îmi repet gramatica. ªtii cã e grea lectia de azi? Nu‑mi intrã în cap cu nici un chip! Apoi zise cãtre omul cu carul:
— Tata a spus cã o sã se întoarcã pe la ºapte, vino atunci sã‑þi plãteascã! Carul porni. Haide! Nu vii puþin în prãvãlie? îmi zise el. Intrai: era o odaie mare, plinã cu lemne ºi mãnunchiuri de surcele; un cântar era aºezat deoparte.
— Crede‑mã cã am muncit zdravãn azi, adãugã Coretti, sunt silit sã‑mi învãþ lecþia pe apucate. Îmi scriam propoziþiile, când intrã cineva, ca sã cumpere lemne. M‑am aºezat iar la scris; iatã cã vine carul. Am fost nevoit azi de dimineaþã, sã merg de douã ori la târgul de lemne, tocmai acolo, în piaþa Veneþiei. Nici nu‑mi mai simt picioarele, ºi vezi ce umflate îmi sunt mâinile? Ce m‑aº face dacã ar trebui sã desenez azi! Vorbind astfel, mãtura frunzele uscate ºi aºchiile care stãteau risipite pe podea.
— Ia spune‑mi, Coretti, unde îþi înveþi lecþiile? îl întrebai. Negreºit cã nu aici, rãspunse el, vino de vezi. Mã duse într‑o odãiþã din dosul prãvãliei, care serveºte totdeodatã de bucãtãrie ºi de sufragerie, cu o mãsuþã într‑un colþ, pe care erau aºezate: cãrþile, caietele ºi lucrarea începutã.
— Uite, zise el, rãmãsesem, la rãspunsul al doilea: din piele se fac încãlþãminte, cingãtori, chingi... am sã adaug: geamantane, sipete. Luã condeiul în mânã ºi scrie mai departe cu frumoasa lui caligrafie.
E cineva aici? se auzi strigând din prãvãlie. Era o femeie, care venea sã cumpere surcele.
— Îndatã! rãspunse Coretti, sãrind de pe scaun; apoi cântãri mãnunchiurile, luã paralele, alergã la registru, ca sã înscrie vânzarea ºi se întoarse la lucrarea lui zicând: Ia sã vedem dacã voi putea sã sfârºesc periodul! ºi începu sã scrie: saci de cãlãtorie, raniþe pentru soldaþi!
— Aoleo! Cafeaua dã în foc! strigã el deodatã ºi alergã la vatrã, sã tragã ibricul la o parte.
— E cafeaua mamei, îmi zise el, am fost silit sã învãþ cum se face... Aºteaptã‑mã puþin sã i‑o duc! Ba vino ºi tu; mamei i‑ar pãrea bine sã te vadã. E în pat de ºapte zile, biata mamã! — Arºi! Tot mereu mã ard la deget cu ibricul ãsta! Ce sã mai adaug dupã raniþele soldaþilor?... Trebuie sã mai gãsesc ceva ºi nu‑mi vine deloc în minte.
— Hai la mama!
Deschise o uºã ºi intrarãm într‑o odaie tot aºa de micã. Mama lui Coretti era culcatã într‑un pat mare ºi legatã cu un tulpan la cap.
— Þi‑am adus cafeaua, mamã! zise Coretti, dându‑i ceaºca. Bãiatul ãsta e un camarad de‑al meu.
— Bine, domniºorule, zise buna femeie, bravo, drãguþule! Vii sã cercetezi pe bolnavi, nu‑i aºa?
În vremea aceea, Coretti aºeza pernele de la spatele mamei sale, trãgea plapuma, aþâþa focul, gonea pisica de pe dulap.
— Îþi mai trebuie ceva mamã? întrebã el, luându‑i ceaºca goalã.
— Ai luat douã linguri de sirop? Când s‑o isprãvi, dau e fugã pânã la spiþerie. Lemnele sunt descãrcate. Pe la patru o sã pun carnea la foc, dupã cum m‑ai învãþat dumneata, ºi când o trece pe aici femeia cu unt, o sã‑i dau patruzeci de lire. Nu te îngriji, mamã, totul merge strunã.
— Îþi mulþumesc, Coretti, rãspunse femeia, dragul mamei la toate se gândeºte!
Biata bolnavã îmi dete o bucãþicã de zahãr. Dupã aceea, Coretti îmi aratã o micã pozã; era portretul tatãlui sãu în uniformã militãreascã; avea pe piept medalia Virtutea militarã câºtigatã la 1866 în regimentul prinþului Umbert
Seamãnã la chip cu fiul sãu, are ochi tot aºa de vii, zâmbetul tot aºa de vesel.
Ne întoarserãm în bucãtãrie.
— Am mai gãsit ceva, zise Coretti, ºi adãugase pe caiet: se fac hamuri de cal.
— O sã fac disearã ce mi‑o mai rãmâne din lecþii, cãci am de gând sã mã culc târziu. Bine de tine, cã ai atâta timp, ca sã înveþi ºi îþi mai rãmâne ºi de plimbare!
Coretti este totdeauna un sprinten ºi harnic copil.
Intrând în prãvãlie, aºezã lemnele pe caprã ºi începu sã le taie în douã cu fierãstrãul, zicând: "Iatã gimnasticã!... Mai bunã decât întinderea braþelor înainte..."
— Aº vrea, când s‑o întoarce tata, sã gãseascã toate lemnele tãiate: ce mulþumit ar fi!
Atâta numai cã, dupã ce tai lemne fac niºte t ºi l de parcã sunt ºerpi. Bine zice profesorul; dar ce sã‑i fac? Am sã‑i spun curat, cã am fost silit sã muncesc cu mâinile. Dar ce m‑ar bucura mai mult, ar fi sã vãd pe mama sculatã. Azi, slavã Domnului, îi este ceva mai biniºor. Gramatica o s‑o învãþ mâine, în zori de zi. Iacã ºi carul cu butuci! La muncã, bãiete!
O cãrucioarã plinã cu butuci se opri dinaintea prãvãliei. Coretti alergã la uºã sã vorbeascã cu cãruþaºul. Dupã aceea, întorcându‑se, spre mine, îmi zise:
— Acum nu mai pot sta de vorbã cu tine, sã ne vedem sãnãtoºi, prietene, mâine! Ce bine îmi pare cã ai venit sã mã vezi! Plimbare bunã! Bine de tine.
Mã strânse de mânã ºi se apucã sã care butuci, începând iarãºi sã alerge de la car la prãvãlie, cu faþa rumenã ca un trandafir, sub cãciula lui de blanã de pisicã, voios ºi sprinten, încât þi‑era drag sã te uiþi la el.
— Ferice de tine! strigã el încã o datã.
— Nu, Coretti, nu! Tu eºti mai fericit: tu, cãci înveþi ºi munceºti mai mult decât mine: tu, fiindcã ai dat ajutor pãrinþilor tãi: tu, dragul meu camarad, pentru cã eºti bun, de mii de ori mai bun decât mine!

Directorul.
Vineri, 18.

Coretti era vesel azi de dimineaþã, fiindcã profesorul lui de clasa a II‑a, Coatti, venise sã asiste la examenul de sfârºitul lunii.
Profesorul acesta e un om mare cât un munte, cu pãrul des ºi creþ, cu barba neagrã, cu ochii cãprui ºi cu un glas gros ºi tare. El ameninþã necontenit pe copii, cã are sã‑i facã mii de fãrâme, cã are sã‑i ducã de urechi la secþie; cu toate acestea nu pedepseºte pe niciunul; din contrã zâmbeºte pe ascuns, pe sub mustaþã.
Profesorii noºtri sunt opt cu domnul Coatti, socotind ºi pe un suplinitor, care n‑are încã barbã ºi e aºa de mic, încât pare cã e un bãieþandru.
Un profesor din clasa a IV‑a umblã ºchiopãtând, înfãºurat totdeauna într‑un tartan de lânã; este copleºit de reumatisme. Bietul om a cãpãtat acele dureri, când era învãþãtor rural, într‑o ºcoalã aºa de umedã încât curgea apa pe pereþi. Un altul, tot din a IV‑a, e bãtrân, cu pãrul alb de tot. Acesta a fost profesor la o ºcoalã de copii orbi.
Unul dintre profesori este totdeauna dichisit, poartã ochelari ºi are mustãþile blonde. Acestuia i s‑a dat porecla de Avocãþelul, fiindcã îºi luase bacalaureatul ºi, fiind învãþãtor, studiase în acelaºi timp, ºi dreptul. El a fãcut o carte în care aratã cum trebuie sã se scrie literele.
Profesorul care ne învaþã gimnastica, are un chip cu totul soldãþesc. A fost în bãtãlii alãturi cu Garibaldi ºi are la gât semnul unei lovituri de sabie, cãpãtatã în bãtãlia de la Milazzo.
Directorul nostru e un om înalt, pleºuv, cu barba lungã ºi cãruntã, poartã ochelari legaþi cu aur ºi este îmbrãcat totdeauna în haine negre, încheiate pânã la gât. Ce bun e cu bãieþii! Când îi cheamã în cancelarie, ca sã‑i dojeneascã, el nu‑i ceartã, îi ia de mânã, îi povãþuieºte încetinel, zicându‑le cã ar fi mai bine sã fie cuminþi, cã trebuie sã se cãiascã ºi sã promitã cã o sã fie ascultãtori. Le vorbeºte cu atâta blândeþe ºi cu un glas aºa de lin, încât toþi ies de acolo cu ochii plini de lacrimi, impresionaþi mai tare decât dacã ar fi fost pedepsiþi. Bietul director! E totdeauna dimineaþa cel dintâi la postul sãu, ca sã aºtepte pe ºcolari ºi sã vorbeascã ºi cu pãrinþii. La ieºire, dupã ce pleacã ceilalþi profesori, el tot se mai învârteºte pe lângã ºcoalã, ca sã vadã nu cumva sã treacã vreo trãsurã peste copii, nu cumva sã se opreascã bãieþii pe uliþã, sã se joace ºi sã‑ºi umple ghiozdanele cu nisip ºi cu pietricele.
Îndatã ce-l zãresc la colþul vreunei strãzi, copiii fug în toate pãrþile, încetând deodatã de a se mai juca de‑a arºicele sau de‑a mingea. El îi ameninþã de departe cu degetul, dar tot cu aceeaºi privire iubitoare ºi tristã. Mama spune cã nu I‑a mai vãzut nimeni râzând de când i‑a murit bãiatul, care intrase voluntar în armatã. Þine portretul sãu pe masã, în cancelaria direcþiunii, ca sã-l aibã totdeauna dinaintea ochilor.
Dupã acea nenorocire, voia sã se retragã din slujbã: scrisese chiar petiþia prin care cerea primãriei, ca sã-l scoatã la pensie ºi, fiindcã îi pãrea rãu sã lase pe copii, amâna zi dupã zi, ca sã o trimitã. Mai deunãzi se hotãrâse. Tatãl meu, care stãtea de vorbã cu dânsul în cancelaria direcþiei, îi zicea:
— Ce pãcat, domnule director, cã‑þi ceri retragerea! Tocmai atunci intrã în cancelarie un om, ca sã înscrie pe copilul sãu la ºcoala noastrã, fiindcã se mutase în suburbia aceea. Îndatã ce directorul zãri pe bãiat, fãcu o miºcare de surprindere, se uitã bine la el, apoi la portretul fiului sãu; se mai uitã iarãºi la copil trãgându-l lângã dânsul ºi ridicându‑i obrazul, apoi zise:
— Bine! Înscrise pe bãiat, conduse pe tatã ºi pe fiu ºi rãmase câtva timp pe gânduri.
— Ce pãcat cã te retragi! zise încã o datã, tatãl meu.
Atunci, directorul luã petiþia ce conþinea cererea sa de retragere, o rupse în douã ºi zise: "Rãmân!"

Soldaþii.
Marþi, 22.

Fiul directorul era voluntar în armatã, când a murit; de aceea bietul tatã, când ieºim de la ºcoalã, merge întotdeauna sã vadã soldaþii trecând pe bulevard. Ieri trecea un regiment de infanterie.
Vreo cincizeci de bãieþi începurã sã sarã împrejurul muzicii militare, cântând ºi bãtând tactul cu liniile pe ghiozdane ºi pe caiete. Noi, mai mãricei, ºedeam la o parte pe trotuar, ºi priveam, adicã: Garrone, care e strâns în hainele lui cele înguste, muºcã dintr‑un codru de pâine; Votini, acela care este totdeauna frumos îmbrãcat; Precossi, bãiatul lãcãtuºului, ce poartã costumul tatãlui sãu; Calabrezul, Zidãraºul, Crossi, rãutãciosul Franti ºi Robetti, fiul cãpitanului de artilerie, acela care a scãpat pe micul copil de sub roþile omnibuzului ºi care acum se reazemã în cârje.
Franti râse în faþa unui biet soldat, care ºchiopãta, dar deodatã simþi o mânã grea pe umãrul sãu; se întoarse: era directorul.
— Bagã de seamã, îi zise el, când îþi baþi joc de un soldat, care este în rând ºi nu poate nici sã‑þi rãspundã, nici sã se rãzbune, este tocmai ca ºi cum ai râde de un om legat; e o înjosire ºi o miºelie!
Franti se fãcu nevãzut. Soldaþii treceau patru câte patru, asudaþi ºi plini de praf; iar puºtile lor luceau la soare. Directorul ne zise:
— Sã‑i iubiþi pe soldaþi, copiii mei, ei sunt apãrãtorii noºtri, ºi dacã mâine o armatã strãinã ne‑ar ameninþa þara, ei ar merge bucuros sã moarã pentru ea! ªi ei sunt încã niºte copii, au numai câþiva ani mai mult ca voi, se duc ºi ei la ºcoalã; printre dânºii, ca ºi printre voi, se aflã bãieþi din toate pãrþile Italiei. Uitaþi‑vã la ei, îi putem cunoaºte dupã chip, trec sicilieni, sardinezi, napolitani, lombarzi.
Acesta este un regiment vechi, dintr‑acelea care s‑au luptat la 1848. Nu sunt tot aceiaºi soldaþi, însã steagul e acelaºi. Câþi au murit pentru patrie în jurul acelui steag cu douãzeci de ani înaintea naºterii voastre!
— Uite-l, strigã Garrone.
În adevãr cã ºi vãzurãm steagul la o micã depãrtare, înaintând pe deasupra capetelor.
— Ascultaþi, copii! zise directorul, când va trece steagul tricolor, faceþi salutul militar cu mâna la frunte.
Steagul rupt ºi decolorat, cu medaliile agãþate de mâner, trecu pe dinaintea noastrã þinut de un ofiþer. Noi, toþi bãieþii, duserãm deodatã mâna la frunte. Ofiþerul ne privi surâzând ºi ne întoarse salutul.
— Sã trãiþi bãieþi, strigã un glas la spatele nostru. Ne întoarserãm ºi vãzurãm un domn bãtrân cu decoraþia albastrã a rãzboiului din Crimeea la butoniera hainei. Era un ofiþer în retragere.
— Noroc sã vã dea Dumnezeu! V‑aþi purtat cum se cuvine, copiii mei!
În timpul acesta, muzica regimentului cotea pe altã stradã, înconjuratã de o mulþime de bãieþi ºi o suitã de strigãte vesele însoþeau sunetul trâmbiþelor, ca un cântec de rãzboi.
— Dragi bãieþi! zise încã o datã bãtrânul ofiþer, uitându‑se la noi, acela care de mic respectã steagul, va ºti sã-l apere când va fi mare!

Apãrãtorul lui Nelli.

Nelli, cocoºatul cel mic, stãtea ºi el cu noi ieri, ºi se uita la soldaþi. Sãrmanul se uita la ei cu mândrie; ai fi zis cã se gândea:
"De ce nu pot sã mã fac ºi eu soldat!" Ce bun e bietul bãiat! învaþã biniºor, dar e aºa de galben la faþã ºi de nevoiaº! Abia poate sã rãsufle!
Mama lui e mãrunþicã ºi blondã, se îmbracã totdeauna în haine negre. Vine regulat în fiecare zi ºi-l ia de la ºcoalã, îndatã ce se sfârºesc lecþiile, ca sã-l apere de îmbulzeala ce se face când ieºim toþi de prin clase. Biata femeie! Þi se face milã, când o vezi cu ce drag îl mângâie mereu. În cele dintâi zile, bãieþii îºi bãteau joc de el, fiindcã este cocoºat; îl necãjeau, îl bãteau cu ghiozdanele pe spate ºi el sãrãcuþul, nu se supãra, nu spunea nimic mamei sale, ca sã n‑o mâhneascã, aflând cã copilul ei este batjocura camarazilor lui.
Câteodatã, însã, când îl necãjeau prea afarã din cale, plângea în tãcere, rezemându‑ºi fruntea de bancã. Sunt acum câteva sãptãmâni de când, Garrone se supãrã cumplit, sãri în sus ca un glonþ ºi strigã:
— Vai de acela care va mai îndrãzni sã‑ºi batã joc de Nelli! O sã‑i trântesc niºte palme de‑i vor scãpãra ºi fãlcile!
Franti se fãcu imediat cã nu înþelege ºi dete un ghiont lui Nelli. Garrone se þinu de vorbã ºi‑i trase o palmã straºnicã.
De atunci nu mai pune nimeni mâna pe Nelli ºi, ca sã fie ºi mai bine ocrotit de Garrone, profesorul l-a aºezat în bancã, lângã el. Þi‑e mai mare dragul, sã‑i vezi cum s‑au împrietenit. Nelli îl iubeºte din toatã inima pe Garrone; cum vine la ºcoalã îl cautã din ochi ºi n‑ar pleca, Doamne fereºte, fãrã ca sã‑ºi ia ziua bunã de la el.
Garrone se poartã tot aºa cu Nelli. Când îi cade cartea sau creionul, ºtiind cã bietului bãiat îi e greu sã se aplece, se pleacã dânsul sã i le dea. Îl ajutã sã‑ºi aºeze lucrurile în ghiozdan, sã se îmbrace cu paltonul, în sfârºit, îi înlesneºte toate. Nelli are un adevãrat cult pentru Garrone ºi când îl laudã profesorul, se bucurã mai mult decât dacã l‑ar lãuda pe el. Mi se pare cã Nelli a spus toate acestea mamei sale, cãci iatã ce mi s‑a întâmplat sã vãd azi dimineaþã. Profesorul mã trimisese sã duc directorului programa studiilor, cam cu o jumãtate de orã înainte sã se sune de ieºire. Eram încã în cancelarie, când intrã o doamnã scundã, blondã ºi îmbrãcatã în negru. Recunoscui pe mama lui Nelli. Ea salutã pe director ºi îi zise:
— Domnule director, te rog sã‑mi spui dacã în clasa copilului meu este un bãiat pe care-l cheamã Garrone?
— Da, este! îi rãspunse directorul. S-ar putea sã trimiþi ca sã-l cheme? Aº dori ca sã‑i spun ceva. 
Directorul trimise pe portar dupã Garrone, care sosi ºi se opri în pragul uºii, cuprins de mirare.
Doamna Nelli, cum îl vãzu, alergã la el, îl luã de gât ºi-l sãrutã de mai multe ori, cu mare dragoste; apoi zise:
— Tu eºti Garrone? Tu eºti apãrãtorul ºi prietenul bietului meu bãieþel? Tu eºti?
Apoi cãutã repede prin buzunare, prin pungã, ºi, negãsind nimica, îºi dezlegã de la gât un lãnþiºor cu o cruciuliþã ºi-l atârnã de gâtul lui Garrone, drept sub cravatã, zicându‑i:
— Primeºte-l, te rog, drãguþule, spre amintirea unei mame recunoscãtoare, care‑þi mulþumeºte din suflet ºi te binecuvânteazã!

Cel dintâi din clasã.
Vineri, 25.

Garrone îºi atrage iubirea tuturor, iar Derossi, admiraþia. A cãpãtat iarãºi cea dintâi medalie; va fi, neapãrat, ºi anul acesta, tot el, cel dintâi din clasã.
Nu poate nimeni sã lupte cu el. Toþi îi recunosc destoinicia în toate materiile. E cel dintâi: la compoziþii, la aritmeticã, la gramaticã, la desen ºi are o þinere de minte uimitoare. Pricepe toate fãrã nici o trudã; ai crede cã învãþãtura pentru dânsul e o jucãrie! Profesorul i‑a zis ieri:
— Dumnezeu te‑a înzestrat cu multe daruri: vezi, nu le risipi.
Pe lângã toate acestea e înalt ºi frumos, are un pãr auriu si numai cârlionþi. Este foarte sprinten, sare peste bãnci, proptindu‑se numai într‑o mânã, ºi are multã îndemânare pentru mânuirea armelor. Derossi e de doisprezece ani, ºi e fiul unui negustor. Se poartã totdeauna curat ºi bine îmbrãcat, hainele‑i sunt de postav tivit cu nasturi de metal poleit. E vesel la fire, vioi ºi drãgãlaº, totdeauna cuviincios cu toþi. E foarte bun cu bãieþii, îi ajutã la examene ºi nimeni n‑a cutezat pânã acum, sã‑l necãjeascã sau sã‑i zicã o vorbã proastã. Nobis, Franti ºi Votini îl pismuiesc grozav, dar el nu‑i bagã în seamã, poate chiar cã nu înþelege. Când trece printre bãnci, ca sã strângã caietele de concursuri, toþi îi zâmbesc ºi-l apucã de mânã. E foarte darnic, dãruieºte bãieþilor ziare ilustrate, cadre, peniþe, tot ce primeºte de pe la rude. A fãcut pentru bãiatul calabrez o hartã geograficã a Calabriei. Grozav îi place sã dea ºi dãruieºte totul fãrã pãrtinire, ca un om cu dare de mânã, cu zâmbetul pe buze.
E peste fire sã n‑ai necaz pe dânsul, când vezi ce slab eºti faþã cu el la orice materie. Chiar eu îl pizmuiesc, mã cuprinde uneori un fel de ciudã contra lui, când îmi învãþ vreo lecþie grea ºi mã gândesc cã el o învaþã fãrã nici o greutate. Când mã întorc însã la ºcoalã ºi-l vãd aºa de frumos, vesel ºi zâmbind tuturor; când îl aud cã rãspunde cu atâta siguranþã la întrebãrile profesorului; atunci orice necaz sau pizmã îmi piere din suflet ºi mi‑e ruºine când mã gândesc cã am fost în stare, sã încerc un simþãmânt aºa de înjositor. Aº vrea sã stau tot lângã el ºi sã urmez cu dânsul toate clasele.
Prezenþa lui, glasul lui, mã îndeamnã la învãþãturã ºi mã înveseleºte.
Profesorul i‑a dat azi dimineaþã sã copieze povestirea lunarã intitulatã: "Micul cercetaº lombard", pe care o sã ne‑o citeascã mâine. Vedeam de pe chipul lui cã ceea ce scria îl miºca foarte mult. Era aprins la faþã, avea ochii plini de lacrimi ºi buzele‑i tremurau. Cu ce plãcere i‑aº fi spus drept în faþã ºi din toatã inima:
— Derossi, tu eºti cu mult mai presus decât mine. ai o minte de om mare, eu sunt un biet copilaº, faþã de tine. Te stimez ºi te admir!

Micul cercetaº lombard.
Sâmbãtã, 28.

În anul 1850, pe timpul rãzboiului pentru liberarea Lombardiei, câteva zile dupã biruinþele de la Solferino ºi St. Martino, câºtigate de francezi ºi de italieni împotriva austriecilor, într‑o frumoasã dimineaþã de iunie, un mic pluton de cercetaºi cãlãri, porniþi din Saluzzo, mergeau la pas pe o cãrare singuraticã, uitându‑se pe câmpie cu multã bãgare de seamã.
Plutonul era comandat de un ofiþer ºi de un sergent. Nici unul nu spunea mãcar o vorbã; toþi mergeau cu ochii aþintiþi în zare, aºteptând în orice minut sã se iveascã printre arbori uniformele albe ale avanposturilor vrãjmaºe.
Mergând aºa ajunserã în preajma unei colibe þãrãneºti, înconjuratã de frasini. Un bãieþel cam de vreo 12 ani stãtea dinaintea casei ºi tãia cu o lamã de cuþit o ramurã de frasin, ca sã‑ºi facã o nuia. La una din festrele casei atârna un steag tricolor.
Coliba era pãrãsitã. Þãranii, dupã ce scoseserã steagul la fereastrã, fugiserã de frica austriecilor. Bãiatul îndatã ce vãzu soldaþi de‑ai noºtri, îºi aruncã nuiaua ºi‑ºi scoase cãciula. Era un bãiat vioi ºi frumos la chip, cu ochii mari ºi albaºtri, cu plete bãlaie. Din cauza arºiþei îºi scosese hãinuþa, aruncând‑o în iarbã ºi rãmãsese numai în cãmaºã ºi în pantaloni strâns cu o cingãtoare la brâu.
— Ce faci tu aici? îl întrebã ofiþerul oprindu‑ºi calul.
— De ce n‑ai fugit cu pãrinþii tãi?
— N‑am pãrinþi! rãspunse bãiatul. Îmi capãt hrana lucrând pentru unii ºi pentru alþii. Am rãmas aici, ca sã vãd bãtãlia.
— Ai vãzut trecând pe aici austrieci?
— De trei zile încoace n‑a mai trecut niciunul!
Ofiþerul stãtu niþel pe gânduri, apoi sãri repede de pe cal îºi lãsã soldaþii grãmadã la portiþã, intrã în colibã ºi se sui pe acoperiº. Coliba nu era înaltã ºi de pe acoperiºul ei nu se vedea mai nimic din întinderea câmpiei.
"Ar trebui sã se urce cineva în copaci", îºi zise ofiþerul ºi coborî de pe casã. Chiar în faþa casei se înãlþa un frasin foarte mare ºi subþire, care‑ºi legãna vârful în vãzduh.
Ofiþerul se gândi câtva timp, uitându‑se: când la copac, când la soldaþi; apoi întrebã pe bãiat:
— Ai ochi buni, bãiete?
— Cum de nu! îþi vãd pasãrea în zarea cea mai depãrtatã, rãspunse bãiatul.
— Te‑ai putea urca în vârful acestui copac?
— Eu? Într‑o clipã ºi sunt în vârf.
— ªi o sã ne spui de cumva se zãresc de acolo, soldaþi austrieci, puºti, cai? Dacã se ridicã mult praf în sus?
— Negreºit!
— ªi ce sã‑þi dau ca sã‑mi faci treaba aceasta?
— Ce sã‑mi dai? zise bãiatul zâmbind. Nimica! Frumos ar fi, zãu! Pentru austrieci n‑aº face‑o niciodatã cu capul! Dar pentru ai noºtri! Nu sunt ºi eu lombard?
— Suie‑te dar!
— Stai puþin sã‑mi scot pantofii.
Îºi scoase pantofii, îºi strânse cureaua, îºi azvârli cãciula în iarbã ºi se agãþã de copac.
— Stai! strigã ofiþerul, vrând sã-l opreascã, cuprins deodatã de teamã.
Bãiatul se uitã la el cu niºte ochi mari, parcã l‑ar întreba ce vrea.
— Nimica! adãugase ofiþerul. Suie‑te!
Bãiatul se urcã uºor ca o pisicã.
Ofiþerul dete poruncã soldaþilor sã se uite drept înaintea lor. 
În câteva minute, bãiatul ajunse pânã în vârful copacului ºi þinându‑se strâns de trunchi, picioarele‑i rãmãseserã ascunse în frunziº, iar corpul de la brâu în sus, de‑abia i se zãrea de la acea înãlþime.
— Uitã‑te drept înainte ºi departe, îi strigã ofiþerul.
Bãiatul, ca sã vadã mai bine se þinu de copac numai cu o mânã, pe cealaltã o puse la ochi, ca sã nu-l orbeascã razele soarelui, care se furiºau printre pletele sale bãlaie ºi le fãcea ca de aur.
— Ce vezi? întrebã ofiþerul.
Bãiatul plecã uºor capul în jos ºi, punându‑ºi mâna la gurã, ca sã i se audã glasul, rãspunse:
— Vãd doi oameni cãlãri pe ºosea.
— La ce depãrtare de aici?
— La o jumãtate de milã.
— Vin încoace?
— Nu, stau pe loc.
— Ce mai vezi? întrebã ofiþerul dupã un minut de tãcere. Uitã‑te la dreapta!
Bãiatul se uitã, apoi zise:
— Pe lângã cimitir, printre arbori, este ceva care luceºte la soare, s‑ar zice niºte baionete.
— Oameni, vezi?
— Nu, trebuie sã fie ascunºi prin grâu. Deodatã se auzi ºuierãtura unui glonþ, care trecu prin aer ºi se pierdu în depãrtare, cãtre spatele casei.
— Dã‑te jos! strigã ofiþerul. Te‑au vãzut! Dã‑te jos, nu vreau sã mai aflu nimica!
— Nu mi‑e fricã, rãspunse bãiatul.
— Dâ‑te jos! repetã ofiþerul; însã luându‑ºi seama, mai întrebã:
— Dar la stânga ce mai vezi?
— La stânga?
— Da, la stânga.
Bãiatul întinse capul spre stânga. O altã ºuierãturã ºi mai apropiatã decât cea dintâi strãbãtu aerul. Bãiatul tremurã.
— Ce Dumnezeu! strigã el. Pare cã nemþii vor sã‑ºi verse focul pe mine. Glonþul trecuse foarte aproape.
— Dã‑te jos, strigã ofiþerul mâniat ºi cu ton poruncitor.
— Mã cobor îndatã, rãspunse copilul, dar n‑aveþi teamã, mã adãposteºte frunziºul copacului. Vrei sã ºtii ce este în stânga?
— Da, dar dã‑te jos, adãugase ofiþerul.
— La stânga, strigã bãiatul lungindu‑ºi trupul.
— Spre partea unde este o bisericuþã, parcã vãd...!
O a treia ºuierãturã ºi mai nãpraznicã se auzi deodatã. Bãiatul alunecã, încercã sã se agaþe de crãci, ºi cãzu întins la picioarele copacului.
— Blestemaþii! Mi‑au omorât copilul! strigã ofiþerul, alergând cãtre el.
Bãiatul rãmãsese întins la pãmânt cu braþele întinse. Un ºiroi de sânge curgea din pieptul lui. Sergentul ºi doi soldaþi sãrirã repede de pe cai, ca sã‑i vinã în ajutor. Sergentul se aplecã ºi‑i desfãcu repede cãmaºa. Glonþul pãtrunsese plãmânul stâng.
— A murit? întrebã ofiþerul.
— Nu, trãieºte încã! rãspunse sergentul.
— Dragul meu bãiat! zise ofiþerul aplecându‑se spre el; nu te speria, prinde inimã!
Pe când, însã, ofiþerul îl îndemna sã nu se sperie ºi‑i apãsa batista pe ranã, ca sã-i opreascã sângele, bãiatul îºi dete sufletul.
Ofiþerul rãmase înmãrmurit, galben ca turta de cearã ºi cu ochii aþintiþi asupra micului viteaz. În urmã se aplecã, îi aºezã frumos capul pe iarbã; se sculã în picioare, sã-l mai priveascã încã. Sergentul ºi cei doi soldaþi erau ºi ei mâhniþi pânã în fundul inimii.
Plutonul stãtea întors în partea în care se ºtia cã se aflã vrãjmaºii.
— Puiul de viteaz! zice încã o datã ofiþerul, cu ochii plini de lacrimi, ºi rostind acestea, se duse spre casã, smulse steagul tricolor de la fereastrã ºi-l întinse ca un giulgiu jalnic peste bãieþelul mort, lãsându‑i chipul dezvelit.
Sergentul puse lângã el cãciuliþã, pantofii ºi cuþitaºul cu care îºi tãiase nuiaua cu câteva minute mai înainte.
Îl mai privirã câtva timp în tãcere, apoi ofiþerul zise sergentului:
— Voi trimite ambulanþa sã-l ridice de aici: a murit soldãþeºte, soldãþeºte trebuie sã-l îngropãm. Dupã aceea îi mai trimise cu mâna un ultim adio ºi strigã soldaþilor:
— Încãlecaþi, bãieþi! Înainte!
Toþi sãrirã pe ºa ºi micul pluton, strângându‑se porni. Curând dupã aceea, copilul mort primi onorurile militare.
Cãtre apusul soarelui, tot ºirul avanposturilor italiene, ducându‑se întru întâmpinarea vrãjmaºului, trecu pe acelaºi drum pe care îl strãbãtuse dimineaþa, micul pluton de cãlãreþi. Era un batalion întreg de vânãtori, care, cu câteva zile mai înainte, udase cu sânge vitejesc dealul San‑Martino.
Batalionul înainta despãrþit în douã ºiruri. De‑a lungul drumului curgea un pârâiaº limpede cu marginile smãlþuite de flori; casa pãrãsitã era la o micã depãrtare.
Vestea despre moartea vitejeascã a bãiatului pãtrunsese repede în tabãrã, astfel cã cei dintâi ofiþeri ai batalionului, care zãrirã micul cadavru, îl salutã scoþând sãbiile. Unul din ei se plecã pe marginea pârâului, rupse câteva flori ºi i le azvârli. Toþi îl imitarã. Fiecare, ofiþer sau soldat, aruncându‑i flori, îi striga salutându-l militãreºte:
— Rãmas bun, pui de viteaz lombard! Onoare þie, copile! Trãiascã Italia! Glorie vitejilor.
Un ofiþer îi aruncã medalia sa de virtute militarã. Un altul se duse sã-l sãrute pe frunte.
Florile se grãmãdeau mereu pe picioruºele lui goale, pe pieptu‑i însângerat, pe micul lui cap bãlai. Iar el, întins pe iarbã, învãluit în steagul naþional, dormea liniºtitul somn al veºniciei.
Chipul îi era alb ºi parcã surâdea, ca ºi cum sãrmanul bãiat ar fi auzit acele salutãri ºi ar fi fost vesel, cã‑ºi dãduse viaþa pentru scumpa lui Lombardie.

Saracii.
Marþi, 29.

A‑þi da viaþa pentru þarã, ca micul lombard, este o bãrbãþie, o virtute mare!
Tu însã, fiul meu, nu trebuie sã nesocoteºti pe cei mici. Azi dimineaþã, când ieºeam de la ºcoalã ºi mergeai alene înaintea mea, trecurãm pe lângã o femeie sãracã, ce þinea pe genunchi un biet copilaº, tras la faþã ºi sfârºit cu totul. Îþi cerea pomanã. Te uitaºi la ea, dar nu‑i dãduºi nimic, deºi aveai bani în pungã. Ascultã‑mã, fãtul meu, nu te obiºnui sã treci cu nepãsare pe lângã o mamã care îþi cere un ban pentru copilul sãu. Gândeºte‑te cã acelui copil trebuie sã‑i fie foame. Cugetã la durerea sãrmanei mame! Îþi închipuieºti tu, ce ar fi pentru mama ta, dacã într‑o zi s‑ar vedea nevoitã sã‑þi zicã:
— Azi n‑am nici mãcar pâine sã‑þi dau!
Când dau un ban unui cerºetor, el îmi ureazã "Dumnezeu sã‑þi dea sãnãtate! Sã‑þi trãiascã copilaºii!" Tu nu poþi sã înþelegi cât de dulci îmi sunt acele cuvinte ºi ce recunoºtinþã simt pentru acel sãrac.
Îmi pare cã totuºi cu adevãrat, acea urare are sã ne tinã pe toþi sãnãtoºi.
Mã întorc acasã bucuros, cugetând cã acel sãrac mi‑a întors cu prisos ce i‑am dat.
Enrico dragã! Fã‑mã ºi pe mine, sã aud câteodatã acea urare stârnitã de milostenia ta. Scoate ºi tu un ban din pungã, ca sã-l dai vreunui moºneag fãrã de sprijin, vreunei mame lipsite de pâine, vreunui copil orfan de mamã.
Sãracilor le place miluirea copiilor, pentru cã nu‑i umileºte. Copiii având ºi ei nevoie de alþii, se aseamãnã cu ei.
N‑ai bãgat tu de seamã, cã sunt totdeauna mulþi sãraci în jurul ºcolilor? Pomana unui om mare este numai o milostenie; iar pomana unui copil este în acelaºi timp o milostenie ºi o mângâiere. Este ca ºi cum i‑ar da totdeodatã un ban ºi o floare: înþelegi?
Gândeºte‑te cã þie nu‑þi lipseºte nimic ºi cã ei sunt lipsiþi de toate. Pe când tu nãzuieºti sã fii fericit, lor le este destul sã nu moarã de foame. Gândeºte‑te ce trist e cã, pe lângã atâtea palate, în mijlocul atâtor uliþe, strãbãtute de copii îmbrãcaþi în catifele, se aflã femei ºi copilaºi, ce grozãvie! Bãieþi tot aºa de buni ca ºi tine, tot aºa de deºtepþi, lipsiþi de hrana de toate zilele ºi rãtãcind pe uliþele oraºelor ca niºte fiare în pustiuri! Aºadar, fãtul meu, socoteºte ce þi‑am spus ºi sã nu þi se întâmple sã treci vreodatã pe dinaintea unei mame care cerºeºte, fãrã sã‑i dai un ban!
Tatãl tãu.

DECEMBRIE

Negustorul.
Joi, 1.

Tata vrea ca în fiecare zi de sãrbãtoare, sã chem la noi, acasã, pe vreunul din camarazii mei sau sã mã duc eu la dânºii, ca sã mã împrietenesc cu toþi.
Duminica viitoare o sã mã duc la plimbare cu Votini, acela care îºi curãþã mereu fulgi de pe haine ºi care are atâta necaz pe Derossi.
A venit la mine de vreo câteva ori Garoffi, bãiatul cel lung si slab, cu ochii mici ºi vicleni, care face mereu la socoteli. E fiul unui drogist...Doamne! Ce ciudat e! Îºi numãrã mereu banii în buzunar. Socoteºte foarte iute pe degete ºi face orice înmulþire, fãrã sã se foloseascã de tabla lui Pitagora. E foarte econom, are ºi un bilet de la casa de economii. Fireºte cã are bani strânºi, el nu cheltuieºte nici mãcar un gologan, ºi când îi cade câte un bãnuþ pe sub bancã, este în stare sã-l caute cu sãptãmânile. Derossi zice cã face ca coþofenele. Strânge tot ce gãseºte: peniþe întrebuinþate, ace cu gãmãlie, mucuri de lumânãri, timbre vechi. Sunt mai bine de doi ani de când adunã timbre, are acum mai multe sute din fiecare þarã, lipite într‑un album, pe care vrea sã-l vândã librarului, când îl va completa. El nu‑ºi plãteºte caietele; le capãtã degeaba de la librar, fiindcã îi aduce muºterii. La ºcoalã face mereu negoþ; pe fiecare zi vinde felurite obiecte, face loterii, schimburi, apoi se cãieºte de schimbul fãcut ºi îºi cere lucrul înapoi. Se joacã cu arºicele ºi nu pierde niciodatã; vinde tutungiului ziare vechi. Are un mic caiet plin cu cifre, în care îºi scrie socotelile. La ºcoalã nu învaþã decât aritmetica ºi ar dori sã capete medalia, numai pentru ca sã aibã intrarea liberã la teatrul de marionete (pãpuºi). Mie‑mi place fiindcã mã face sã râd. Ne‑am jucat de‑a negustorul cu cântare ºi cu balanþe; cunoaºte preþul exact al tuturor lucrurilor, cunoaºte cântarul ºi face niºte cornete de hârtie cu atâta îndemânare, încât juri cã e bãiat de bãcãnie. Mi‑a spus cã îndatã ce va ieºi din ºcoalã, o sã deschidã o prãvãlie, cã are sã facã avere cu un comerþ nou, nãscocit de el!
Ce mulþumit a fost cã i‑am dãruit câteva timbre strãine! A ºtiut sã‑mi spunã fãrã greºealã preþul fiecãruia. Când vine Garoffi pe la noi, tata se preface cã citeºte ziarul ºi îl ascultã cu mult interes. Buzunarele lui sunt totdeauna pline cu lucruri de vânzare pe care le ascunde sub o manta lungã ºi neagrã, cu care se poartã de obicei. Gândul îi este tot la negustorii. Dar ceea ce îl preocupã mai cu deosebire este colecþia sa de timbre. Aceasta e comoara lui, de care vorbeºte necontenit, ca ºi cum ar aºtepta sã scoatã o avere dintrînsa.
Camarazii noºtri îl poreclesc zgârcitul, cãmãtarul. Eu, nu ºtiu de ce, îl iubesc, cãci am învãþat multe de la el, ºi îl privesc ca ºi cum ar fi un om mare.
Coretti, fiul negustorului de lemne, zice cã Garoffi nu ºi‑ar da timbrele nici ca sã scape viaþa mamei sale. Tata nu-l crede aºa de interesat.
— Mai aºteaptã ca sã-l judeci, mi‑a spus deunãzi.
În adevãr, are patima aceasta, dar îmi vine sã cred cã are inimã bunã.

Deºertãciune.
Luni, 9.

Ieri m‑am dus sã mã plimb pe calea Rivoli, cu Votini ºi cu tatãl sãu. Trecând pe strada Dora‑Grossa, vãzurãm pe Stardi, bãiatul acela atât de strãduitor, stând nemiºcat ca un stâlp dinaintea unei librãrii, cu ochii aþintiþi la o hartã geograficã. Cine ºtie de cât timp stãtea acolo, cãci el învãþa ºi pe uliþã. Abia ne întoarse salutarea, necioplitul!
Votini era îmbrãcat bine, ca de obicei; ba chiar ºi prea bine pentru un copil! Avea cizmuliþe de piele de marochin cu cusãturi, o hainã cu ceaprazuri de mãtase, o pãlãrie albã de castor ºi un ceasornic la brâu. Se fudulea grozav! Dar de astã datã a pãþit‑o rãu cu fudulia lui!
Dupã ce ne plimbarãm câtva timp, lãsând în urmã pe domnul Votini, fiindcã mergea încet, ne aºezarãm obosiþi pe o bancã, de piatrã, lângã un bãiat îmbrãcat foarte simplu, care pãrea a fi ostenit ca ºi noi, ºi stãtea cu capul plecat ºi cu ochii în jos.
Un domn, ce mi s‑a pãrut cã e tatãl sãu, se plimba pe sub copaci, citind un ziar.
Votini, care ºedea între mine ºi bãiatul acela, voind sã se fãleascã ºi el cu luxul lui, spre a fi admirat ºi de vecin, întinse piciorul, ca sã‑ºi arate încãlþãmintea ºi îmi zise:
— Ai vãzut cizmele mele de roºior? Dar vecinul nu-l luã în seamã.
Atunci îºi lãsã piciorul în jos ºi arãtându‑mi panglicile de mãtase, îmi spuse uitându‑se pe furiº la bãiat cã acele panglici nu‑i plãceau ºi cã voia sã‑ºi punã nasturi de argint.
Celãlalt bãiat nu se uita nici la panglici. Votini începu sã învârteascã în mâini pãlãria lui cea frumoasã de castor alb. Bãiatul, parcã fãcea înadins: nu aruncã mãcar o privire nici la pãlãrie.
Votini, plin de ciudã, îºi scoase ceasornicul, îl deschise ºi mi-l arãtã. Vecinul tot nu întoarse capul.
— Este de argint poleit? îl întrebai eu.
— Nu, rãspunse el, este de aur.
— Dar nu este tot de aur, îi zisei, trebuie sã fie ºi ceva de argint?
— Nicidecum! zise el ºi, ca sã sileascã pe bãiat sã se uite, îi puse ceasornicul sub ochi, zicându‑i:
— Ia uitã‑te ºi dumneata, ºi spune‑mi dacã nu este tot de aur!
— Nu ºtiu! rãspunse scurt, bãiatul.
— Bre! strigã Votini, plin de necaz, ce mândru eºti!
Pe când rostea acele vorbe, sosi ºi domnul Votini, care auzindu‑ne, se uitã cu atenþie la bãiat, apoi zise cu asprime fiului sãu:
— Taci! ºi aplecându‑se îi ºopti la ureche: nu vezi cã e orb, sãracul!
Votini, înspãimântat, sãri drept în picioare ºi se uitã în ochii bãiatului: luminile îi erau sticloase, fãrã expresie, fãrã privire. Vãzând aceasta, el rãmase mut si umilit, cu ochii în jos, apoi bolborosi:
— Ce rãu îmi pare... nu ºtiam!
Orbul, care înþelese tot, zise cu un surâs blând ºi trist:
— Nu e nimic!
Ce sã‑i spui! O fi fudul Votini, dar n‑are inimã rea, cãci n‑a râs deloc în tot timpul plimbãrii.

Cea dintâi ninsoare.
Sâmbãtã, 10.

Rãmas bun plimbãrilor de pe calea Rivoli! A sosit vesela prietenã a copiilor, a sosit zãpada!
De ieri a început sã cadã deasã, în fulgi mari ºi albi, ca florile de cireº.
Ce veseli eram dimineaþa la ºcoalã, când o vedeam cum se lipea de geamuri ºi se grãmãdea pe pervazurile ferestrelor! Chiar profesorul se uita bucuros la ea ºi îºi freca mâinile. Toþi ne înveselim gândindu‑ne ce de bulgãri o sã facem ºi cum o sã ne batem cu ei. Ce‑o sã ne mai dãm pe gheaþã ºi ce dulce o sã ni se parã, dupã aceea, cãldura de acasã!
Numai lui Stardi nu‑i pãsa; stãtea cu coatele pe bancã ºi cu fruntea între mâini, ascultând ca de obicei explicaþia profesorului.
Ce frumuseþe! Ce veseli eram la ieºirea din ºcoalã! Toþi dãdurãm nãvalã pe uliþã, strigând, bãgându‑ne picioarele unde era zãpada mai mare ºi sumeþându‑ne mânecile, ca sã facem bulgãri ºi sã azvârlim unul într‑altul.
Umbrelele pãrinþilor care aºteptau pe afarã, se fãcuserã albe. Ghiozdanele noastre se înãlbirã într‑o clipã. Toþi eram nebuni de bucurie; vesel era însuºi Precossi, fiul lãcãtuºului, bãiatul acela palid, serios ºi trist; Robetti, bãieþelul care scãpase pe un copil de sub roata omnibuzului, sãrea ºi el sãrãcuþul, cum putea cu cârjele la subþioarã; Calabrezul fiindcã nu mai vãzuse zãpadã în viaþa lui, fãcuse un bulgãre ºi muºcã din el ca dintr‑o piersicã. Crossi, bãiatul precupeþei, îºi umpluse ghiozdanul.
Zidãraºul ne fãcu sã ne prãpãdim de râs. Tatãl meu îl pofti sã vinã a doua zi pe la noi; în minutul acela era cu gura plinã de zãpadã ºi necutezând nici s‑o scuipe, nici s‑o înghitã, stãtea îndopat cu ea ºi se uita la noi zãpãcit, fãrã ca sã poatã spune un cuvânt.
Chiar profesoarele râdeau ºi glumeau, când ieºeau din ºcoalã; pânã ºi biata doamnã Delcati alerga prin zãpadã tuºind ºi acoperindu‑ºi faþa cu vãlul ei cel verde.
Sute de fete de la ºcoala vecinã fãceau gãlãgie ºi alergau sprintene pe aºternutul alb.
Profesorii, pedelii, ba chiar ºi gardistul, strigau: Acasã bãieþi! Acasã! ºi înghiþeau fulgii de zãpadã, care le încãrunþeau mustãþile ºi barba. Cu toate acestea se înveseleau ºi ei de bucuria gãlãgioasã a copiilor la vederea iernii.
Vã înveseliþi cã vine iarna!... Dar ia gândindu‑vã cã sunt copii care n‑au nici haine, nici încãlþãminte, nici foc; cã sunt mii de bãieþi, care se coboarã de la colibele lor, din colinele singuratice pe o cãrare lungã ºi obositoare cu o bucatã de lemn în mâinile lor degerate ca sã încãlzeascã ºcoala; cã sunt sute de ºcoli nemeþite în zãpadã, goale ºi întunecoase ca niºte peºteri, unde copii, sunt înecaþi de fum, sau tremurã de frig ºi se uitã cu groazã la fulgii cei albi, care cad nepãsãtori, grãmãdindu‑se neîncetat pe colibele lor depãrtate, ameninþându‑le cu troiene.
Vã înveseliþi cã vine iarna!... Dar ia gândiþi‑vã cã sunt mii de fiinþe cãrora iarna le aduce sãrãcie ºi adesea chiar moarte!

Zidãraºul.
Duminicã, 11.

Zidãraºul a venit azi la noi. Era îmbrãcat cu haine vechi de‑ale tatãlui sãu, pline încã de var ºi de ipsos.
Tata îl aºtepta chiar cu mai multã nerãbdare decât mine. Ce bine ne pãru când îl vãzurãm! Cum intrã pe uºã, îºi scoase pãlãria cea zdrenþãroasã, udã de zãpadã, o mototoli ºi o vârî în buzunar. Apoi înaintã cu umbletul acela al meºteºugarului obosit ºi se uitã în dreapta ºi în stânga.
Cum ajunse în sufragerie ºi vãzu tabloul care înfãþiºeazã pe Rigoletto, un caraghios cocoºat, îi fãcu obiºnuita lui strâmbãturã: "botul de iepure". Nu te poþi opri de râs, când îl vezi cum se strâmbã.
Începurãm sã ne jucãm cu cuburi de lemn, de‑a casele.
Are o îndemânare neobiºnuitã, ca sã facã turnuri ºi poduri; ai crede cã se þin în sus ca prin minune; lucreazã la ele cu seriozitatea ºi rãbdarea unui om mare; jucându‑ne, el îmi povesti despre pãrinþii sãi. Ei locuiesc într‑o mansardã. Tatãl sãu merge la ºcolile de searã, ca sã înveþe sã citeascã ºi sã scrie, mama lui e din satul Biela. Ce mult trebuie sã-l
Iubeascã pãrinþii! Se ºi vede! Deºi e îmbrãcat ca un bãiat sãrac, totuºi poartã haine care‑i þin de cald, cârpite cu îngrijire ºi are la gât o basma legatã de mâna mamei sale.
Îmi spuse cã tatãl sãu este un om înalt ºi gros, un uriaº; de‑abia poate sã intre pe uºã, dar cã e tot aºa de bun pe cât e de mare ºi cã îi zice lui "bot de iepuraº", când îl mângâie. Bãiatul, însã, e mic la stat.
La ora patru ni se aduse gustarea: dulceaþã cu pâine, stafide ºi nuci. Stãteam pe divan ºi mâncam. Când ne scularãm, nu ºtiu de ce, tata nu mã lãsã sã ºterg spatele divanului pe care Zidãraºul îl murdãrise cu varul de pe haine. ªterse el, mai târziu pe furiº.
Jucându‑ne, Zidãraºul pierdu un nasture de la hãinuþã. Mama i-l cusu la loc. El, sãrãcuþul, se roºise de tot ºi‑ºi þinea suflarea uitându‑se la mama cum cosea.
Mai târziu îi arãtai un album cu caricaturi, ºi el, fãrã sã‑ºi dea seama, imita aºa de bine strâmbãturile acelor chipuri caraghioase încât râse ºi tata.
Nu mai putea de mulþumit ce era când plecã de la noi; uitase sã‑ºi punã pãlãria, ºi, când ajunse la capãtul de jos al scãrii, ca sã‑mi arate mulþumirea lui, ridicã uºor capul ºi‑mi fãcu încã o datã botul de iepure.
Pe el îl cheamã Antonio Rabucco ºi are vreo nouã ani.
— ªtii, fãtul meu, de ce nu te‑am lãsat sã ºtergi divanul? Fiindcã dacã îl ºtergeai ºi te‑ar fi vãzut camaradul tãu, poate s‑ar fi ruºinat cã‑l murdãrise ºi n‑ar fi fost frumos sã‑l umileºti; mai întâi fiindcã n‑a fãcut‑o dinadins, ºi apoi murdãrise cu hainele tatãlui sãu, care ºi el, la rândul lui, le umpluse la muncã. Munca nu murdãreºte! Te umple de pulbere, de var, de tot ce pofteºti dar aceasta nu e murdãrie.
Sã nu zici niciodatã de vreun meºteºugar care vine de la lucru:
"Este murdar!"
Trebuie sã zici:
"Are pe haine semne ºi urme de muncã!"
Adu‑þi bine aminte! Iubeºte pe Zidãraº, mai întâi fiindcã îþi este camarad, ºi apoi fiindcã este fiu de meºteºugar. Tatãl tãu.

Un bulgãre de zãpadã.
Vineri, 16.

Ninge întruna.
S‑a întâmplat ceva trist azi dimineaþã cu zãpada, când am ieºit din ºcoalã. Bãieþii cum ajunserã pe Corso, începurã sã se batã cu bulgãri fãcuþi cu zãpadã de aceea jilavã, care, când o strângi în mâini, se face tare ca piatra. Trecea multã lume pe trotuare. Un om le strigã:
— Astâmpãraþi‑vã bãieþi! În minutul acela se auzi un vaiet îngrozitor ce venea din partea cealaltã a trotuarului ºi un biet bãtrân, cãruia îi cãzuse pãlãria, ºovãi ºi îºi acoperi ochii cu amândouã mâinile, iar un bãieþel care stãtea lângã dânsul strigã din toate puterile: "Ajutor, ajutor!" Un bulgãre de zãpadã lovise pe bietul bãtrân drept în ochi.
Bãieþii se împrãºtiarã într‑o clipã. Eu mã aflam la uºa librãriei, unde intrase tata, ºi vãzui cã vin mulþi dintre camarazii mei, care se vârau prin mulþime ºi se prefãceau cã se uitã pe la galantare. Printre ei erau: Garrone, cu veºnica lui bucatã de pâine în mânã, Coretti, Zidãraºul ºi Garoffi, bãiatul care strânge timbre poºtale.
În jurul bãtrânului se adunase multã lume. Un gardist ameninþa ºi întreba în dreapta ºi în stânga:
— Cine a azvârlit? Spuneþi care din voi? ªi pipãia mâinile bãieþilor, ca sã vadã care din ei le avea ude.
Garoffi stãtea lângã mine, galben ca turta de cearã si tremura ca varga.
— Nu vreþi sã spuneþi cine a azvârlit? strigã iar, gardistul.
Atunci auzii pe Garrone zicând încet lui Garoffi:
— Haide, du‑te de mãrturiseºte! N‑ar fi pãcat sã laºi pe altul, sã fie prins în locul tãu?
— Nu e nimic, fã‑þi datoria! adãugase Garrone.
— Mi‑e fricã, nu îndrãznesc!
— Prinde inimã! Haide, cã vin ºi eu cu tine!
Gardistul ºi multe alte persoane întrebau mereu:
— Cine a fost? Cine a putut sãvârºi o astfel de faptã? Bietul bãtrân! Sticla de la ochelari i‑a intrat în ochi, l-a orbit!... ªtrengarilor!... Miºeilor!
Sãracul Garoffi, era aºa de aiurit, cã de‑abia se putea þine pe picioare.
— Vino! îi zise Garrone cu glas hotãrât. Haide, nu te teme, lasã cã te apãr eu! ºi apucându-l de braþ îl împinse înainte, susþinându-l ca pe un bolnav.
Lumea pricepu ºi mai mulþi ridicarã pumnii asupra lui Garoffi; dar, Garrone apãrându-l, strigã:
— Nu cumva aþi vrea sã sãriþi zece oameni asupra unui biet copil!
Toþi se retraserã ºi gardistul, luând pe Garoffi de mânã, îl duse la o cofetãrie, unde se afla rãnitul.
Recunoscui îndatã pe bietul bãtrân. Era un funcþionar, care locuia cu un nepoþel al sãu în al patrulea cat din casa noastrã.
Îl aºezaserã pe un fotoliu ºi‑i puseserã comprese la ochi.
— N‑am fãcut înadins! spunea poliþistului, bietul Garoffi, plângând ºi pe jumãtate mort de fricã.
Vreo doi oameni îl îmbrâncirã în cofetãrie, strigându‑i:
— În genunchi! ªtrengarule! Cere‑i iertare în genunchi!
Alþii îl ºi trântirã în genunchi.
În minutul acela douã braþe zdravene îl ridicarã de jos ºi un glas puternic strigã:
— Nu, domnilor!
Era directorul nostru, care vãzuse ºi auzise tot.
— O datã ce bãiatul a avut curajul sã‑ºi mãrturiseascã greºeala, adãugã el, nimeni nu mai are dreptul sã-l umileascã! Se fãcu o tãcere generalã.
— Acum, zise directorul lui Garoffi, cere‑i iertare!
Garoffi, plângând cu hohot, îmbrãþiºa genunchii bãtrânului care‑i puse mâna pe frunte ºi-l mângâie cu blândeþe.
Deodatã, toþi cei de faþã, înduioºaþi strigarã:
— Scoalã‑te copile! Scoalã‑te ºi pleacã liniºtit: du‑te acasã.
Tata mã scoase din gloatã ºi, când ajunserãm în uliþã, îmi zise:
— Spune‑mi, Enrico, ce ai face tu într‑o astfel de împrejurare: þi‑ai mãrturisi ºi tu greºeala ca Garoffi?
— Da, tatã, îi rãspunsei.
— Jurã‑mi cã ai face aºa!
— Þi‑o jur, iubite tatã!

Profesoarele.
Sâmbãtã, 17.

Garoffi era azi foarte îngrijorat, fiindcã se aºtepta sã fie aspru dojenit de profesorul Perboni.
Profesorul, însã, n‑a venit, ºi fiindcã lipsea ºi suplinitorul, a venit doamna Cromi de ne‑a þinut lecþia. Doamna aceasta e cea mai bãtrânã dintre toate profesoarele. La ea au învãþat sã scrie ºi sã citeascã mai toate doamnele care‑ºi aduc acum copiii la ºcoala noastrã. Azi era cam tristã, fiindcã unul din fiii ei este bolnav.
Cum o vãzurã bãieþii, cã intrã în clasã, începurã sã facã larmã pentru cã nu‑i prea ºtiu de fricã.
Dânsa, fãrã sã se arate supãratã, le zise cu o voce liniºtitã ºi blândã.
— Vã rog, copii, respectaþi pãrul meu alb; eu vã sunt mai mult mamã decât profesoarã, ºi am crescut pe o mare parte din mamele voastre.
Nici unul din bãieþii nu mai cutezã sã ridice glasul; pânã ºi îndrãzneþul Franti se mulþumi sã‑ºi batã joc de dânsa pe furiº.
Doamna Cromi fusese înlocuitã în clasa ei cu doamna Delcati, profesoara fratelui meu. Iar în clasa doamnei Delcati fãcea lecþie o domniºoarã, pe care bãieþii o porecliserã "mãicuþa cãlugãriþã" Ea se poartã tot în haine închise ºi cu un ºorþ negru. Pãrul îi e bine netezit pe frunte; are ochii albaºtri ca vioreaua; o faþã strãvezie ºi o voce aºa de linã, încât s‑ar zice cã ºopteºte o rugãciune.
Mama zice cã nici nu se aude, ºi într‑adevãr este foarte blândã ºi timidã; nu strigã, nu se supãrã ºi cu toate astea þine pe copii totdeauna în tãcere; pânã ºi cei mai isteþi îºi pleacã imediat capul, când ea îi ameninþã cu degetul. În clasã la dânsa e ca la bisericã, de aceea au ºi poreclit‑o "mãicuþa cãlugãriþã".
Mie îmi place ºi mica profesoarã din divizia a III‑a a clasei I elementarã: domniºoara aceea cu chipul ca un trandafir, cu douã gropiþe în obraji.
Ea poartã o panã albastrã la pãlãrie ºi o cruciuliþã de aur la gât. Este totdeauna veselã, zâmbeºte mereu, vorbeºte cu o voce aºa de limpede, încât ai crede cã tot cântã ºi bate din palme, ca sã facã tãcere.
Când ies copiii, ea aleargã când dupã unul, când dupã altul, ca sã‑i þinã la rând, apoi îndreaptã gulerul unuia, încheie pe altul la hainã, ca sã nu rãceascã; îi însoþeºte pânã pe uliþã, ca sã nu se ia la bãtaie; se roagã de pãrinþi, sã nu‑i pedepseascã acasã; dã manºonul ei vreunuia cãruia îi e frig. Copiii cei mai mici se agaþã mereu de ea, o sãrutã, o mângâie, o trag de rochie, de voal ºi ea le rabdã toate, îi sãrutã râzând ºi în fiecare zi se întoarce acasã ciufulitã, cu gulerul strâmb, obositã, dar tot veselã.
Aceastã drãguþã de profesoarã dã ºi lecþii de desen la o ºcoalã de fete ºi susþine cu munca sa pe mama ºi pe fratele ei.

Casa rãnitului.
Duminicã, 18.

Nepoþelul bãtrânului funcþionar, pe care l-a lovit Garoffi urmeazã în diviziunea acestei profesoare. L‑am vãzut azi acasã, la unchiul sãu, care îl iubeºte ca ºi când i‑ar fi copil.
Tocmai sfârºisem de scris istorisirea lunarã "Scriitoraºul florentin", pe care profesorul mi‑o dãduse s‑o copiez, când tata îmi zise:
— Vino cu mine sus, sã vedem cum îi mai este la ochi bietului bãtrân.
Intrarãm într‑o odaie foarte frumoasã, în care se afla bolnavul culcat cu capul ridicat pe mai multe perne. Nevasta lui stãtea lângã dânsul ºi nepoþelul se juca într‑un colþ.
Ce bine îi pãru bietului om, cã ne‑am dus sã-l vedem! Ne spuse cã se simte mult mai bine, cã ochiul nu‑i era deloc pierdut ºi cã avea speranþa de a fi cu desãvârºire vindecat peste câteva zile.
— De! Ce sã‑i fac! A fost într‑un ceas rãu! adãugase el; îmi pare rãu, mai cu seamã, de spaima bietului bãiat.
Tocmai ne vorbea de doctorul care îl cãuta cu multã îngrijire, când se auzi sunând clopoþelul de la uºã.
— Trebuie sã fie chiar el! zise nevasta bolnavului.
Uºa se deschise ºi mare ne‑a fost mirarea, când recunoscurãm pe Garoffi, ce rãmãsese în prag cu capul plecat, necutezând sã intre.
— Cine e? întrebã bolnavul.
— Este bãiatul care te‑a lovit, zise tata.
— Vino încoace, bãiete! îi strigã bãtrânul. Ai venit sã mã vezi, nu‑i aºa? Liniºteºte‑te, mã simt mai bine, sunt aproape vindecat. Vino încoace!
Garoffi, de‑abia stãpânindu‑ºi lacrimile, se apropie de pat; era aºa de tulburat cã nici nu putea sã vorbeascã.
Bãtrânul îl mângâie ºi îi zise:
— Îþi mulþumesc, dragul meu, cã ai venit; du‑te de spune mamei, ºi tatei, sã nu mai aibã nici o grijã, cã eu merg spre bine.
Garoffi, însã, nu se miºca, parcã ar fi voit sã spunã ceva, dar se sfia.
— Vrei sã‑mi mai spui ceva? întrebã bãtrânul. Ce vrei? Spune, drãguþule!
— Eu? Nu, nu vreau nimic!...
— Aºadar, du‑te bãiete! Du‑te cu sufletul liniºtit.
Garoffi merse pânã la uºã ºi acolo se opri, se uitã la nepoþelul bãtrânului, care privea cu mare curiozitate la el.
În sfârºit, scoase un obiect de sub mantaua lui cea lungã, îl puse repede în mâna bãieþelului, zicându‑i:
— Þine, aceasta e pentru tine! ªi o luã la picior.
Bãieþelul alergã la patul bãtrânului ºi îi dete pachetul. Pe hârtia ce-l învelea era scris: "Þi‑l dãruiesc þie!"
Deschiserãm, ne uitarãm ºi mare ne fu mirarea, când vãzurãm albumul de timbre poºtale; albumul acela despre care vorbea necontenit, asupra cãruia clãdise atâtea speranþe ºi care îl costase atâtea osteneli. Îºi dãdea comoara, jumãtate din viaþa sa, ca sã capete iertare, bietul bãiat!

Scriitoraºul florentin.
(Istorisire lunarã).

Giolo urma în clasa a IV‑a primarã. Era un bãiat drãguþ cam de doisprezece ani, alb la faþã ºi cu pãrul negru. Era fiul cel mai mare al unui slujbaº de la drumurile de fier, care, având copii mulþi ºi leafã puþinã, trãia în nevoie ºi în lipsã.
Tatãl sãu îl iubea ºi era foarte bun cu el, dar era cât se poate de straºnic în privinþa învãþãturii, cãci dorea cu fiul sãu sã fie curând în stare, sã‑i vinã în ajutor pentru întreþinerea familiei, ºi, cu toate cã bãiatul învãþa bine, tot îl îndemna sã înveþe ºi mai bine.
Bietul om era cam în vârstã, ºi munca silitã ce‑ºi impusese, îl îmbãtrânise înainte de vreme. Mãcar cã se simþea sleit de puteri, totuºi lucra ºi în orele ce‑i rãmâneau libere de la obositorul lui serviciu, pentru ca familia sã nu fie lipsitã de nimic. De aceea îºi petrecea o parte din noapte scriind.
Un editor de ziare, de cãrþi ºi de fascicole, îi dãduse sã scrie adresele abonaþilor pe niºte fâºii de hârtie. Bietul om câºtiga la acea lucrare trei lire pentru cinci sute de adrese scrise frumos ºi regulat.
Munca aceasta îl obosea ºi acest lucru îl spunea el, adeseori, când se aºeza la masã.
— Mi se duc ochii! zicea cu mâhnire, bietul bãtrân; Scrisul noaptea mã prãpãdeºte!
Giulio îi zise într‑o zi:
— Tatã dragã, lasã‑mã sã‑þi ajut; ºtii cã pot sã scriu întocmai ca dumneata!
— Nu drãguþule, tu ai de învãþat; ºcoala ta este ceva cu mult mai serios decât adresele mele; aº avea o adevãratã mustrare de cuget, dacã þi‑aº lua un singur ceas de la învãþãturã. Nu, fãtul meu, îþi mulþumesc!
Bãiatul ºtia bine cã n‑ar fi putut îndupleca niciodatã pe tatãl sãu, de aceea nu mai stãrui deloc, dar iatã ce plãnuise:
Bãgase de seamã cã tatãl sãu înceta de a scrie, punct la miezul nopþii; îl auzea cum îºi împingea scaunul, când se ducea sã se culce.
Într‑o noapte îl lãsã sã plece, apoi se sculã, se îmbrãcã biniºor, merse în odaia de lucru dibuind prin întuneric, aprinse lampa, se aºezã la mãscioarã, luã din fâºiile ce stãteau grãmãdite la o parte, se uitã pe lista de adrese ºi începu sã scrie prefãcând minunat caligrafia tatãlui sãu. Scria din toatã inima, bietul bãiat, vesel cã putea sã vinã în ajutorul familiei, însã îi cam bãtea inima de fricã, sã nu-l prindã tatãl sãu. Încetul cu încetul, adresele scrise se fãcurã teanc. Din când în când se oprea, îºi freca mâinile, întindea urechea, zâmbea ºi reîncepea cu mai multã poftã. Scrise o sutã ºaizeci de adrese. Câºtigase o lirã! Atunci puse condeiul la loc, stinse lampa ºi se întoarse în odãiþa sa pe vârful picioarelor.
A doua zi, tatãl veni vesel la masã. Nu pricepuse nimic, cãci îºi fãcea lucrarea fãrã sã‑ºi dea seama, gândindu‑se cu totul la altceva ºi abia a doua zi îºi numãra fâºiile scrise.
Se aºezã la masã zâmbind ºi, bãtând cu mâna pe umãrul fiului sãu, îi zise:
— ªtii tu, Giulio, cã tatãl tãu este un bun muncitor? Ieri searã am scris cu a treia parte mai mult ca de obicei! Mâna nu‑mi tremurã ºi ochii tot îºi mai fac datoria!
Giulio, plin de bucurie, îºi zise:
— Bietul tata! scriind în locul lui, nu‑i dau numai un ajutor bãnesc, îi aduc ºi mângâierea de a se crede întinerit. Aºadar, înainte bãiete.
Îmbãrbãtat de aceastã bunã reuºitã, în noaptea urmãtoare, îndatã ce bãtu douãsprezece, el merse înainte cu lucrarea tatãlui sãu. Merse astfel mai multe nopþi de‑a rândul. Tatãl nu bãnuia deloc, numai atât cã într‑o searã zise:
— Ciudat! De vreo câtãva vreme ardem mai mult petrol.
Giulio o sflecli, dar tatãl sãu nu mai stãrui asupra acestui lucru ºi bãiatul merse înainte cu scrierea adreselor.
Pierderea somnului din fiecare noapte începu, însã, sã oboseascã pe bietul bãiat; ºi seara, când învãþa sau scria pentru ºcoalã, i se închideau ochii. Într‑o searã, pentru prima oarã adormi pe caiet.
— Fii harnic, îi strigã tatãl sãu bãtându-l pe umeri, nu te lenevi, copile, învaþã!
Giulio se dezmetici ºi reîncepu sã scrie, dar în serile urmãtoare o duse ºi mai rãu, moþãia pe cãrþi, dimineaþa se scula târziu, învãþa lecþiile cu greu, parcã i se urâse cu învãþãtura.
Deocamdatã, tatãl sãu bãgã de seamã ºi tãcu, apoi începu sã se îngrijeascã ºi, în cele din urmã, pentru întâia datã îl dojeni, zicându‑i;
— Giulio nu te mai cunosc, te‑ai schimbat cu totul, te‑ai fãcut îndãrãtnic ºi nepãsãtor; adu‑þi aminte cã toatã nãdejdea familiei e în tine! Purtarea ta mã mâhneºte foarte mult.
La aceastã mustrare, cea dintâi mai asprã ce o primea, bãiatul se tulburã ºi îºi zise în sine:
— Nu mai merge! Trebuie sã mãrturisesc totul tatãlui!
Dar chiar în seara aceea, la masã, tatãl zise cu bucurie:
— ªtiþi cã în luna aceasta am câºtigat treizeci ºi douã de lire mai mult decât în luna trecutã! Zicând acestea, scoase din buzunar un cornet cu bomboane, ca sã sãrbãtoreascã împreunã cu copiii sãi acest neaºteptat câºtig. Copiii, de bucurie, bãturã din palme. Lui Giulio, vãzând pe tatãl sãu aºa de vesel, îi veni inima la loc ºi se gândi:
— Nu, dragul meu tatã, o sã te ajut ºi de aici înainte ºi o sã mã silesc din toate purerile, ca sã învãþ ziua pentru ºcoalã, iar noaptea sã lucrez pentru dumneata ºi pentru toþi ai mei.
Tatãl, urmânduºi vorba, zise:
— Un prisos de treizeci ºi douã de lire e ceva! Îmi pare foarte bine! Numai dumnealui mã mâhneºte! ºi arãtã pe Giulio.
Bietul copil primi mustrarea în tãcere ºi îºi reþinu lacrimile, care stãteau sã‑i curgã pe obraji; în fundul inimii, însã simþi o mare mângâiere.
El continuã sã lucreze din toatã inima; însã, grãmãdindu‑se obosealã peste obosealã, îi fu din ce în ce mai greu sã lupte.
Lucrurile mergeau astfel de douã luni: tatãl dojenind mereu ºi uitându‑se mânios la el, iar fiul suferind dojenile ºi chinuindu‑se ca sã poatã sã le biruie pe toate.
Într‑o zi, tatãl se duse la ºcoalã, ca sã întrebe pe profesor, cum merge fiul sãu. Acesta îi rãspunse:
— Da, învaþã pentru cã este inteligent, dar nu mai învaþã cu poftã, cum învãþa mai înainte. Este somnoros, zãpãcit, cascã. Face niºte compoziþii scurte, scrise urât ºi aruncate fãrã rost pe hârtie. Ar putea sã facã mult mai mult ºi mult mai bine.
În acea searã, tatãl îºi luã bãiatul la o parte ºi-l mustrã ºi mai aspru:
— Giulio, tu vezi bine, cât muncesc; vezi cã‑mi scurtez zilele pentru voi toþi ºi þie nu þi‑e milã: nici de mine, nici de mama, nici de fraþi!
— Nu, tatã, nu vorbi aºa! strigã copilul, plângând cu hohot, ºi fu cât p‑aci sã mãrturiseascã totul; dar tatãl adãugã: ºtii starea în care ne aflãm, vezi cât trebuie sã muncim cu toþii ºi câte trebuie sã rãbdãm ca sã ne putem susþine. Nãdãjduiam o gratificaþie de o sutã de lire de la administraþia cãilor ferate ºi mi s‑a spus cã nu mi se va da nimic, aºa cã sunt nevoit sã lucrez ºi mai mult.
Auzind aceasta, Giulio opri mãrturisirea ce stãtea sâ‑i iasã din gurã ºi‑ºi zise:
"Nu dragã tatã, n‑am sã‑þi spun nimic: vreau sã pãstrez taina, ca sã mai lucrez pentru tine. Prin muncã te voi rãsplãti de suferinþa ce‑þi pricinuiesc. Cât pentru ºcoalã, tot o sã învãþ destul, ca sã‑mi trec bine examenele"; ceea ce era mai rãu, e cã tatãl devenea din ce în ce mai nepãsãtor faþã de el, vorbea foarte rar cu dânsul, ca ºi cum l‑ar fi privit ca pe un fiu rãtãcit, de la care nu mai spera nimic; se ferea chiar sã‑i întâlneascã privirea. Giulio înþelegea totul ºi suferea fãrã sã cârteascã.
Trudirea neîncetatã ºi întristarea zdruncina din zi în zi mai mult sãnãtatea bãiatului; el slãbea ºi îngãlbenea, ºi de aceea era silit sã‑ºi neglijeze studiile, înþelegea foarte bine, cã nu putea s‑o mai ducã mult; ºi în fiecare zi îºi zicea: la noapte n‑o sã mã mai scol! Aº! Îndatã ce auzea sunând ora douãsprezece, tocmai când ar fi trebuit sã se þinã de hotãrâre, simþea un fel de remuºcare, i se pãrea cã ºezând în pat ar lipsi de la datorie, cãci ar fura o lirã tatãlui ºi familiei sale. Atunci se scula ºi începea sã scrie cu speranþa cã tatãl sãu ar putea sã-l prindã lucrând, sau cã ºi‑ar fi numãrat adresele ºi cã întâmplarea i‑ar fi descoperit totul, fãrã ca el sã fie nevoit sã‑i destãinuiascã ceva, cãci nu îndrãznea.
Astfel mergea înainte.
Într‑o searã la masã, tatãl zise o vorbã, care fu hotãrâtoare pentru el. Mamã‑sa uitându‑se la el îi pãru cã-l vede ºi mai galben ºi mai ofilit ºi îi zise:
— Þi‑e rãu, Giulio? apoi adãugã cãtre soþul sãu: Mi se pare cã e bolnav Giulio; nu vezi ce galben e? Spune, dragul mamei, ce ai?
Tatãl sãu se uitã la dânsul cu nepãsare ºi zise:
— Mustrarea de cuget aduce cu sine o sãnãtate rea. Adu‑þi aminte ce sãnãtos erai când ai fost ºcolar bun ºi inimos!
— Dar nu vezi cã e bolnav? strigã mama.
— Nu‑mi pasã! rãspunse tatãl.
Acest cuvânt atinse drept la inimã pe bietul bãiat.
"Aºa? Tatãlui sãu nu‑i mai pãsa de el! Tatãl care mai înainte tremura numai auzindu-l cã tuºeºte! Aºadar nu-l mai iubea! Fãrã nici o îndoialã, era cu totul izgonit din inima lui. Nu, tatã! zise el în sine, cu inima zdrobitã, nu pot trãi fãrã iubirea ta; voi s‑o redobândesc pe deplin, voi sã‑þi mãrturisesc totul ºi sã învãþ ca mai înainte! De astã datã m‑am hotãrât!"
Totuºi, el se sculã ºi în noaptea aceea, ca în celelalte nopþi, dar mai mult din obicei. Când se dete jos din pat, vru sã meargã în odaia de scris, ca sã se uite în liniºtea nopþii pentru cea din urmã oarã la acea odãiþã, unde lucrase aºa de mult în tainã, cu inima plinã de mulþumire ºi de iubire. Când se revãzu lângã mãscioarã, cu lampa aprinsã, când vãzu fâºiile albe pe care el nu mai avea sã scrie adresele ce le învãþase acum pe de rost, fu cuprins de pãrere de rãu ºi apucã condeiul, ca sã înceapã lucrarea obiºnuitã.
Întinzând mâna, dete jos o carte. Tot sângele i se sui la cap. Dacã s‑o fi deºteptat tatãl sãu. Neapãrat cã nu l‑ar fi prins fãcând vreun fapt rãu; el însuºi se hotãrâse sã‑i spunã.
Cu toate acestea îi era fricã atunci când se gândea sã-l vadã deodatã dinaintea lui. Sã fie surprins la acea orã, în liniºtea aceea! Mama lui s‑ar fi deºteptat ºi s‑ar fi speriat. Ideea care pânã atunci nu‑i venise, cã tatãl sãu s‑ar simþi poate ruºinat descoperind adevãrul... toate acestea îl înfiorau. Întinse urechea, þinându‑ºi suflarea. Nu auzi nici‑un zgomot. Ascultã la uºã: nimic! Toþi dormeau în casã; tatãl nu auzise. Se liniºti ºi reîncepu sã scrie. Fâºiile se grãmãdeau, auzea pe drum pasul regulat al gardiºtilor de noapte; apoi un zgomot de trãsuri care încetã deodatã; mai târziu, zgomotul mai multor inºi, care ce treceau încetinel, ºi, în sfârºit, o adâncã liniºte întreruptã din când în când de lãtratul depãrtat al vreunui câine; iar el scria, scria înainte.
Dar tatãl sãu, pe care îl credea cã doarme, stãtea la spatele lui. Auzise zgomotul pricinuit de cãderea cãrþii ºi aºteptase momentul potrivit, ca sã intre. Zgomotul carelor acoperise uºorul zgomot al uºii ºi al paºilor sãi.
El stãtea drept la spatele bãiatului, cu capul sãu cel alb deasupra micului cap negru al fiului sãu; vedea condeiul cum aluneca pe fâºii. Într‑o clipã ghicise ºi înþelesese tot. O mare mustrare de cuget, o înduioºare nespusã îi cuprinse sufletul ºi îl þinea pe loc, înãbuºit de emoþie, la spatele copilului. Deodatã, Giulio scoase un þipãt; douã mâini nervoase îl apucarã de cap.
— Tatã! Tatã! Iartã‑mã! strigã Giulio, recunoscând pe tatãl sãu.
— Tu sã mã ierþi pe mine! rãspunse tatãl, plângând ºi sãrutând pe fiul sãu pe frunte. Am înþeles tot, ºtiu tot, eu îþi cer iertare, dragul meu copil! Haide, vino cu mine! ªi îl împinse sau mai bine zis îl duse pe mâini pânã la patul mamei sale, care se deºteptase, ºi i-l aruncã în braþe, zicându‑i: Sãrutã pe acest înger, care nu doarme de trei luni, ca sã lucreze pentru mine ºi eu îi amãram sufletul cu dojenile mele, lui care îmi câºtiga pâinea!
Mama îl strânse la piept, apoi zise:
— Du‑te de te culcã, fiul meu, du‑te îndatã de te odihneºte. Du‑l tu în patul sãu! zise ea, bãrbatului. Tatãl îl luã în braþe, îl duse în odãiþa lui ºi‑l culcã mângâindu‑l mereu, apoi îi aºezã pernele ºi îi trase plapuma pe el.
— Mulþumim, tãticule! zicea bãiatul. Acuma du‑te ºi dumneata de te culcã; sunt aºa de mulþumit!
Dar tatãl voia sã‑l vadã adormit; se aºezã lângã patul bãiatului, îl luã de mânã ºi îi zise:
— Dormi, dormi, copilul meu! Giulio obosit, adormi îndatã ºi dormi somn dulce bucurându‑se pentru prima oarã, dupã atâtea luni, de un somn liniºtit, înveselit cu visuri surâzãtoare.
Când se deºteptã, a doua zi, soarele se înãlþase de mult îºi frecã ochii ºi vrând sã‑ºi tragã plapuma, simþi cã ceva greu o reþine; se uitã ºi vãzu capul alb al tatãlui sãu proptit de marginea patului. Bietul bãtrân petrecuse noaptea aici, fericit de a vedea pe fiul sãu odihnindu‑se, apoi adormise ºi el cu o adâncã mulþumire în suflet.

Stãruinþa.
Miercuri, 28.

Sunt încredinþat cã ºi Stardi din clasa mea ar fi în stare sã facã ceea ce a fãcut micul scriitoraº florentin.
Azi dimineaþã, doi bãieþi au fost cât se poate de fericiþi la ºcoalã: cel dintâi, Garoffi, nebun de bucurie, pentru cã bãtrânul funcþionar îi dãduse înapoi albumul, înavuþit cu trei timbre din republica Guatemala, pe care el le cãuta de mult: cel de‑al doilea, Stardi, fiincã luase a doua medalie, era cel dintâi din clasã, dupã Derossi.
Toþi am fost uimiþi. Cine ar fi zis una ca asta în luna lui octombrie, când tatãl lui Stardi, aducându-l la ºcoalã, spusese profesorului:
— Te rog, domnule profesor, sã ai multã rãbdare, cu fiul meu, cãci este foarte greu de cap.
În zilele dintâi, bãieþii îl porecliserã "cap de dovleac". Dar el era din aceia care‑ºi zic: "Sau mor, sau izbutesc!" ºi se pusese straºnic pe învãþãturã. Învãþa zi ºi noapte: acasã, la ºcoalã, pe stradã; învãþa mereu. Era rãbdãtor ca un bou ºi încãpãþânat ca un mãgar, aºa cã, nepãsãtor la glumele îndrãzneþe ale camarazilor sãi, împãrþind la pumni ºi dând chiar cu piciorul în cei care-l necãjeau; acel cap de dovleac ne întrecuse pe toþi.
Când a venit la ºcoalã, nu înþelegea boacã de aritmeticã; compoziþiile îi erau un ºir de nerozii, nu putea sã‑ºi aducã aminte deloc de vreo epocã sau de vreo datã; acum dezleagã probleme, scrie corect ºi îºi ºtie lecþia ca pe apã. Când îl vezi mic ºi îndesat, cu capul mare ºi înghesuit între umeri: când îi observi mâinile scurte ºi groase ºi îi auzi glasul lui cel aspru, pricepi îndatã, cã trebuie sã aibã o voinþã de fier.
El gãseºte materie de studiu chiar prin ziare ºi afiºe de teatru. Când are ceva bani, îºi cumpãrã câte o carte. ªi‑a alcãtuit chiar o micã bibliotecã. Într‑o zi, când era mai cu voie bunã, îi ieºi din gurã fãgãduiala, cã mã va duce la el, ca sã mi‑o arate.
El nu vorbeºte cu nimeni, cu nimeni nu se joacã, stã mereu în bancã þinându‑ºi fruntea între mâini, nemiºcat ca o stâncã ºi ascultând pe profesor.
Cât a trebuit sã munceascã bietul Stardi, ca sã ajungã la aºa izbândã! Profesorul, deºi era cam supãrãcios azi dimineaþã, când a împãrþit medaliile, totuºi i‑a spus:
— Bravo Stardi! Bravo bãiete! Cine stãruie izbuteºte!
El însã nu se mândri deloc, nici nu zâmbi mãcar; abia se întoarse la locul lui cu medalia la piept, îºi cufundã iarãºi capul între mâini ºi stãtu mai nemiºcat ºi mai atent decât oricând.
Dar nostim lucru fu la ieºirea din ºcoalã. Tatãl sãu, om scurt ºi îndesat ca ºi el, îl aºtepta la poartã, ºi vãzându‑i medalia, nu voi sã creadã cu nici un chip cã el o câºtigase.
Trebui sã-l încredinþeze profesorul. Atunci începu sã râdã cu poftã: bãtu pe ceafã pe fiul sãu, strigându‑i cu o voce groasã:
— Bravo! Bine zãu, bãiete! Bine de tot, dovlecelul meu!
Zicând acestea, se uita la el plin de mirare ºi cu zâmbetul pe buze, cãci tot nu‑i venea sã creadã adevãrul.
Bãieþii, toþi râdeau, numai Stardi nu râdea. El, desigur, ºi începuse sã rumege în mintea sa lecþia de a doua zi.

Recunoºtinþa.
Sâmbãtã, 31.

Nu mã îndoiesc cã Stardi nu se plânge niciodatã de profesorul sãu ca tine. Ai zis cã profesorul vostru era ieri cam supãrãcios. Chipul cu care ai spus aceasta, arãta cã‑þi este cam ciudã. Ia gândeºte‑te de câte ori eºti tu supãrãcios, ºi cu cine! Cu tatãl tãu, cu mama ta; supãrare care, faþã de ei, devine o crimã. ªi cu drept cuvânt poate fi câteodatã supãrãcios, sãrmanul vostru profesor, cãci ia gândeºte‑te de câþi ani se oboseºte cu bãieþii. O fi avut, nu zic, mulþi bãieþi buni ºi iubitori, dar câþi vor fi fost nerecunoscãtori, câþi vor fi abuzat de bunãtatea lui ºi nu vor fi þinut seamã de îngrijirile sale! Un adevãr foarte trist este acela cã voi mai mult îl amãrâþi, decât îl mulþumiþi!
Gândeºte‑te cã cel mai sfânt om din lume, dacã ar fi în locul lui, tot s‑ar necãji uneori. ªi apoi, ºtii tu de câte ori profesorul, deºi bolnav, îºi face lecþia numai pentru cã nu e tocmai aºa de rãu, ca sã se poatã scuza. ªi atunci, desigur cã este supãrãcios, pentru cã suferã, sau pentru cã voi nu-l înþelegeþi ºi vã folosiþi de indispoziþia lui, ca sã faceþi nebunii.
Respectã ºi iubeºte pe profesorul tãu, copile! Iubeºte‑l pentru cã tatãl tãu îl iubeºte ºi-l respectã; Iubeºte-l pentru cã îºi consacrã viaþa pentru binele atâtor copii, care-l vor uita; Iubeºte-l pentru cã îþi lumineazã inima; Iubeºte-l pentru cã într‑o zi, când vei fi bãrbat, ºi nici eu, nici el nu vom mai fi pe lume, el se va înfãþiºa minþii tale alãturi cu mine. ªi atunci, faþa lui obositã, pe care tu azi nu o iei în seamã, þi‑o vei aminti ºi te vei mâhni, chiar dupã treizeci de ani. Te vei cãi cã nu l‑ai iubit; te vei ruºina cã te‑ai purtat rãu cu dânsul; iubeºte‑þi profesorul, pentru cã el face parte din numeroasa familie a celor cincizeci de mii de învãþãtori elementari, rãspândiþi prin toatã Italia, care sunt ca niºte pãrinþi intelectuali ai milioanelor de bãieþi ce cresc odatã cu tine. Ei sunt muncitorii puþin rãsplãtiþi, care pregãtesc þãrii noastre un popor mai bun decât cel de acum.
Eu nu mã mulþumesc cu iubirea ta, pe cât timp nu vei iubi ºi tu pe toþi aceia care‑þi voiesc binele, ºi printre aceºtia, profesorul tãu este cel dintâi dupã pãrinþii tãi. Iubeºte-l, aºa precum ai iubi pe un frate al meu, iubeºte-l: ºi când te mângâie, ºi când te dojeneºte; când este drept ºi chiar când îþi pare cã e nedrept; iubeºte-l când e vesel ºi blând, iubeºte-l ºi mai mult, când e mâhnit.
Iubeºte-l întotdeauna. Pronunþã cu smerenie numele de "profesor", cãci dupã numele de "tatã", acesta este cel mai nobil, cel mai dulce, pe care un om îl poate da unui alt om.
Tatãl tãu.

IANUARIE

Profesorul suplinitor.
Miercuri, 4.

Bine zice tata! Profesorul era supãrãcios, fiindcã nu‑i era bine.
Suplinitorul vine de trei zile, sã-l înlocuiascã. Suplinitorul despre care am mai vorbit, e un tânãr mic ºi fãrã barbã, care seamãnã mai mult a ºcolar.
Chiar din ziua dintâi, când a venit suplinitorul, s‑a fãcut mare larmã în clasã, fiindcã este prea blând ºi are o rãbdare nespusã.
Bietul om, strigã mereu la bãieþi.
— Tãcere! Tãcere! Vã rog faceþi liniºte!
Dar nu-l ascultã nimeni. Azi dimineaþã, bãieþii ºi‑au ieºit din mãsurã; zgomotul era aºa de asurzitor, încât, nu i se mai auzea glasul deloc. El dojenea, se ruga: zadarnic! Directorul se ivi de douã ori pe pragul uºii ºi se uitã înãuntru; dar cum pleca, zgomotul începea ºi mai tare: s‑ar fi crezut cã eram la bâlci. Garrone ºi Derossi fãceau mereu semne camarazilor lor sã tacã, sã se astâmpere; degeaba, nici nu‑i bãgau în seamã. Singur Stardi stãtea nemiºcat la locul sãu, cu fruntea strânsã în mâini, gândindu‑se poate, sau la frumoasa lui bibliotecã, sau la temele de a doua zi. Garoffi, micul negustor ºi strângãtorul de timbre poºtale, era ºi el asemenea foarte ocupat cu alcãtuirea unei liste de loterie, câte douã lire biletul, pentru cã vrea sã punã la lot o cãlimarã de buzunar. Toþi râdeau, strigau, înfigeau peniþe prin bãnci ºi apoi zbârnâiau cu ele ca ºi cu drâmbul; îºi azvârleau cocolaºe de hârtie cu fire de elastic scoase de prin ghete.
Suplinitorul apuca de mânã pe unul, zguduia pe altul; pe un al treilea îl ºi pedepsi; Vreme pierdutã! Nu ºtia sãrmanul, la ce sfânt sã se mai închine. Le zicea:
— De ce sunteþi aºa de neastâmpãraþi? Voiþi sã primesc un avertisment din cauza voastrã?
Apoi bãtea cu pumnul în catedrã ºi striga cu glasul supãrat, aproape înecat de lacrimi:
— Tãcere! Tãcere! Tãcere odatã! Þi‑era mai mare mila de dânsul. Cu toate acestea, larma creºtea ºi mai mare. Franti îi azvârli un cocoloº de hârtie. Unii miorlãiau ca pisicile, alþii se încãierau: era o învãlmãºealã de nespus.
Uºa se deschise ºi pedelul intrã ºi spuse suplinitorului, cã-l cheamã directorul. Profesorul se sculã ºi ieºi repede, cu totul tulburat. Atunci, zgomotul deveni ºi mai mare. Deodatã, Garrone sãri în sus, roºu la faþã, cu pumnii ridicaþi, ºi strigã cu glas ameninþãtor:
— Astâmpãraþi‑vã odatã, mãgarilor! Nu vã e ruºine sã vã râdeþi de suplinitor, fiindcã este bun? Dacã v‑ar zdreli oasele, aþi fi smeriþi ca niºte câini; droaie de nemernici ce sunteþi! Vã spun curat, cã cine o îndrãzni sã‑ºi mai batã joc de dânsul, îl aºtept la poartã ºi îi rup fãlcile. ªi zãu cã o fac, chiar faþã cu tatãl sãu!
Bãieþii tãcurã toþi de astã datã. Ah! Ce frumos era Garrone, în momentul acela!
Ochii îi strãluceau ca douã scântei, parcã era un pui de leu întãrâtat. El se uitã drept în faþa celor mai îndrãzneþi; toþi plecarã capul.
Când se întoarse suplinitorul, rãmase uimit de acea tãcere, dar vãzând pe Garrone aprins la faþã ºi tremurând, înþelese; îl privi cu dragoste ºi îi zise cu glasul sãu cel blând, parcã ar fi zis unui frate:
— Îþi mulþumesc, Garrone!

Biblioteca lui Stardi

M‑am dus ieri la Stardi. Casa lui este aproape, peste drum de ºcoalã. Mi‑e cam ruºine s‑o spun, dar trebuie sã mãrturisesc cã mi‑a fost necaz pe el, când i‑am vãzut cãrþile. Ce bine ºi le pãstreazã! N‑a prãpãdit nici una mãcar, din cãrþile pe care a învãþat; le are pe toate ºi eu nu mai am nici una! Ce rãu îmi pare cã le‑am rupt! Toþi banii ce‑i capãtã de la rude, el îi dã pe cãrþi.
Tatãl sãu, prinzând de veste cã‑i plac cãrþile, a dat sã i le lege dupã placul lui ºi i‑a cumpãrat un dulãpior frumos de nuc.
Dulapul are niºte perdeluþe verzi. Când tragi de un ºnur, ele se deschid ºi þi se înfãþiºeazã deodatã trei rânduri de cãrþi de diferite culori, bine aºezate, curate ºi cu titlurile scrise cu litere poleite. Are: poveºti, cãlãtorii, poezii; are ºi cãrþi cu gravuri, ºi ce bine ºtie sã potriveascã feþele! A aºezat volumele albe pe lângã cele albastre, pe cele roºii lângã cele negre ºi lângã acestea, pe cele galbene: astfel cã se deosebesc de departe ºi au o înfãþiºare cât se poate de frumoasã. Adeseori, el îºi petrece timpul rânduindu‑le în alt chip. ªi‑a fãcut un catalog de cãrþi, tocmai ca un bibliotecar. Cum ºi le îngrijeºte! Le ºterge de praf, le rãsfoieºte ºi cu bãgare de seamã le deschide, ca sã nu le mânjeascã poate cu degetele lui cele groase; s‑ar zice cã sunt noi. Pãcat, zãu, cã n‑am ºtiut ºi eu sã mi le pãstrez pe ale mele! Ce bucurie, e pe el, când îºi cumpãrã câte o carte! O mângâie, îi face loc în bibliotecã, o ia iarãºi în mânã, o învârteºte ºi se uitã la ea ca la un odor. Într‑un rând începuse sã-l doarã ochii de mult ce citea.
Tatãl sãu veni la noi, în odaie, ºi, bãtând cu palma pe ceafa fiului sãu, îmi zise cu vocea sa puternicã:
— Ia spune‑mi, domniºorule, ce zici dumneata de al meu cap de dovleac? Te încredinþez cã în cãpãþâna asta e atâta strãduinþã încât are sã izbuteascã în toate! Mângâierea aceea grosolanã a tatãlui sãu îl fãcea sã închidã ochii de plãcere, întocmai ca un cãþeluº când îl mângâie stãpânul.
N‑aº putea sã spun de ce, dar nu‑mi vine sã glumesc cu Stardi, cum glumesc cu ceilalþi camarazi ai mei ºi nici nu‑mi vine sã cred cã este numai cu un an mai mare decât mine.
Când am plecat, el m‑a însoþit pânã la pragul uºii ºi mi‑a zis la revedere cu multã seriozitate; parcã avea chipul posomorât; era cât p‑aci sã‑i rãspund ca unui om mare:"Vã salut, domnule!"
Îndatã ce mã întorsei acasã, spusei aceasta tatãlui ºi adãugai:
— Nu înþeleg un lucru, tatã; Stardi n‑are nici un talent, nu este deºtept, e cu totul necioplit, are un chip pocit ºi cu toate acestea, el îmi impune.
Tata îmi rãspunse:
— Sã‑þi spun eu, fiul meu, de ce‑þi impune: pentru cã are tãrie de caracter.
— ªi apoi sã‑þi mai spun încã ceva ciudat, mai zisei eu, am stat o orã la el, acasã, ºi nu cred sã‑mi fi spus cincizeci de cuvinte. Nu mi‑a arãtat nici o jucãrie, n‑a râs, nici n‑a zâmbit mãcar odatã ºi tot nu mi‑a fost urât, ºi am rãmas bucuros la el. 
Tata îmi rãspunse:
— Pentru cã-l stimezi.

Fiul lãcãtuºului.

Da, nu zic, aºa o fi; dar eu stimez cu mult mai mult pe Precossi ºi nu‑mi inspirã acelaºi simþãmânt ca Stardi. Precossi e fiul lãcãtuºului: e un bãieþel mic ºi plãpând, cu privirea tristã ºi blândã, e sfiiciosul acela, care cere mereu iertare tuturor ºi care deºi bolnãvicios, totuºi învaþã foarte bine.
Tatãl sãu a cãzut în darul beþiei, se întoarce acasã beat mort, îl bate fãrã milã ºi, fãrã sã aibã vreo vinã, îi azvârle cãrþile ºi caietele. Bietul bãiat vine adesea la ºcoalã: cu vânãtãi pe obraz, cu ochii roºii ºi umflaþi de plâns, ºi, cu toate acestea, n‑ar spune, Doamne fereºte, cã-l bate tatãl sãu.
— Te‑a bãtut tata! îi zic câteodatã, bãieþii. El rãspunse repede:
— Nicidecum! Nu e adevãrat! ca sã nu-l facã de ruºine pe pãrintele sãu.
— N‑ai ars tu foile acestui caiet! îi zise într‑o zi, profesorul, arãtându‑i foile cu lucrarea arsã pe jumãtate.
— Ba da! rãspunse el, tremurând, mi‑a cãzut caietul din nebãgare de seamã!
Noi ºtiam cu toþi cã tatãl sãu, venind beat acasã, dãduse cu piciorul în masã ºi o rãsturnase cu lampã cu tot, pe când bãiatul îºi fãcea temele.
El þine cu chirie o cãmãruþã în podul casei noastre; se suie acolo pe scara din dos ºi portãreasa ne spune tot ce se petrece la ei. Într‑o zi, sora mea, Silvia, stând pe terasã, îl auzi þipând ºi aflã cã tatãl sãu îl îmbrâncise pe scãri aºa de tare, încât bietul bãiat cãzuse rostogolindu‑se din treaptã în treaptã pânã jos; ºi aceasta numai fiindcã ceruse bani ca sã‑ºi cumpere o gramaticã.
Netrebnicul acela nu lucreazã nimic, se îmbatã mereu ºi familia îi piere de foame. De câte ori nu vine bietul Precossi la ºcoalã, fãrã sã fi îmbucat ceva ºi muºcã pe furiº dintr‑o bucãþicã de pâine ce i‑o dã Garrone, sau dintr‑un mãr adus de mica profesoarã la care ºi‑a fãcut el clasa întâi inferioarã! El nu þi‑ar zice: "Mi‑e foame, tata nu‑mi dã sã mãnânc"!
Câteodatã, când tatãl sãu trece din întâmplare pe dinaintea ºcolii, vine sã-l ia, Dumnezeule! Cât e de groaznic! Cu chipul searbãd ºi întunecat, cu pãrul pe ochi, cu cãciula într‑o parte ºi se clatinã mereu pe picioare. Precossi tremurã de fricã atunci când îl vede, dar tot aleargã la el surâzându‑i; însã el nici nu-l bagã de seamã, atât e de ameþit.
Bietul bãiat e nevoit sã‑ºi coase caietele rupte, sã cearã cãrþi la bãieþi, ca sã‑ºi înveþe lecþiile, sã‑ºi prindã rupturile de la cãmaºã ºi de la hainã cu ace cu gãmãlie.
Þi‑e mai mare milã de el, când îl vezi cum face gimnasticã în niºte pantofi grei ºi mari de‑i joacã picioarele în ei, cu niºte pantaloni care‑i atârnã la pãmânt ºi cu surtucul de douã ori cât el, aºa încât e silit sã‑ºi sumeatã mânecile pânã la coate. Cu toate acestea, el învaþã cu multã stãruinþã ºi ar fi unul dintre cei dintâi, dacã ar putea sã înveþe liniºtit acasã. Azi dimineaþã a venit la ºcoalã cu obrazul zgâriat. Bãieþii i‑au zis:
— Nu mai tãgãdui; tatãl tãu te‑a zgâriat. Spune‑i directorului sã-l cheme la secþie!
El se sculã repede, tremurând de necaz ºi strigã:
— Nu, nu este adevãrat! Tata nu mã bate niciodatã! Dar mai târziu, în timpul lecþiei, lacrimile îi curgeau pe bancã ºi când bãgã de seamã cã ne uitãm la el, se sili sã zâmbeascã spre a‑ºi ascunde întristare. Bietul Precossi!
Mâine au sã vinã la mine: Derossi, Coretti ºi Nelli; o sã‑i spun ºi lui sã vinã. Am sã-l poftesc la gustare, sã‑i dãruiesc cãrþi ºi sã rãstorn casa cu susul în jos, ca sã petreacã bine. O sã‑i umplu buzunarele cu poame, ca sã-l vãd ºi eu o datã cel puþin mulþumit ºi vesel! Sãracul Precossi! Cât e de bun, de rãbdãtor si de harnic!

O vizitã plãcutã.

Joia aceasta a fost pentru mine cea mai frumoasã din tot anul. Derossi, Coretti ºi micul cocoºat, Nelli, sosirã la mine la douã, dupã‑amiazã; pe Precossi nu l-a lãsat tatãl sãu ca sã vinã.
Derossi ºi Coretti veneau râzând, fiindcã întâlniserã pe bietul Crossi, bãiatul precupeþei, cu o varzã mare în braþe. Bietul bãiat se ducea s‑o vândã ca sã‑ºi cumpere peniþe. Îmi spuserã cã Crossi primise o scrisoare de la tatãl sãu prin care îi vestea întoarcerea lui din America; de aceea sãrmanul copil nu mai putea de bucurie.
Derossi ºi Coretti sunt bãieþii cei mai veseli din clasã. Ce bine am petrecut în cele douã ore, cât am stat împreunã! Coretti venise tot cu flaneluþa cafenie ºi cu cãciuliþã de blanã de pisicã. E un drãculeþ, care scotoceºte pretutindeni ºi care vrea sã se afle mereu în treabã. De dimineaþã cãrase lemne; cu toate acestea alerga prin toatã casa, observând tot, vorbind mereu, voios ºi sprinten ca o veveriþã. Trecând pe la bucãtãrie, întrebã pe bucãtãreasã cum a plãtit lemnele ºi spuse cã tatãl sãu vinde zece kilograme pe patruzeci ºi cinci de lire.
El povesteºte mereu din timpul pe când tatãl sãu era soldat în al 49‑lea regiment, în bãtãlia de la Custozza, sub comanda principelui Umberto. Ce drãguþ ºi ce cumsecade este! Bine zice tata:
— Ce dacã s‑a nãscut ºi a crescut printre lemne, când în vinele lui curge un sânge cinstit ºi generos! Derossi a fost ºi el foarte drãgãlaº. ªtie geografia ca un profesor.
Închidea ochii ºi zicea:
— Iatã, eu vãd toatã Italia, Apeninii care se prelungesc pânã la Marea Ionicã, fluviile care curg de amândouã pãrþile, golfurile ºi strâmtorile albastre, insulele verzi. Le spunea pe toate pe nume, pe de rost ºi uite, fãrã nici o greºealã; s‑ar fi zis cã le citeºte pe hartã.
Când îl vezi cu capul tot în sus, cu cârlionþii lui aurii, cu hãinuþele tivite ºi curate, stând drept ºi frumos ca o statuie, þi‑e drag sã te uiþi la el.
Învãþase pe de rost, numai într‑un ceas, trei pagini pe care trebuie sã le recite poimâine pentru aniversarea morþii regelui Victor Emanuel.
Nelli, rãsucindu‑ºi colþul ºorþului, îl privea ºi el cu drag.
Vizita camarazilor mei mi‑a pricinuit o mare plãcere, parcã mi‑a luminat mintea. Când plecarã, ce bine‑mi pãru, vãzând pe bietul Nelli, mic ºi schilod, între cei doi bãieþi mari ºi zdraveni, care-l duceau de braþ glumind cu el ºi fãcându-l sã râdã cum nu-l vãzusem niciodatã râzând!
Când intrai în sufragerie, bãgai de seamã cã lipsea cadra ce reprezintã pe Rigoletto, caraghiosul cocoºat. O ascunsese tata, ca sã nu o vadã sãrmanul Nelli.

Înmormântarea regelui Victor Emanuel.
Marþi, 17.

Cum intrã în clasã, profesorul, azi, la orele douã, chemã pe Derossi ºi‑i spuse sã înceapã cuvântarea. Acesta, stând în picioare lângã catedrã, cu faþa cãtre noi, începu sã rosteascã cuvântarea, roºindu‑se la faþã ºi ridicând din ce în ce glasul sãu cel limpede ºi rãsunãtor:
"Sunt acum patru ani de când, în ziua ºi în ora aceasta, sosea în faþa Panteonului, la Roma, carul mortuar cu rãmãºiþele lui Victor Emanuel, cel dintâi rege al Italiei unite!
El a murit dupã douãzeci ºi nouã de ani de domnie, în cursul cãrora scumpa patrie, zdrobitã ºi ruptã în ºapte state, apãsatã de strãini ºi de tirani, reînvie într‑un singur stat liber ºi neatârnat, dupã o domnie pe care el a ºtiut s‑o mãreascã: prin faceri de bine ºi prin vitejie, prin lealitate ºi bãrbãþie în primejdie, prin chibzuialã în izbânzi ºi prin statornicie în nenorociri. Carul funebru sosea sub o povarã de coroane, dupã ce strãbãtuse strãzile Romei sub o ploaie de flori, în mijlocul unei nenumãrate mulþimi jalnice ºi tãcute, care sosise din toate unghiurile Italiei, precedat de o armatã de generali, de o mulþime de principi ºi de miniºtri, urmat de un cortegiu întreg de veterani, de o pãdure de steaguri, de reprezentanþi a trei sute de oraºe, de tot ce înfãþiºeazã puterea ºi gloria unui popor. Carul sosea la poarta marelui templu, unde îl aºtepta mormântul.
Doisprezece soldaþi cuirasieri ridicarã sicriul de pe dric. Italia dãdea ultimul adio regelui mort, bãtrânului sãu rege, care o iubise atât de mult, ultimul adio soldatului, tatãlui ei, precum ºi celor douãzeci ºi nouã de ani, cei mai frumoºi ºi mai binecuvântaþi din istoria sa. Minutul acela fu mãreþ ºi solemn! Toþi tremurau de emoþie ºi privirea tuturor mergea de la car la steagurile cernite ale celor optzeci de ofiþeri înºiraþi pe drumul sãu. Italia întreagã era aici de faþã, reprezentatã prin acele steaguri, care aminteau nenumãraþii morþi, valurile de sânge, gloriile noastre cele mai sacre, jertfele cele mai sfinte ºi durerile cele mai sfâºietoare. Sicriul, dus de soldaþi, trecu; toate steaguri zdrenþuite în bãtãliile de la Goito, de la Pastrengo, de la Santa‑Lucia, de la Novara, de la Palestro, din Crimeea, de la San‑Martino, de la Castelfidardo; optzeci de vãluri negre, se plecarã, sute de medalii izbirã sicriul ºi zgomotul acela înãbuºit care tulburã sângele tuturor, fu ca rãsunetul a o mie de voci omeneºti, care cu toate strigau deodatã:
— Adio, bun, viteaz ºi binecuvântat rege al nostru! Ai sã vieþuieºti în inima poporului tãu, cât timp soarele va strãluci asupra Italiei!
Steagurile se ridicarã cu mândrie cãtre cer ºi regele Victor intrã în gloria nepieritoare a mormântului!"

Franti gonit din ºcoalã.
Sâmbãtã, 21

Numai unul singur dintre noi era în stare sã râdã când Derossi rostea cuvântarea asupra înmormântãrii regelui Victor Emanuel, ºi Franti râse.
Nu pot sã-l sufãr, pentru cã este un rãutãcios. Când vreun pãrinte vine la ºcoalã, ca sã se plângã de fiul sãu ºi cere ca sã fie pedepsit, el se bucurã. Când unul din noi plânge, el râde. Tremurã de frica lui Garrone ºi bate pe Zidãraº, pentru cã este mic; necãjeºte pe Coressi pentru cã are o mânã uscatã; cutezã chiar sã‑ºi râdã de bietul Robetti, pentru cã umblã în cârje, îºi bate joc de sãrmanul Precossi, pe care toþi îl respectã. Întãrâtã mereu pe cei mai slabi decât dânsul ºi, când se bate cu ei, se îndârjeºte ºi dã fãrã milã. Are fruntea îngustã ºi micã, ochii tulburi ºi înfundaþi, de‑abia se vãd de sub cozorocul ºepcii; în sfârºit, are o înfãþiºare respingãtoare.
Lui nu‑i pasã de nimeni, nu se teme de nimica, râde în faþa profesorului, furã cât poate ºi tãgãduieºte fãrã sã clipeascã mãcar. Se ceartã mereu cu câte cineva; vine la ºcoalã cu andrele, ca sã înþepe pe vecini; îºi rupe nasturii de la hãinuþã ºi îi rupe ºi pe ai altora, ca sã‑i joace în arºice. Cãrþile, caietele, ghiozdanul, totul este murdar ºi rupt; linii ciocãnite, condeiele roase, unghiile mâncate, hainele unse ºi numai rupturi fãcute în bãtãile cu bãieþii.
Am auzit cã mama lui este bolnavã din cauza supãrãrilor ce‑i aduce ºi cã tatãl sãu l‑ar fi gonit de trei ori de acasã.
Biata mamã vine din când în când, sã întrebe de purtarea fiului sãu ºi pleacã plângând. El urãºte ºcoala, urãºte pe camarazi ºi pe profesor. Profesorul se face câteodatã, cã nu‑i vede miºeliile ºi atunci e ºi mai rãu. A încercat sã-l ia cu biniºorul: degeaba! El îºi bate joc de dânsul. I‑a vorbit cu asprime; el ºi‑a acoperit ochii cu mâinile, prefãcându‑se cã plânge, ºi râdea. A fost alungat din ºcoalã pe trei zile, drept pedeapsã, dar s‑a întors ºi mai rãutãcios, ºi mai obraznic. Derossi îi zise o datã:
— Ia astâmpãrã‑te frate, nu vezi cã mâhneºti pe profesor!
El ameninþã cã îl împunge cu o andrea în pântece. În sfârºit, azi dimineaþã a fost gonit din ºcoalã ca un câine.
Pe când profesorul îi da lui Garrone, sã copieze naraþiunea lunarã din ianuarie "Micul toboºar sard", el azvârli pe scânduri o plesnitoare, care spãrgându‑se, rãsunã ca o detunãturã de puºcã. Toþi tresãrirãm. Profesorul sãri în picioare ºi strigã:
— Franti, ieºi din ºcoalã!
El rãspunse:
— N‑am aruncat eu! ªi râdea.
Profesorul repetã:
— Ieºi afarã!
— Ba nu mã miºc deloc! rãspunse Franti obraznic.
Atunci, profesorul îºi pierdu cumpãtul: se repezi la el, îl apucã de braþ ºi îl scoase din bancã. El se zvârcolea, scrâºnea din dinþi, însã profesorul izbuti sã-l târascã pânã la director, apoi se întoarse în clasã ºi se urcã pe catedrã, apucându‑ºi capul între mâini. Era aºa de obosit ºi de trist, încât ne era milã, când ne uitam la dânsul.
— De treizeci de ani de când dau lecþii, nu mi s‑a întâmplat aºa ceva! zise el cu întristare. Nu se auzea o rãsuflare. Mâinile îi tremurau de mânie ºi dunga‑i de pe frunte pãrea ºi mai adâncã; s‑ar fi zis cã e o ranã.
Bietul profesor! Tuturor ne pãrea rãu de tulburarea lui.
Derossi se ridicã ºi zise:
— Sã nu vã întristaþi, domnule profesor; noi vã iubim!
Atunci, faþa i se înseninã puþin ºi ne zise:
— Sã urmãm lecþia, copii!

Micul toboºar sard.
(Istorisire lunarã)

În ziua de 21 iulie 1848, cea dintâi zi a bãtãliei de la Custoza, vreo ºaizeci de soldaþi dintr‑un regiment de infanterie, din armata noastrã, furã trimiºi sã ocupe o casã pãrãsitã de pe un deal.
De‑abia sosiþi, se vãzurã deodatã atacaþi de douã companii de austrieci, care nãvãlirã pe neaºteptate din mai multe pãrþi.
O ploaie de gloanþe îi sili sã se adãposteascã ºi sã se baricadeze cât mai curând în casa pãrãsitã, dupã ce lãsarã pe câmpie câþiva morþi ºi rãniþi.
Îndatã ce înþepenirã bine uºile cu drugi de fier, soldaþii alergarã pe la ferestre, la amândouã etajele, ºi începurã un foc des ºi bine îndreptat împotriva asaltatorilor. Aceºtia se apropiau încetul cu încetul, rânduiþi în semicerc, rãspunzând ºi ei tot cu aceeaºi tãrie.
Acei ºaizeci de soldaþi italieni erau comandaþi de doi ofiþeri inferiori ºi de un cãpitan: om straºnic, înalt, slab, cu mustaþa ºi cu pãrul cãrunt.
Printre soldaþi se afla ºi un mic toboºar din Sardinia, bãiat cam de paisprezece ani, cãruia, de pipernicit ce era, nu i se putea ghici vârsta; i‑ai fi dat cel mult doisprezece ani. Era oacheº la faþã ºi avea niºte ochi negri în fundul capului, care strãluceau ca douã scântei.
Cãpitanul comanda apãrarea de la o fereastrã din etajul de sus ºi poruncile ieºeau din gura lui ca niºte pocnituri de puºcã. Pe chipul sãu nu se zãrea nici cea mai micã tulburare.
Micul toboºar galben la faþã, se suise pe o mãscioarã ºi întindea gâtul cât putea, ca sã vadã cum merg lucrurile pe afarã. El zãrea printr‑un nor de fum uniformele albe ale austriecilor înaintând puþin câte puþin.
Casa era aºezatã pe malul unui povârniº, spre care da o singurã fereastrã de la pod; iar toate celelalte ferestre dãdeau spre culmea dealului; de aceea austriecii atacau faþa ºi laturile casei, iar povârniºul din dos rãmãsese cu totul liber.
Lupta era crâncenã: gloanþele cãdeau ca grindina, gãureau ºi crãpau zidurile; sfãrâmau pervazurile pe dinafarã ºi pe dinãuntru; prãpãdeau tot; zdrobeau obloane, oglinzi, mobile; azvârleau aºchii de lemn; rãspândeau un nor de moloz; de farfurii, de pahare, de geamuri sparte, toate acestea zburau ºuierând prin casã ºi fãceau un zgomot asurzitor.
Din când în când cãdea câte un soldat. Tovarãºii îl trãgeau la o parte. Alþii mergeau ºovãind prin odãi, þinându‑ºi rãnile cu mâinile.
În bucãtãrie se ºi afla un mort întins la pãmânt, cu capul zdrobit de gloanþe; afarã, brâul vrãjmaºilor se strângea mereu.
Cãpitanul, care pânã atunci avea aerul nepãsãtor, se tulburã puþin ºi ieºi repede din odaie, urmat de un sergent. Dupã câteva minute, sergentul se întoarse ºi chemã pe micul toboºar. Bãiatul veni într-o fugã, urcându‑se dupã el pe o scãricicã micã ºi intrând în podul casei, unde vãzu pe cãpitan proptit de fereastrã ºi scriind repede cu creionul pe o bucãþicã de hârtie.
Cãpitanul îndoi hârtia, se uitã drept în ochii bãiatului cu acea privire adâncã ºi rece, dinaintea cãreia fiecare soldat tremura, ºi zise cu asprime:
— Toboºarule!
Toboºarul duse mâna la chipiu.
— Eºti îndrãzneþ, bãiete?! îl întrebã cãpitanul.
Ochii bãiatului scânteiarã:
— Da, domnule cãpitan!
— Uitã‑te într‑acolo! îi zise cãpitanul, împingându-l spre fereastrã, în vale, lângã casele din Villafranca, acolo unde vezi lucind baionete, se aflã regimentul nostru. Ia acest bilet, agaþã‑te de frânghie, coboarã‑te jos pe fereastrã, ia‑o la fugã pe povârniº, strãbate valea, soseºte la ai noºtri, ºi dã biletul celui dintâi ofiþer ce-l vei întâlni. Mai întâi leapãdã‑þi raniþa ºi cingãtoarea!
Bãiatul lepãdã raniþa ºi cingãtoarea; ascunse biletul în sân. Sergentul azvârli funia pe fereastrã, înþepeni un cãpãtâi în drugii de fier, iar cãpitanul ajutã pe bãiat sã iasã pe o ferãstruie.
— Adu‑þi aminte cã scãparea noastrã atârnã de bãrbãþia ta ºi de iuþeala picioarelor tale! îi zise cãpitanul.
— Fii pe pace, domnule cãpitan! rãspunse bãiatul lãsându‑se în jos pe frânghie, nu vã temeþi!
— Dumnezeu sã‑þi ajute!
Bãiatul ajunse jos în câteva clipe, sergentul trase sus frânghia ºi plecã. Cãpitanul se apropie repede de fereastrã, ca sã urmãreascã ºi el cu privirea pe bãiat, care pãrea cã zboarã pe povârniº.
Cãpitanului i se pãrea chiar cã toboºarul izbutise sã fugã neobservat de vrãjmaºi, când cinci sau ºase mici nori de pulbere se ridicã în jurul bãiatului ºi îl vestirã cã fusese descoperit de duºmani: cãci norii aceia nu erau altceva decât þãrâna scormonitã ºi ridicatã în sus de gloanþe.
Cu toate acestea, micul toboºar alerga mereu. Deodatã cãzu.
— L‑au ucis! rãcni cãpitanul, muºcându‑ºi pumnul.
Abia strigase astfel ºi zãri pe micul toboºar ridicându‑se.
— A fost numai o cãzãturã! îºi zise cãpitanul ºi rãsuflã.
Bãiatul începu iar sã alerge, dar ºchiopãtând.
— ªi‑a scrântit piciorul! gândi cãpitanul.
Se mai ridicarã încã câteva vârtejuri de pulbere în urma bãiatului, dar tot mai depãrtate. Cãpitanul scoase un strigãt de izbândã; bãiatul scãpase. Totuºi, el mai rãmase acolo, sã se uite la toboºar; era cu inima îndoitã, cãci de nu ajungea la vreme cu biletul prin care cerea un ajutor imediat, ori toþi soldaþii lui cãdeau uciºi, ori era silit sã se dea prizonier împreunã cu dânºii.
Bãiatul alerga o bucatã, apoi umbla mai încet, ºchiopãtând; se repezea iarãºi, ºi iarãºi se oprea ºi se împiedica.
— Nu cumva l-a atins vreun glonþ la picior? îºi zicea cãpitanul îngrijorat uitându‑se la toate miºcãrile bãiatului; ºi de la acea depãrtare îi vorbea, îl aþâþa, îl îndemna sã se grãbeascã, ca ºi cum l‑ar fi putut vedea. El mãsura necontenit, cu ochii aprinºi de nerãbdare, spaþiul dintre bãiatul care a‑lerga ºi dintre sclipirea baionetelor din vale.
Auzea totodatã ºi ºuieratul gloanþelor de la etajul de jos, strigãtele poruncitoare ale ofiþerilor ºi ale sergenþilor, vaietele rãniþilor ºi zgomotul dãrâmãturilor.
— Haide, înainte! strigã el, micului toboºar, urmãrindu-l cu privirea.
— Înainte! Mergi! Aleargã!... Doamne! Se opreºte! Nu, nu, iatã-l reîncepe sã alerge.
Un ofiþer veni sã‑i spunã cã deºi vrãjmaºii nu încetaserã focul, totuºi ridicau un steag alb, ca sã le impunã capitularea.
— Sã nu rãspundeþi! strigã cãpitanul, fãrã ca sã ridice ochii de la copilul care ajunsese în vale; el însã nu mai alerga, ci pãrea cã abia se târãºte.
— Hai du‑te!... mergi mai iute, aleargã! strigã cãpitanul, scrâºnind din dinþi ºi ridicând pumni. Omoarã‑te, mori, ticãlosule, dar aleargã, du‑te! Apoi rãcni ca o fiarã: Ah! Nemernicul, nesocotitul, s‑a aºezat jos.
ªi, în adevãr, pânã aici vãzuse capul bãiatului alunecând pe deasupra grâului; în acel moment dispãruse ca ºi cum s‑ar fi aºezat jos sau ar fi cãzut.
Dupã câteva minute, capul se ivi iarãºi ºi în sfârºit se pierdu pe din dosul gardurilor. Cãpitanul, nemaizãrindu-l, cobori repede. Gloanþele se nãpusteau ºi mai tare: odãile erau pline cu rãniþi; unii din ei ºovãiau ca beþivii ºi se agãþau de mobile. Pereþii, pardoseala, totul era stropit cu sânge. Câteva cadavre zãceau întinse pe pragul uºilor. Un glonþ rupsese braþul drept al locotenentului. Fumul ºi pulberea învãluiau totul.
— Curaj bãieþi! strigã cãpitanul. Staþi nemiºcaþi la postul vostru! Ne vine ajutor! Încã un avânt de bãrbãþie ºi de rãbdare, ºi suntem mântuiþi.
Austriecii se apropiarã ºi mai tare. Feþele lor înverºunate se zãreau printre norii de fum, iar zgomotul puºtilor era covârºit de strigãtele lor sãlbatice. Înjurau, le porunceau sã capituleze ºi‑i ameninþau cu moartea. Câte unii din soldaþi, înfricoºaþi, se retrãgeau de la ferestre; sergenþii îi goneau înapoi. Dar focul slãbea, descurajarea se vedea pe toate chipurile, nu mai era cu putinþã sã susþinã multã vreme apãrarea.
Austriecii încetarã focul ºi o voce poruncitoare strigã mai întâi în limba germanã, apoi în cea italianã: "Predaþi‑vã"
"Nu" urlã cãpitanul de la o fereastrã. Lupta începu mai crâncenã din amândouã pãrþile. Cãzurã încã vreo câþiva soldaþi; mai multe ferestre rãmaserã goale. Momentul fatal se apropia.
Cãpitanul bolborosea între dinþi:
— Suntem pierduþi!... Nu ne vine în ajutor! Nu mai soseºte!
ªi el alerga ca un nebun prin odãi, furios învârtind sabia în mâini, hotãrât sã moarã.
Deodatã, un sergent, coborându‑se repede din podul casei strigã:
— Ne vine ajutor! Vine! repetã cãpitanul nebun de bucurie.
La acel strigãt, zdraveni ºi rãniþi, sergenþi ºi ofiþeri, toþi nãvãlirã la ferestre ºi împotrivirea se înteþi din nou.
Dupã câteva minute, ei bãgarã de seamã cã începuse un fel de neorânduialã printre vrãjmaºi. Atunci,cãpitanul adunã în grabã soldaþii într‑o odaie din etajul de jos, ca sã dea nãvalã cu baionetele. Apoi se sui ca sã se încredinþeze dacã vine ajutor, când, deodatã auzi un zgomot de paºi grãbiþi, însoþit de un "ura!" puternic ºi vãzu, mai întîi printre norii de fum, pãlãriile cu douã colþuri ale carabinierilor italieni, apoi un escadron ce venea în goana mare cu sãbiile scânteind deasupra capetelor ºi umerilor vrãjmaºilor.
Atunci, cãpitanul împreunã cu soldaþii se repezirã cu baioneta înainte. Inamicii se clãtinarã, ieºirã din rânduri ºi o luarã la fugã. Locul rãmase liber; casa, mântuitã ºi, puþin dupã aceea, douã batalioane de infanterie, italiene, ºi douã tunuri erau postate pe acea înãlþime.
Cãpitanul, ieºind cu soldaþii ce‑i rãmaserã teferi întru întâmpinarea regimentului sãu, fusese uºor rãnit la mâna stângã în goana datã vrãjmaºilor.
În acea zi; izbânda fu de partea noastrã, însã a doua zi, lupta reîncepând, cu toatã împotrivirea lor vitejeascã, italienii furã biruiþi de numãrul covârºitor al austriecilor, ºi în dimineaþa de 26 se vãzurã siliþi sã apuce cu întristare drumul spre Mincio.
Cãpitanul, deºi rãnit, fãcu drumul pe jos cu soldaþii sãi osteniþi ºi tãcuþi. Ajungând cãtre searã la Gotio, pe Mincioe, el la cãutat îndatã pe locotenentul sãu, care trebuia sã fi ajuns înaintea lui. Îi arãtarã o bisericã, unde se instalase în grabã spitalul ostãºesc. Cãpitanul sosind acolo, vãzu biserica plinã de rãniþi, aºezaþi pe douã rânduri de paturi ºi pe saltele întinse pe jos. Doi doctori ºi doi infirmieri mergeau de la un rãnit la altul.
Se auzeau gemete ºi strigãte înãbuºite.
Cãpitanul îºi îndrepta privirile în toate pãrþile cãutând pe ofiþerul sãu, cînd a auzit un glas apropiat ºi foarte slab care-l chema:
— Domnule cãpitan!
El se întoarse: era micul toboºar. Bãiatul stãtea întins pe pat ºi era învelit cu o pânzã groasã de perdele, vãrgatã cu roºu. Bietul bãiat era foarte palid ºi slab, dar ochi lui nu pierduserã nimica din strãlucirea lor, pãreau douã diamante negre.
Cãpitanul plin de mirare, îi zise cu glasul sãu aspru:
— Aici eºti tu ? apoi adãugã: Bravo bãiete! Þi‑ai fãcut datoria!
— Am fãcut ºi eu tot ce am putut! rãspunse micul toboºar.
— Eºti rãnit? îl întrebã cãpitanul, cãutând cu ochii pe ofiþerul sãu în paturile de alãturi.
— Da! Ce sã‑i faci! zise bãiatul, mândru de a fi rãnit, cãci altfel n‑ar fi cutezat sã deschidã gura în faþa asprului cãpitan.
— M‑am þinut pitit cât am putut; dar tot m‑au vãzut vrãjmaºi foarte curând. Soseam cu douãzeci de minute mai înainte, dacã nu m‑ar fi atins. Am avut noroc, cã am gãsit îndatã pe un cãpitan de stat‑major, cãruia i‑am dat biletul dumneavoastrã. Drept alte toate, eram fript de sete ºi mã temeam sã nu‑mi rãmânã destulã putere, ca sã ajung la ai noºtri. Plângeam de groaza ce‑mi pricinuia gândul cã fiecare minut de întârziere trimitea pe câþiva din tovarãºi mei pe lumea cealaltã. În sfârºit, Dumnezeu mi‑a venit in ajutor ºi eu am fãcut ce am putut; sunt mulþumit. Dar vai, domnule cãpitan, îþi curge sânge din ranã! Vrei sã‑þi mai strâng legãtura? Apropie‑te te rog ºi întinde mâna!
Cãpitanul îi întinse mâna stângã ºi cu cea dreaptã voia sã ajute pe bãiat, sã dezlege bandajul, dar nici n‑apucã bietul bãiat sã se ridice bine din perne, ºi fu nevoit sã se lase iar jos: îngãlbenise ca ceara.
— Lasã, lasã! îi zise cãpitanul, uitându‑se la el ºi retrãgându‑ºi mâna din mâinile lui. Vezi mai întâi de tine ºi apoi de alþii; bagã de seamã, bãiete o ranã uºoarã poate sã ajungã periculoasã, dacã nu o îngrijeºti la vreme!
Micul toboºar dete din cap.
— Trebuie sã fi pierdut mult sânge, ca sã fi aºa de prãpãdit, îi zise cãpitanul, uitându‑se de astã datã la el mai cu bãgare de seamã.
Bãiatul zâmbi ºi‑i rãspunse:
— Am pierdut mult sânge? Bine ar fi, domnule cãpitan, de‑ar fi numai atât. Ia uitã‑te! ªi‑ºi dete plapuma la o parte.
Cãpitanul, îngrozit, se retrase înapoi. Bãiatul nu mai avea decât un picior. Piciorul stâng îi fusese tãiat mai sus de genunchi; trunchiul era legat ºi bandajul mai era încã însângerat.
În acel moment trecu un chirurg militar, scurt ºi gros, cu mânecile sumese.
— Ah, domnule cãpitan, îi zise arâtându‑i bãiatul, iatã un caz nenorocit! Acest picior ar fi putut sã fie scãpat, dacã nu l‑ar fi obosit nebuneºte. Ce inflamaþie gândeºti cã avea? Am fost nevoit sã-l tai la minut, ca sã‑i scap viaþa. Te asigur eu, domnule cãpitan, cã este un bãiat cu multã inimã; nu i‑a curs nici o lacrimã, n‑a scos nici un þipãt. Pe onoarea mea, mã fãlesc cã acest bãiat este italian. Trebuie sã fie viþã de viteji!
Apoi salutã pe cãpitan ºi se duse la patul unui alt rãnit.
Cãpitanul rãmãsese uimit, se uitã þintã la bãiat, cu fruntea încreþitã; în urmã îi trase plapuma ºi încetiºor, fãrã mãcar a ºti ce face, aþintit privirea la dânsul, duse mâna la cap ºi îºi scoase chipiul.
— Domnule cãpitan! strigã bãiatul, surprins. Ce faci, domnule cãpitan? Mã saluþi pe mine?
ªi soldatul acela, atât de dârz ºi de posac, care nu spusese în viaþa lui o vorbã dulce vreunui inferior, rãspunse cu un glas blând ºi plin de bucurie:
— Da, pe tine!... Cãci eu sunt numai un cãpitan, iar tu eºti un erou!
Apoi se aplecã spre dânsul ºi-l sãrutã de mai multe ori pãrinteºte.

Iubirea de patrie.
Marþi, 24.

Fiindcã istoria "Micul toboºar sard" te‑a miºcat aºa de mult, trebuie sã‑þi fi fost lesne azi dimineaþã a‑þi face compoziþia, de vreme ce avea de subiect: "De ce‑þi iubeºti þara?"
De ce‑þi iubeºti þara? Nu þi‑au venit îndatã în minte sute de rãspunsuri? Îmi iubesc þara: pentru cã mama s‑a nãscut pe pãmântul ei; pentru cã sângele ce curge în vinele mele este italian; pentru cã aici sunt îngropaþi morþii pe care mama îi plânge ºi tata îi onoreazã; pentru cã aici m‑am nãscut; pentru cã limba pe care o vorbesc, cãrþile pe care învãþ, pentru cã fratele meu, sora mea, camarazii mei de ºcoalã, marele popor în mijlocul cãruia trãiesc, frumoasa naturã care mã înconjoarã, tot ce vãd, tot ce iubesc, tot ce învãþ, tot ce admir, este italian! Dar tu nu poþi încã, fãtul meu, sã simþi pe deplin iubirea de þarã. O vei simþi când vei fi mare, când te vei întoarce dintr‑o cãlãtorie lungã, ºi rezemându‑te într‑o dimineaþã de parapetul vaporului vei zãri departe, la orizont, munþii albaºtri ºi mãreþi ai þãrii tale. Acea priveliºte îþi va tulbura: mintea, sângele ºi îþi va scoate un þipãt de bucurie. O vei simþi acea iubire atunci când, aflându‑te într‑un oraº depãrtat, avântul inimii te va împinge printre mulþimea necunoscutã cãtre vreun lucrãtor necunoscut, pe care îl vei fi auzit, trecând pe lângã dânsul, cã vorbeºte limba ta. O vei simþi în mânia mândrã ºi dureroasã, care‑þi va urca sângele în obraji, când vei auzi pe un strãin, care‑þi necinsteºte þara. Vei simþi acea iubire, ºi mai tare, ºi mai mândrã, în ziua când ameninþarea unui popor vrãjmaº va ridica o furtunã de foc asupra patriei tale ºi vei auzi zãngãnind armele în toate pãrþile ºi vei vedea adunându‑se legiuni de voinici ºi de pãrinþi, strigând cãtre fiii lor: "Luptaþi‑vã cu bãrbãþie!" iar pe mame, luându‑ºi adio de la copiii lor, zicându‑le: "Fiþi biruitori!"
Vei mai simþi iarãºi cu falã acea iubire, dacã vei avea norocul sã vezi întorcându‑se în þarã soldaþii împuþinaþi, ºi obosiþi, zdrenþuiþi, însã dârzi, cu scânteia biruinþei în ochi, purtând steagurile lor gãurite de gloanþe vrãjmaºe, urmaþi de un ºir nesfârºit de viteji þinând sus capetele lor, cu rãni oblojite, pãºind semeþi în mijlocul unei mulþimi nebune de bucurie, care‑i acoperã cu flori ºi cu binecuvântãri. Numai atunci o sã înþelegi ce va sã zicã iubirea de patrie; atunci o sã simþi ce este PATRIA. E un lucru aºa de mare, aºa de sfânt, încât, dacã într‑o zi te‑aº vedea cã te întorci neatins de la o bãtãlie nesusþinutã pentru ea, tu, care eºti sângele meu, dacã aº ºti cã þi‑ai cruþat viaþa de frica morþii, eu tatãl tãu, eu, care te primesc cu o bucurie nespusã, de câte ori te întorci de la ºcoalã, te‑aº primi cu un suspin de jale, n‑aº mai putea sã te iubesc, aº muri cu o groaznicã durere în inimã.
Tatãl tãu.

Invidie.
Miercuri, 25.

Tot Derossi a fãcut cea mai bunã compoziþie despre iubirea de þarã. Sãracul Votini, era aproape sigur cã va cãpãta el, prima medalie.
Eu l‑aº iubi pe Votini, cu toate cã se þine aºa de mândru. ªi apoi de când stã alãturi de mine, mi‑e ciudã sã vãd ce necaz are pe Derossi. Ar voi sã-l întreacã; învaþã sãrãcuþul dar ce sã‑i faci?... Nu poate sã-l biruie. Derossi îþi dã o mie înainte la orice materie, ºi Votini îºi muºcã limba de necaz. Carlo Nobis îl pizmuieºte ºi el pe Derossi, dar e prea mândru, ca sã se arate. Votini se dã de gol ºi se plânge la pãrinþi, cã profesorii sunt nedrepþi cu el. Când profesorii întreabã pe Derossi, ºi el rãspunde ca de obicei, pe datã ºi bine, Votini se posomorãºte, lasã ochii în jos, se preface cã n‑aude ºi se sileºte sã râdã; dar vai de râsul lui!... Numai el ºtie cum râde.
Noi, toþi îi ºtim patima, ºi când profesorul laudã pe Derossi, ne uitãm þintã la el. Zidãraºul îi face botul de iepure ºi el înghite în sec de necaz. Azi dimineaþã ºi‑a dat rãu în petic. Profesorul intrã în clasã ºi ne spune rezultatul examenului lunar.
— Derossi, media 10 cu prima medalie!
Votini se prefãcu imediat cã strãnutã. Profesorul se uit la el: era lesne de înþeles.
— Votini, îi zise, sã nu laºi ºarpele invidiei, sã pãtrundã în inima ta, cãci el roade creierii ºi stricã inima! Toþi bãieþii se uitarã la el, numai Derossi, nu. Votini vru sã rãspundã, dar nu putu. Rãmase încremenit pe loc, galben de ciudã, ºi pe când profesorul explica lecþia, el începu sã scrie pe o coalã, de hârtie cu litere mari: Eu nu invidiez pe aceia care câºtigã prima medalie numai prin protecþii ºi nedreptãþi! Voia sã trimitã biletul acela lui Derossi.
Vecinii lui Derossi plãnuiau ceva; îi vedeam cum îºi vorbeau la ureche; unul din ei tãie o medalie mare de hârtie ºi desenã pe ea cu condeiul un ºarpe negru. Votini bãgã ºi el de seamã. Profesorul plecã puþin afarã din clasã. Vecinii lui Derossi ieºirã îndatã din bancã, ca sã dea medalia lui Votini. Toatã clasa se aºtepta la o ceartã, iar Votini tremura ca frunza, de necaz.
Derossi strigã:
— Daþi‑mi‑o mie!
— Da, da, aºa e, strigarã toþi, tu sã i‑o dai!
Derossi luã medalia ºi o rupse în bucãþele. Profesorul se întoarse în clasã ºi reîncepu lecþia. Eu nu pierdui din ochi pe Votini; era roºu ca jãraticul. El luã biletul pe care-l scrisese, îl ghemui încetinel, fãcu din el un cocoloº, îl bãgã în gurã, îl amestecã puþin, apoi îl aruncã sub bancã. Ieºind din ºcoalã, Votini, fiindcã era cam zãpãcit, îºi pierdu sugativa. Derossi îndatoritor din firea lui, o ridicã de pe jos, i‑o puse în ghiozdan ºi-l ajutã sã‑ºi lege cureaua. Votini nu cutezã nici mãcar sã‑si ridice ochii.

Mama lui Franti.
Sâmbãtã, 25.

Cu toatã blândeþea lui Derossi, Votini tot nu se îndreptã deloc.
Ieri, la lecþia de religie, în faþa directorului, profesorul întrebã pe Derossi, dacã þine minte cele douã strofe din cartea de citire: Oriunde îmi îndrept privirea, preaînalte Dumnezeule, eu pe tine te vãd!
Derossi spuse cã nu. Votini se sculã repede surâzând ºi strigã:
— Le ºtiu eu!
— Era vesel, crezând cã face în necaz lui Derossi.
Dar nu izbuti; tot el a rãmas pãcãlit, cãci nu putu sã recite poezia din
cauzã cã mama lui Franti intrã ca un fulger în clasã, îmbrâncind dinaintea ei pe fiul sãu, care fusese eliminat pentru opt zile din ºcoalã. Mã înfior gândindu‑mã la trista scenã ce vãzurãm.
Biata femeie! Era speriatã! Venise cu capul gol. Era plinã de zãpadã! Vai de ea, sãraca! Se aruncã la picioarele directorului ºi îi zise cu glasul înecat în lacrimi:
— Domnule director! Fie‑vã milã de mine, primiþi iar pe bãiatul meu la ºcoalã! De trei zile de când e acasã, îl þin ascuns de taicã‑sãu, cãci fereascã Dumnezeu, dacã ar afla adevãrul, l‑ar omori! Fie‑vã milã, cãci nu ºtiu ce sã mai fac! Vã rog din tot sufletul, domnule director!
Directorul încercã sã o scoatã afarã din ºcoalã, dar nu putu cãci ea se împotrivea plângând ºi rugându‑se mereu:
— De‑aþi ºti ce de suferinþe, ce de necazuri mi‑a pricinuit copilul acesta, v‑ar fi milã de mine! Domnule director, nu‑mi respingeþi aceastã cerere, vã rog; cine ºtie, poate cã s‑o îndrepta! Vãd bine cã nu o sã mai trãiesc mult; simt cã mi se apropie ceasul ºi, înainte de a închide ochii, aº dori sã-l vãd îndreptat... cãci... ce sã‑i fac?... ºi începu sã plângã cu hohot... este copilul meu; mãcar cã e rãu, tot îl iubesc!.... Aº muri disperatã!... Mai iertaþi-l ºi de astã datã, domnule director, numai ca sã nu se întâmple vreo nenorocire; iertaþi-l de mila unei sãrmane mame! ªi îºi acoperi obrajii cu mâinile suspinând.
Franti ºedea cu capul plecat, nepãsãtor. Directorul se uitã la el, rãmase câtva timp pe gânduri, dupã aceea îi zise:
— Franti, du‑te la locul tãu!
Atunci, mama sa se sculã, mulþumi de mai multe ori directorului, fãrã sã‑i lase timpul de a zice ceva, ºi se îndreptã spre uºã ºtergându‑ºi ochii; apoi, adresându‑se cãtre Franti, îi zise cu o voce sfâºietoare:
— Fii bun, copilul meu! Vã rog pe toþi sã aveþi puþinã rãbdare cu el!... Mulþumim domnule director, de bunãtatea ce aþi avut. Fii cuminte, copile; Te rog! Bunã ziua, bãieþi! Mulþumim domnule profesor, vã rog iertaþi cu toþii pe o sãrmanã mamã! Se uitã încã o datã la fiul sãu, parcã s‑ar fi rugat la dânsul, ºi plecã trãgându‑ºi colþul ºalului, care se târa pe jos.
Chipul ei era palid ca turta de cearã, capul îi tremura ºi spinarea îi era încovoiatã; o auzirãm cum tuºea când cobora pe scãri.
Directorul se uitã drept în ochii lui Franti ºi îi zise cu un ton care, în acea tãcere, te fãcea sã tremuri:
— Franti, o omori pe mama ta!
Toþi ne uitarãm la el înfioraþi. Ticãlosul zâmbea.

Speranþa.
Duminicã, 29.

Frumos a fost, Enrico, avântul cu care te‑ai aruncat în braþele mamei tale, când te‑ai întors de la ºcoalã, dupã lecþia de religie.
Profesorul þi‑a destãinuit lucruri mari ºi mângâietoare.
Da, Dumnezeu, ne‑a aruncat pe unul în braþele celuilalt, nu ne va despãrþi pe veci; când vom muri nu ne vom zice înfiorãtoarele ºi deznãdãjduitoarele cuvinte: mamã, tatã, Enrico, n‑o sã ne mai vedem niciodatã! Nu, cãci ne vom revedea într‑o a doua viaþã, în care cel ce a suferit mult în aceasta va fi rãsplãtit ºi va regãsi pe iubiþii sãi într‑o lume fãrã pãcate, fãrã lacrimi ºi fãrã moarte. Dar trebuie sã ne silim sã fim toþi vrednici de acea viaþã.
Ascultã‑mã copile! Fiecare faptã bunã, fiecare avânt de dragoste cãtre acei ce te iubesc, fiecare îndatorire cãtre camarazii tãi, orice gând bun: este o pornire cãtre acea lume.
Spre lumea aceea te îndreaptã, asemenea, orice durere, cãci fiecare durere este ispãºirea unei vine, fiecare lacrimã ºterge o greºealã. Hotãrãºte‑te, fãtul meu, sã fii în fiecare zi mai supus, mai bun, mai iubitor decât în ajun. Spune‑þi în fiecare dimineaþã, azi eu voiesc sã mã port aºa încât cugetul meu sã fie împãcat ºi tatãl meu mulþumit; voiesc sã‑mi câºtig iubirea tuturor camarazilor mei, a profesorului, a fratelui meu ºi a altora. ªi cerei lui Dumnezeu, sã‑þi dea putere, sã‑þi îndeplineºti hotãrârea. Zi aºa: ajutã‑mã tu, Doamne, ca în Secare searã, când mama mã sãrutã ºi‑mi ureazã "Noapte bunã", sã‑i pot zice: "mamã, tu sãruþi azi pe un copil mult mai bun ºi mai vrednic de sãrutarea ta, decât pe cel ce l‑ai sãrutat ieri!"
Vezi, copilul meu, sã ai totdeauna întipãrit în mintea ta pe celãlalt Enrico, fericit, care vei putea sã fii tu în a doua viaþã, purtându‑te bine în aceasta ºi roagã‑te lui Dumnezeu sã‑þi îndeplineascã dorinþele.
Tu nu poþi sã‑þi închipui mângâierea unei mame când vede pe fiul sãu închinându‑se; ea simte atunci, cã ºi ea se face mai bunã.
Când tu te închini, eu cred cu mai multã tãrie în bunãtatea nemãrginitã a lui Dumnezeu: te iubesc mai mult, muncesc cu mai multã putere, sufãr cu mai multã rãbdare, iert din tot sufletul ºi mã gândesc la moarte cu cugetul senin.
O, Dumnezeu, atât de mare ºi atât de bun! Sã mai aud dupã moarte vocea mamei mele, sã regãsesc pe copilaºii mei, sã revãd pe Enrico al meu, sã‑l revãd binecuvântat ºi nemuritor, sã-l strâng în braþe pentru totdeauna!
Roagã‑te lui Dumnezeu, copile! Sã ne rugãm cu toþii, sã ne iubim ca sã putem pãstra în fundul inimii aceastã cereascã speranþã.
Mama ta.

FEBRUARIE

O medalie datã pe drept.
Sâmbãtã, 29.

Inspectorul ºcolar a venit azi dimineaþã la ºcoalã, ca sã împartã medaliile. E un domn bãtrân, cu barba albã ºi îmbrãcat în negru. El intrã în clasã la noi cu directorul, puþin mai înainte de a se suna pentru ieºire ºi se aºeazã lângã profesor.
Puse câtorva bãieþi câteva întrebãri, apoi dete prima medalie lui Derossi ºi, înainte de a da pe a doua, vorbi ceva cu profesorul ºi cu directorul.
Fiecare ne întrebam: cui o sã dea pe a doua? Inspectorul, uitându‑se la noi, zise ridicând glasul: medalia a doua a fost meritatã sãptãmâna aceasta de ºcolarul Petre Precossi, pentru purtarea bunã ºi pentru silinþa la învãþãturã.
Toþi ne uitarãm cu bucurie la bietul Precossi. El se sculã de la locul lui aºa de tulburat, încât nici nu mai ºtiu unde este.
— Vino aici! îi zise inspectorul.
Precossi ieºi din bancã ºi se duse lângã catedrã. Inspectorul se uitã cu atenþie la micul lui obraz, galben ca ceara, la trupuºorul lui îmbrãcat în niºte haine prea lungi ºi prea largi pentru el, la ochiºorii lui triºti a cãror privire nu cuteza sã se ridice spre el, dar în care se citea o lungã poveste de suferinþe; apoi îi zise cu vocea plinã, animându‑i medalia de piept:
— Precossi, îþi dau medalia; nimeni nu e mai vrednic sã o poarte decât tine! Nu þi‑o dau numai pentru inteligenþa ºi hãrnicia ta, ci þi‑o dau ºi pentru curajul tãu, pentru inima ta de copil bun. Nu e aºa? adãugã el, adresându‑se cãtre noi, cã o meritã ºi pentru aceasta?
— Da, da! rãspunserãm noi, toþi deodatã.
Precossi fãcu o miºcare cu gâtul, ca ºi cum ar fi înghiþit ceva ºi întoarse cãtre noi cu o privire blândã în care se zãrea cea mai adâncã mulþumire.
— Du‑te bunul meu copil! îi spuse inspectorul, Dumnezeu sã te þinã!
Pedelul sunã de ieºire, noi plecarãm în grabã ºi abia ajunserãm în salã, când vãzurãm pe pragul uºii pe tatãl lui Precossi, palid ca de obicei, cu chipul tulburat, cu pãrul ciufulit ºi lãsat pe ochi, cu cãciula într‑o parte ºi clãtinându‑se pe picioare.
Profesorul îl zãri ºi spuse câteva cuvinte încet inspectorului. Acesta cãutã în grabã pe Precossi ºi luându-l de mânã îl duse la tatãl sãu. Bãiatul tremura ca frunza de fricã ce‑i era.
Directorul ºi profesorul se apropiarã ºi ei; mulþi bãieþi îi urmarã.
— Dumneata eºti tatãl acestui bãiat? întrebã inspectorul pe lãcãtuº cu o voce veselã, ca ºi cum ar fi vorbit cu un cunoscut ºi, fãrã sã aºtepte rãspunsul, adãugase:
— Mã bucur cu dumneata! Uitã‑te, a câºtigat medalia a doua ºi ºtii cã sunt cincizeci ºi patru de bãieþi în clasa lui! El a meritat‑o pentru silinþã la învãþãturã ºi purtare bunã! Este un bãiat inteligent ºi plin de zel. Prin blândeþea sa îºi câºtigã iubirea tuturor: are sã ajungã departe, îþi spun eu; poþi sã te fãleºti cu el!
Lãcãtuºul îl asculta ºi se uita la el cu gura cãscatã, apoi se uita la director ºi în urmã la fiul sãu, care stãtea dinaintea lor cu ochii plecaþi ºi tremurând. Pãrea cã înþelege pentru întâia oarã toate suferinþele ce impusese sãrmanului bãiat ºi toatã bunãtatea, toatã statornicia eroicã a lui, cu care le rãbdase pe toate. Deodatã se zãri pe chipul sãu o uimire nãucã, apoi o durere adâncã ºi, în fine, o duioºie dulce ºi tristã; el apucã repede capul copilului sãu, îl sãrutã pe frunte ºi-l strânse la piept.
Noi trecurãm toþi pe dinainte. Eu poftii pe Precossi sã vinã joi la mine cu Garrone ºi cu Crossi; ceilalþi îl salutarã; unul îl mângâia, altul punea mâna pe medalia lui, fiecare îi spunea câte ceva.
Tatãl înmãrmurit se uita la noi strângând mereu la piept pe fiul sãu; acesta plângea de bucurie.

O bunã hotãrâre.
Duminicã, 15.

Medalia datã lui Precossi a deºteptat în mine o mare mustrare de cuget. Pânã azi n‑am meritat niciuna! De vreo câtva timp nu mai învãþ bine. Profesorul, tata ºi mama sunt nemulþumiþi; eu însumi sunt nemulþumit, ºi nici nu mai mã joc cu aceeaºi plãcere ca mai înainte.
Când mã sileam sã învãþ cu poftã, pe datã ce‑mi sfârºeam lecþiile, sãream în sus ºi alergam la jucãriile mele plin de veselie; s‑ar fi zis cã nu mai m‑am jucat de o lunã. Acum, nici la masã nu mai mã duc cu plãcerea de altãdatã. Mi se pare cã am o povarã pe suflet, cã aud un glas în mine care‑mi zice necontenit:
— Nu mergi deloc bine, bãiete! Nu mergi bine!
Seara, vãd cum trec pe dinaintea casei noastre, o mulþime de bãieþi, care se întorc de la lucru împreunã cu cete de meseriaºi, toþi osteniþi, ºi cu toate acestea, veseli, ei grãbesc pasul, nerãbdãtori sã ajungã mai iute acasã ca sã mãnânce.
Vorbesc tare, râd ºi glumesc, bãtându‑se pe umãr cu mâinile înnegrite de cãrbuni, sau albite de var, ºi mã gândesc cât au muncit acei oameni ºi acei copii, din zori de zi ºi pânã seara! Apoi, câþi alþii nu stau toatã ziulica pe acoperiºul caselor sau pe la uzine, printre maºini, în apã, ori sub pãmânt, în mine, mâncând pe apucate câte o bucatã de pâine! Mãrturisesc cã mi‑e ruºine de mine însumi, care în tot timpul acela n‑am fãcut altceva, decât sã mâzgãlesc alene vreo trei sau patru pagini de hârtie. Da, sunt nemulþumit, de mii de ori nemulþumit! Bag de seamã cã tata e necãjit, cã ar voi sã mã dojeneascã, dar cã‑i e milã sã mã întristeze, ºi mai aºteaptã cu nãdejdea cã mã voi îndrepta. Dragul meu tatã, tu care munceºti atât de mult! Care îmi procuri tot ce vãd în jurul meu, toate lucrurile pe care pun mâna, hainele mele, mâncarea ce mãnânc, cãrþile pe care învãþ, jucãriile, tot, da, tot este rodul muncii tale ºi eu nu sunt vrednic sã fac nimic pentru tine! Toate acestea îþi pricinuiesc griji, supãrãri, osteneli, ºi eu nu mã ostenesc deloc! Nu, e prea nedrept, ºi mã cãiesc! Am sã încep de azi sã studiez ca Stardi sã fiu ca el, neclintit la muncã, sã învãþ cu toatã râvna inimii mele! Vreau sã birui somnul seara, sã mã scol devreme dimineaþa, sã‑mi frãmânt mintea fãrã preget; vreau sã mã ostenesc, chiar sã sufãr ºi sã mã îmbolnãvesc, dar sã încetez de a mai duce o viaþã proastã ºi leneºã, care mã înjoseºte pe mine ºi mâhneºte pe ceilalþi! Înainte dar, la muncã! La lucru cu toatã inima ºi din toate puterile! La munca aceea care îmi va reda dulcea odihnã ºi plãcerea jocului; la acea muncã care îmi va reda bunul surâs al profesorului ºi binecuvântata sãrutare a pãrinþilor mei!

Micul drum de fier.
Vineri, 19.

Precossi a venit ieri acasã, la mine, cu Garrone. De‑ar fi fost copii de rege, nu cred cã li s‑ar fi gãsit o sãrbãtoare mai frumoasã.
Garrone nu venise niciodatã; de felul lui e cam sãlbatic ºi apoi când se vede aºa de mare, îi e ruºine cã e în clasa a III‑a.
Când auzirãm clopoþelul, alergarãm cu toþii sã le deschidem uºa. Crossi n‑a venit, fiindcã tatãl sãu a sosit în sfârºit din America, dupã o lipsã de ºase ani.
Mama sãrutã pe Precossi: tata îi prezentã pe Garrone, zicându‑i:
— Bãiatul acesta nu este numai un bãiat bun, el este totodatã cinstit ºi mãrinimos. Garrone îºi plecã uºor capul, surâzându‑mi pe furiº.
Precossi venise cu medalia la piept ºi era vesel, fiindcã tatãl sãu s‑a apucat iar de muncã ºi nu s‑a mai îmbãtat de cinci zile. Acum, de când lucreazã, cheamã mereu pe fiul sãu sã stea cu dânsul în fiecare zi. S‑a schimbat cu totul!
Scosei toate jucãriile. Precossi rãmase înmãrmurit, când vãzu drumul de fier cu locomotivã, ºi cum tot trenul umblã singur, când îi învârteºti cheiþa de lângã roþi. Nu vãzuse niciodatã aºa jucãrie. Nu îºi lua ochii de la micile vagoane albe ºi roºii. Îi dãdui cheiþa: el îngenunche ºi când locomotiva se oprea, o întorcea iarãºi cu cheia, nu se putea despãrþi de ea, nici nu ridica mãcar capul. Nu-l vãzusem niciodatã aºa de mulþumit. Ne zicea mereu:
— Daþi‑vã puþin în lãturi, vã rog! ºi ne da la o parte cu mâinile, ca sã nu împiedicãm mersul locomotivei; apoi lua în mânã vagoanele, le aºeza iarãºi la rând, cu mare bãgare de seamã ca ºi cum ar fi fost de sticlã.
Îi era fricã sã nu le abureascã poate cu suflarea lui ºi le ºtergea uitându‑se la ele pe deasupra ºi pe dedesubt, zâmbind mereu de plãcere.
Noi stãteam cu toþii în picioare ºi ne uitam la el; ne uitam la gâtul lui atât de subþire, la bietele urechiuºe pe care le vãzusem într‑un rând pline de sânge, la surtucul lui cel mare cu mânecile rãsfrânte, din care ieºeau douã mâini lungi ºi slabe, mâini ce adesea, sãrãcuþul, le ridicase ca sã‑ºi apere capul de lovituri! În momentul acela i‑aº fi aruncat la picioare toate jucãriile mele ºi toate cãrþile; mi‑aº fi scos din gurã cea din urmã bucãþicã de pâine, ca sã i‑o dau; m‑aº fi dezbrãcat ca sã-l îmbrac. I‑aº da trenul cu toatã inima! îmi zisei, dar trebuie sã cer întâi voie tatii.
Deodatã simþii cã cineva îmi furiºeazã o bucãþicã de hârtie în mânã. Mã uitai ºi citii aceste rânduri scrise cu creionul de tatãl meu: Lui Precossi îi place mult trenul tãu, el n‑are nici o jucãrie! Inima ta nu te îndeamnã la nimic? Luai pe datã vagoanele ºi locomotiva ºi le dãdui camaradului meu, zicându‑i:
— Îþi dau þie jucãria asta! El se uitã la mine cu mirare, nu înþelegea. Þi‑o dau þie! îi zisei: Þi‑o dãruiesc!
Atunci, el ridicã ochii la tatãl meu ºi la mama mea, cuprins de mirare ºi întrebã:
— Pentru ce mi‑o dã? 
Tatãl meu îi rãspuse:
— Enrico þi‑o dãruieºte pentru cã sunteþi prieteni, cã te iubeºte ºi totdeodatã, ca sã serbãm cu toþii medalia ta.
Precossi întrebã cu sfialã:
— Pot sã o iau cu mine acasã?
— Neapãrat, rãspunserãm toþi. 
Stãtea încã pe pragul uºii ºi nu cuteza sã plece. Cerea mereu iertare tremurând din buze ºi zâmbea. Ce fericit era! Garrone îi ajutã sã‑ºi Înveleascã jucãria în batistã!
— Sã vii ºi tu o datã la fierãria tatii, ca sã-l vezi cum lucreazã de bine! îmi spuse Precossi. O sã‑þi dau cuie!
Mama prinse de hãinuþa lui Garrone un buchet de flori, ca sã-l dea mamei sale din partea ei. Garrone îi spuse cu glasul lui cel gros ºi fãrã sã‑ºi ridice bãrbia de pe piept:
— Mulþumim! iar în ochi îi strãlucea sufletul lui cel bun ºi mãrinimos.

Îngâmfare.
Sâmbãtã, 11.

Carol Nobis e de o îngâmfare nemaipomenitã. Se ºterge pe mânecã mereu cu dispreþ, când Precossi îl atinge în treacãt!
E îngâmfat, fiindcã tatãl sãu e foarte bogat; Dar ce? Tatãl lui Derossi nu e ºi el bogat?
Ar vrea sã aibã o bancã numai pentru dânsul; i‑e tot fricã de toþi cã îl murdãresc. Se uitã la toþi de sus pânã jos; mereu îi joacã pe buze un zâmbet dispreþuitor. Vai de acela care, ieºind din bancã, l‑ar atinge mãcar cu piciorul! Pentru un lucru de nimic îþi aruncã o ocarã în obraz, sau te ameninþã cã sã aducã la ºcoalã pe tatãl sãu.
Nu‑ºi mai aduce aminte de buna lecþie ce i‑a dat‑o tatãl sãu, când l-a silit sã‑ºi cearã iertare de la bãiatul cãrbunarului. N‑am vãzut niciodatã trufie aºa de mare! ªi nici nu-l iubim, nimeni nu‑ºi ia ziua bunã de la dânsul, nimeni nu‑i suflã lecþia, când n‑o ºtie. Nici el nu poate suferi pe nimeni ºi se preface cã ne dispreþuieºte, mai ales pe Derossi, fiindcã este cel dintâi, ºi pe Garrone, fiindcã-l iubim toþi.
Derossi nu-l ia în seamã ºi Garrone, când îi spune cineva cã Nobis a vorbit de rãu de el, rãspunde:
— Carol e de o îngâmfare atât de prosteascã, încât nu meritã nici calcavurile mele.
Coretti îi zise într‑o zi, vãzându-l cã râde de cãciuliþa lui de blanã de pisicã:
— Fã bine ºi du‑te la Derossi, ca sã înveþi cum trebuie sã se poarte un boier mare!
Ieri, prostul s‑a plâns profesorului, deoarece calabrezul îl atinsese cu piciorul. Profesorul întrebã pe calabrez, dacã a fãcut înadins.
— Nu, domnule! rãspunse sincer, calabrezul.
Atunci, profesorul certã pe Carol, zicându‑i cã e prea supãrãcios, prea neprietenos. Nobis murmurã cu aerul lui dispreþuitor:
— O sã te spun tatei! 
Atunci, profesorul se supãrã ºi‑i strigã:
— Tatãl dumitale n‑o sã‑þi dea mai multã dreptate decât mai deunãzi; ºi apoi în ºcoalã numai profesorul poate sã judece ºi sã pedepseascã! în urmã adãugã cu blândeþe: Haide, Nobis, schimbã‑þi purtarea, fii bun ºi politicos cu camarazii dumitale. Vezi bine, cã aici copiii sãraci ºi cei bogaþi, fiul meºteºugarului ºi al boierului, toþi se iubesc ca niºte fraþi, precum ºi sunt. De ce nu faci ºi dumneata ca ceilalþi? Te‑ar costa aºa de puþin, ca sã dobândeºti iubirea tuturor ºi cu cât ai fi tu însuþi mai mulþumit! Nu‑mi rãspunzi nimic?
Nobis, care ascultase cu obiºnuitul sãu zâmbet dispreþuitor, rãspunse foarte rece:
— Nu, domnule!
— ªezi! îi rãspunse profesorul.
— Te plâng: eºti un bãiat fãrã inimã!
Totul pãrea sfârºit, când, Zidãraºul, care stãtea în banca întâi, se întoarse spre Nobis, care se afla în banca din urmã, ºi‑i fãcu botul de iepure, aºa de nimerit, încât toatã clasa pufni de râs.
Profesorul îl ceartã, dar fu silit sã‑ºi ascundã râsul. Nobis se prefãcu ºi el cã râde, dar înverzise de ciudã.

Nenorocirile ce le aduce munca.
Luni, 24.

Nobis ºi Franti ar face o bunã pereche! Priveliºtea înfiorãtoare ce avurãm azi dimineaþã nu miºcã nici pe unul, nici pe altul.
Ieºind din ºcoalã, stãteam cu tata ºi ne uitam la niºte ºtrengãruºi din clasa a II‑a, care‑ºi scoseserã paltoanele ºi cãciuliþele ºi frecau gheaþa cu ele, ca s‑o facã mai lucioasã, mai alunecoasã, mai bunã de dat pe ea, când vãzurãm sosind dinspre capãtul strãzii o mulþime de oameni speriaþi, grãbind paºii ºi ºoptind între ei. În mijlocul lor se aflau trei gardiºti, în urma cãrora veneau doi oameni, care duceau o targã. Bãieþii alergarã din toate pãrþile. Mulþimea venea spre noi. Pe targã stãtea întins un om galben ca un mort, cu capul lãsat pe umãr, cu pãrul zbârlit ºi însângerat; îi curgea sânge ºi din gurã ºi din urechi.
Pe lângã targã mergea o femeie tânãrã cu un copil în braþe, care nebunã de durere, striga din timp în timp:
— A murit! A murit! Dumnezeule, ce sã mã fac eu! Un bãieþel cu ghiozdanul pe spate mergea alãturi de ea, plângând cu hohote.
— Ce s‑a întâmplat? întrebã tata.
Un trecãtor îi spuse cã rãnitul era un zidar, care cãzuse de la al IV‑lea etaj, pe când lucra.
Oamenii care duceau targa, se oprirã ca sã mai rãsufle puþintel. Cei mai mulþi întoarserã capul îngroziþi. Vãzui la câþiva paºi de noi pe profesoara cu panã albastrã la pãlãrie, cã susþinea pe domniºoara Delcati, ce era gata sã leºine.
În acelaºi timp mã apucã cineva de mânã: era bietul Zidãraº, galben ºi tremurând ca varga. Sãrãcuþul se gândea, desigur, la tatãl sãu; mã gândii ºi eu la al meu! Slavã Domnului! Cel puþin eu sunt totdeauna cu sufletul liniºtit când mã aflu în ºcoalã, ºtiu cã tata e acasã ºi scrie, scutit de orice primejdie, dar câþiva camarazi de ai mei se gândesc îngrijoraþi la pãrinþii lor, dintre care unii lucreazã la vreun pod înalt, alþii la vreo maºinã, unde o miºcare nesocotitã, un pas necalculat ar putea sã‑i coste viaþa. Sunt întocmai ca copiii de soldaþi, ai cãror pãrinþi se aflã la rãzboi. Zidãraºul se uita lung, ºi tremura tot mai tare; tatãl meu bãgã de seamã ºi îi zise:
— Du‑te bãiete, du‑te acasã, la tatãl tãu, cã te aºteaptã; fii liniºtit, el este sãnãtos, du‑te!
Zidãraºul plecã, dar la fiecare pas se uita înapoi. Oamenii ridicarã targa, mulþimea se puse iarãºi în miºcare ºi biata femeie þipa întruna de þi se rupea inima:
— A murit, a murit!
— Nu, n‑a murit! se rãspundea din toate pãrþile; dar ea nici nu‑i asculta ºi disperatã, îºi smulgea pãrul.
Eram îngrozit de ceea ce vãzusem, când auzii un glas mâniat, care striga:
— Ce râzi? ºi întorcându‑mã repede, vãzui un om bãrbos, care se uita þintã în ochii lui Franti, vãzându-l cã râde.
Atunci, omul îi trase o palmã straºnicã, de‑i sãri cãciula cât colo!
— Scoate‑þi cãciula, netrebnicule, când trece un om rãnit din cauza muncii!
Gloata trecuse toatã, iar de‑a lungul uliþei deºarte rãmãsese un ºiroi de sânge.

Arestatul.
Vineri, 17.

Întâmplarea ce o voi povesti acum este, fãrã îndoialã, cea mai curioasã din tot anul! Tata m‑a luat cu el ieri dimineaþã în împrejurimile de la Moncalieri, ca sã vedem o vilã de închiriat pentru vara viitoare, fiindcã în anul acesta nu ne mai ducem la bãi.
Acolo gãsirãm pe un fost profesor, care acum este secretarul stãpânului casei. Ne arãtã toate odãile, apoi ne pofti la el, unde ne dete câte o dulceaþã.
Pe masa lui se afla o cãlimarã de lemn, de formã conicã, sculptatã într‑un chip ciudat. Vãzând pe tata cã se uitã cu curiozitate la ea, acel domn îi zise:
— Þin foarte mult la cãlimara asta ºi vã spun de ce. Sunt acum câþiva ani; eram institutor public la Turin. Într‑o iarnã am fost trimis sã dau lecþii arestaþilor din puºcãria de la marginea oraºului. Îmi fãceam lecþiile în biserica puºcãriei, clãdire de formã rotundã, având jur‑împrejur, în zid, mici ferestrui pãtrate închise cu drugi de fier încruciºaþi ºi fiecare ferestruie rãspundea în câte o chilie.
Îmi fãceam lecþia plimbându‑mã prin biserica rece ºi întunecoasã; ºcolarii mei stãteau pe la ferestrui cu caietele sprijinite în drugi. În întunericul acela abia se vedeau chipurile lor, niºte chipuri galbene, cu bãrbi lungi ºi cu pãrul zbârlit ºi cãrunt, cu niºte ochi sticloºi de hoþi ºi de ucigaºi. La numãrul 78 se afla unul mult mai silitor decât ceilalþi, care învãþa bine ºi se uita la mine cu respect ºi recunoºtinþã. Era frumos, tânãr, cu barba neagrã, sãrmanul mai mult nenorocit decât vinovat. Meseria lui era tâmplãria de lux. Odatã, înfuriat cã stãpânul sãu îl înjurase pe nedrept, îi azvârli cu rindeaua în cap, ºi dând într‑un ceas rãu, îl ucisese. Pentru acest omor fu osândit la mai mulþi ani de închisoare.
Bietul om, în trei luni învãþase sã scrie ºi sã citeascã. Citea mereu ºi, de ce mergea înainte cu învãþãtura, se fãcea tot mai silitor ºi se cãia mai amarnic de crima ce o sãvârºise fãrã voie. Într‑o zi, pe la sfârºitul lecþiei, îmi fãcu semn sã mã apropii de ferestruia lui, ºi‑mi spuse cu pãrere de rãu, cã a doua zi pleacã de la Turin, fiindcã-l trimiteau sã‑ºi sfârºeascã anii de osândã în închisorile din Veneþia.
Îºi luã rãmas bun de la mine, rugându‑mã cu vocea umilitã ºi înduioºatã sã fac bine, sã‑i dau mâna. Eu i‑o întinsei ºi el mi‑o sãrutã, zicându‑mi:
— Vã mulþumesc din toatã inima! ºi dispãru, iar eu îmi retrãsei mâna scãldatã în lacrimi.
Sunt ºase ani de atunci ºi nu l‑am mai vãzut. Nici nu mai mã gândeam la acel nenorocit, când, alaltãieri de dimineaþã, vãd cã vine la mine un necunoscut, rãu îmbrãcat, cu o barbã lungã ºi neagrã, în care se zãreau câþiva peri albi. El mã întrebã:
— Dumneavoastrã sunteþi domnul profesor Vespucci?
— Eu! îi rãspunsei, dar dumneata cine eºti? 
— Eu sunt arestatul cu nr. 78, zise el, dumneavoastrã m‑aþi învãþat sã scriu ºi sã citesc acum ºase ani, vã aduceþi aminte. La cea din urmã lecþie mi‑aþi fãcut cinstea de a‑mi da mâna. Acum mi‑am ispãºit vina ºi iatã‑mã! Am venit sã vã rog sã nu refuzaþi primirea acestui mic obiect lucrat de mine în închisoare pentru dumneavoastrã. Domnule profesor, vã rog din suflet sã nu-l refuzaþi!.
Eu rãmãsei uimit, fãrã grai. El crezu cã nu voiesc sã-l primesc ºi se uitã la mine, ca ºi cum ar fi zis:
"Oare ºase ani de suferinþã n‑au fost de ajuns, ca sã‑mi spele mâinile?" ªi mã privi cu aºa mare durere, încât întinsei îndatã mâna ºi luai obiectul. Iatã-l!
Ne uitarãm cu bãgare de seamã la cãlimarã. S‑ar fi crezut cã e sãpatã cu vârful unui cui; ce lucru de o rãbdare nespusã! Cãlimara înfãþiºa o panã de scris culcatã pe un caiet pe care se aflau sãpate urmãtoarele cuvinte: Profesorului meu. Amintiri din partea numãrului 78. ªase ani ºi mai jos cu litere mai mici: Muncã ºi speranþã!
Ne mai uitarãm puþin cu bãgare de seamã la cãlimarã, ne luarãm ziua bunã de la profesor ºi plecarãm...
Cât þinu drumul de la Moncalieri la Turin, eu nu‑mi putui scoate din minte pe arestat, cum stãtea la ferestruia sa, nici rãmasul bun ce ºi l-a luat de la profesor, nici cãlimara lucratã cu atâta rãbdare în închisoare, care parcã spune atâtea suferinþe. Visai toatã noaptea pe prizonier ºi azi dimineaþã tot mai mã gândeam la el... nu ºtiam ce mare surprindere mã aºtepta la ºcoalã!
Mã aºezasem la locul meu, lângã Derossi, ºi abia îmi sfârºisem problema de aritmeticã pentru concursul lunar; începui sã povestesc amicului meu toatã istoria arestatului, a cãlimãrii, cum era lucratã, inscripþia de pe ea:
ªase ani! În fine, tot. Derossi, tresãri ºi începu sã se uite la Crossi, fiul precupeþei, care stãtea într‑o bancã mai în faþã, cu spatele întors spre noi, cu totul cufundat în dezlegarea problemei sale.
— Taci! îmi zise Derossi încet, luându‑mã de mânã. Ascultã. Crossi mi‑a spus alaltãieri, cã a zãrit în mâna tatãlui sãu, care s‑a întors din America, o cãlimarã de lemn, lucratã cu mâna ºi reprezentând o panã culcatã pe un caiet Sigur cã e aceea. ªase ani! aºa trebuie sã ºi fie. Da! Crossi credea cã tatãl sãu e în America, pe când el, sãrmanul, era în puºcãrie. Bãiatul era mic, pe când tatãl sãu a sãvârºit crima ºi nu‑ºi aducea aminte. Mama sa l-a amãgit ºi el sãrãcuþul, nu ºtie nimic: sã nu spunem nimãnui o vorbã despre aceasta!
Eu rãmãsei mut ºi cu ochii aþintiþi asupra lui Crossi. Derossi, îi dete o coalã de hârtie ºi îi luã din mânã "Infirmierul tatii", istorisire lunarã, pe care profesorul i‑o dãduse de copiat, ca sã i‑o scrie el. Îi dãdu peniþe, îl mângâie ºi mã fãcu sã fãgãduiesc pe onoarea mea, cã n‑am sã spun nimãnui nimic despre cele aflate.
Când am ieºit din clasã, mi‑a zis repede:
— Ieri, tatãl sãu a venit sã-l ia de la ºcoalã; sigur, trebuie sã fi venit ºi acum; sã faci ºi tu ce voi face eu!
Ieºirãm pe stradã; tatãl lui Crossi era aici, stãtea cam la o parte: e prost îmbrãcat, barba lui neagrã e puþin încãrunþitã, faþa palidã ºi îngrijitã. Derossi strânse pe Crossi de mânã ºi îi zise tare, ca sã-l audã tatãl sãu: La revedere, Crossi! apoi îi trecu mâna pe sub bãrbie.
Fãcui ºi eu tot ca el, dar amândoi devenirãm roºii ca focul. Tatãl lui Crossi se uitã adânc la noi, cu o privire blândã, în care însã se zãrea oarecare neliniºte ºi îndoialã: ne îngheþã inima.

Infirmierul tatii.
(Povestire lunarã)

În dimineaþa unei zile ploioase de martie, un bãieþel îmbrãcat þãrãneºte, ud pânã la piele ºi stropit de noroi, cu o legãturã de rufe la subþioarã, bãtu la poarta unui spital din Neapole. El dete portarului care îi deschise, o scrisoare ºi-l întrebã de tatãl sãu. Avea un chip frumos, oval ºi oacheº, niºte ochi negri, gânditori, ºi printre buzele lui groase ºi puþin despãrþite una de alta, se zãreau douã rânduri de dinþi albi ca laptele.
Venea dintr‑un sat din împrejurimile Neapolelui. Tatãl sãu, care plecase de acasã cu un an mai înainte, ca sã caute de lucru în Franþa, se întoarse în Italia, debarcase de curând la Neapole ºi se îmbolnãvise îndatã foarte greu; abia putuse sã înºtiinþeze familia despre întoarcerea ºi intrarea lui în spital. Nevasta sa, disperatã la primirea unei astfel de ºtiri, neputând sã se miºte de acasã, pentru cã avea o copilã bolnavã ºi da sã sugã unui bãieþel, trimisese la Neapole pe bãiatul cel mai mare, spunându‑i sã îngrijeascã el de tata, cum zice poporul napolitan, întocmai ca ºi noi, românii.
Portarul, uitându‑se în treacãt la scrisoare, chemã pe un infirmier ºi‑i zise sã ducã pe bãiat la tatãl sãu.
— Ce tatã? întrebã infirmierul.
Bãiatul, de fricã sã nu‑i spunã vreo veste rea, dete numele tatãlui sãu. Infirmierul nu‑ºi aducea aminte de nume.
— Un bãtrân lucrãtor care a venit din strãinãtate? întrebã el.
— Da, un lucrãtor, zise bãiatul îngrijit, nu tocmai bãtrân. Venit din strãinãtate, da!
— Când a intrat în spital? întrebã infirmierul.
Bãiatul aruncã o privire pe scrisoare.
— Sunt vreo cinci zile, mi se pare!
Infirmierul stãtu puþin pe gânduri; pe urmã, ca ºi cum ºi‑ar fi amintit, aºa deodatã zise: Ah! Da, da, e în al patrulea salon; patul din fund.
— E rãu bolnav? Cum îi e? întrebã îngrijorat, bãiatul.
Infirmierul se uitã la el fãrã sã‑i rãspundã. Pe urmã îi zise:
— Vino cu mine!
Suirã douã scãri, trecurã printr‑un coridor lung ºi intrarã într‑un salon, în care se aflau douã rânduri de paturi.
— Vino! îi zise infirmierul, intrând. Bãiatul prinse inimã ºi intrã, uitându‑se cu sfialã la bolnavii palizi ºi ofiliþi. Unii din ei þineau ochii închiºi, parcã ar fi fost morþi; alþii priveau în sus cu niºte ochi mari, deschiºi, ca aiuriþi; mulþi din ei se vãitau ca niºte copii. Odaia era întunecoasã ºi aerul încãrcat cu mirosuri tari de doctorii. Douã surori de caritate umblau printre paturi cu sticluþe în mâini.
Când ajunse în fundul odãii, infirmierul se opri la cãpãtâiul unui pat, deschise perdelele ºi zise:
— Uite, aici e tatãl tãu!
Bãiatul izbucni în plâns ºi lãsând jos legãtura ce o avea, plecã uºor capul pe umãrul bolnavului ºi-l luã de mâna ce stãtea întinsã ºi nemiºcatã peste plapumã. Bolnavul nu se miºcã deloc. Bãiatul se ridicã, se uitã la tatãl sãu ºi începu sã plângã cu hohot. Atunci, bolnavul deschise ochii ºi-l privi lung, ca ºi cum l‑ar fi recunoscut, dar buzele sale nu se miºcarã.
Bietul tatã, ce mult se schimbase! Copilul nu l‑ar fi recunoscut niciodatã.
Pãrul i se albise, barba îi crescuse, obrazul îi era umflat ºi roºu ca ficatul, pielea întinsã ºi lucioasã, ochii mici, buzele groase, în fine un chip schimonosit de tot. Nu mai rãmãsese din obrazul sãu decât fruntea ºi arcul sprâncenelor. Rãsufla greu.
— Tatã! Dragã tatã! îi zise bãiatul; eu sunt, nu mã mai cunoºti? Eu sunt, Francisco, bãiatul dumitale; am venit de la þarã, mama m‑a trimis ca sã îngrijesc de dumneata. Uitã‑te bine la mine, nu mã mai cunoºti? Spune‑mi mãcar o vorbã. Bolnavul închise iar ochii.
— Tatã! Tatã! Ce ai? Sunt Francisco, fiul dumitale!!
Bolnavul nu se miºcã deloc ºi rãsuflã greu de tot. Atunci, bãiatul, plângând, luã un scaun, se aºezã în faþa bolnavului ºi nu‑ºi mai ridicã ochii de pe chipul tatãlui sãu.
El se gândea:
— Trebuie sã vinã doctorul, la vizitã, o sã-l întreb ce are tata, doar mi‑o spune ceva. ªi rãmase pe gânduri, foarte trist, aducându‑ºi aminte o mulþime de lucruri despre bunul sãu tatã.
Îºi aminti ziua plecãrii lui spre Franþa, cea din urmã sãrutare pe vapor, speranþele ce toatã familia pusese în acea cãlãtorie, disperarea mamei sale, la sosirea scrisorii. Se gândi la moarte, îºi închipui cã-l vede pe tatãl sãu mort, pe mama sa îmbrãcatã în negru, familia toatã ajunsã în sãrãcie. Era de mult timp cufundat în aceste gânduri, când o mânã uºoarã îl atinse pe umãr; el tresãri; era o sorã de caritate.
— Ce are tata? întrebã el, pe datã.
— Este tatãl dumitale? îi zise sora cu blândeþe.
— Da, este tatãl meu, dar spune‑mi, te rog, ce are?
— Prinde inimã, copile! O sã vinã acum doctorul, îi rãspunse sora, care se depãrtã fãrã sã mai adauge ceva.
Dupã o jumãtate de orã auzi sunetul unui clopoþel.
Doctorul intrã îndatã, însoþit de un asistent; sora ºi un infirmier umblau în urma lor.
Începurã vizita, oprindu‑se la fiecare pat. Aºteptarea aceea i se pãrea veºnicã bãiatului ºi la fiecare oprire suferinþa lui creºtea.
În fine, ajunseserã la patul vecin. Doctorul era un bãtrân, înalt, cam gârbovit ºi cu chipul serios. Cum plecã de la patul vecin, bãiatul se ridicã în picioare, ºi când medicul se apropie, el începu sã plângã.
Medicul se uitã la el.
— Este bãiatul bolnavului; zise sora. A sosit azi dimineaþã de la þarã.
Medicul îi puse o mânã pe umãr, apoi se plecã spre bolnav, îi pipãi pulsul, fruntea ºi puse mai multe întrebãri sorei, care rãspunse:
— Nici o schimbare, tot aºa!
Atunci, bãiatul cugetã sã-l întrebe cu vocea înecatã în lacrimi.
— Mã rog, domnule doctor, ce are tata?
— Fii cu inimã, bãiete! îi rãspunse doctorul, punându‑i mâna pe umãr, are boalã la cap; e greu bolnav, dar tot mai sunt speranþe. Îngrijeºte de dânsul, prezenþa ta poate sã‑i aducã ceva ajutor.
— Dar nu mã mai cunoaºte! strigã bãiatul, disperat.
— O sã te cunoascã! Poate chiar mâine; sã sperãm cã o sã meargã spre bine; haide, bãiete, fii curajos!
Bãiatul ar fi vrut sã întrebe ceva, dar nu îndrãzni; doctorul trecu la alt pat. De atunci, el îºi începu viaþa de infirmier. Neputând sã facã altceva, trãgea plapuma bine peste bolnav, îi pipaia mâna din când în când, îi gonea muºtele; de câte ori îl auzea gemând, se apleca spre el, ºi, când sora îi aducea de bãut îi lua din mâna paharul sau lingura ºi da el doctoria bolnavului, în locul ei.
Bolnavul se uita câteodatã la dânsul, fãrã sã dea semne cã-l cunoaºte.
Privirea lui se oprea din ce în ce mai mult asuprã‑i, mai ales când bãiatul îºi punea batista la ochi.
Astfel trecu cea dintâi zi. Noaptea, bãiatul dormi pe douã scaune, într‑un colþ al odãii, ºi dimineaþa îºi lua iarãºi slujba lui de infirmier.
În ziua aceasta, ochii bolnavului arãtarã un început de cunoºtinþã.
La vocea mângâietoare a copilului pãrea cã îi licãreºte în ochi o razã de recunoºtinþã, ºi într‑un rând îºi miºcã puþin buzele, ca ºi cum ar fi vrut sã zicã ceva.
Dupã o scurtã aþipire, când redeschidea ochii, cãuta pe micul infirmier.
Medicul, în amândouã vizitele ce‑i fãcu, gãsi o micã îmbunãtãþire. Cãtre searã, apropiindu‑i paharul de buze, bãiatul crezu cã-l vede zâmbind; atunci începu ºi el, sãrãcuþul, sã mai prindã inimã, ºi cu speranþa de a fi câtuºi de puþin înþeles, începu sã‑i povesteascã despre mama, despre surori, despre întoarcerea acasã ºi îl îndemna prin cuvinte pline de iubire, sã se încreadã în Dumnezeu.
Cu toate cã nu era sigur cã tatãl sãu îl înþelege, totuºi îi vorbea, cãci i se pãrea cã deºi nu-l pricepe, cel puþin tot credea cã simte plãcere sã‑i audã glasul trist ºi mângâios.
Astfel trecu a doua, a treia ºi a patra zi: când mai bine, când mai rãu.
Bãiatul era atât de ocupat cu îngrijirile pe care i le dãdea, încât abia îmbuca pe ici pe colea, câte o bucãþicã de pâine ºi de brânzã, ce‑i aducea sora, ºi mai cã nu vedea ce se petrece în jurul lui; nu auzea plânsetele jalnice ale persoanelor care plecau de la patul vreunui bolnav pe moarte, nici gemetele ºi suspinele celor de primprejur; nu se îngrijea deloc de toate scenele dureroase ºi triste ale vieþii de spital, care, în alt timp, l‑ar fi îngrozit.
Treceau ore, zile, ºi el era aici nedezlipit, lângã tatãl sãu, bãgãtor de seamã, plin de îngrijiri, tresãrind la fiecare suspin, la fiecare privire a bolnavului, îngrijit, tulburat fãrã încetare de o micã razã de speranþã, care îi înveselea inima, sau de o descurajare ce i‑o îngheþa.
În ziua a cincea, bolnavului îi merse deodatã mai rãu.
Doctorul dete din cap, ca ºi cum ar fi zis cã s‑a sfârºit, ºi bãiatul cãzu pe scaun, plângând cu disperare. Cu toate acestea, bietul copil avea în sufletul lui o micã mângâiere; i se pãrea cã totuºi se uita la el cu mai mare atenþie ºi cu o expresie de blândeþe ºi de înduioºare.
Nu mai bea apã, nici doctorie, da din mânã ºi se silea mereu sã vorbeascã, cãci buzele i se miºcau necontenit. Dupã plecarea doctorului, bãiatului i se pãru cã aude vreo câteva cuvinte bolborosite de bolnav. Încurajat ºi plin de bucurie, îi zise:
— Fii pe pace, tatã! O sã te faci bine, o sã plecãm, o sã ne întoarcem acasã, la mama; mai rabdã puþin, tatã dragã!
Era cam pe la ora patru dupã‑amiazã, când se redeºteptase în inima bãiatului acea razã de speranþã. El stãtea încã aplecat pe patul bolnavului, uitându‑se la el cu iubire, când deodatã auzi dinspre o uºã alãturatã, un zgomot de paºi ºi un glas tare, zicând:
— Rãmas bun, sorã dragã!
Bãiatul tresãri la sunetul acelui glas; se întoarse repede spre uºã ºi scoase un þipãt înãbuºit. În aceeaºi clipã intrã în odaie, un om þinând în mânã, o legãturã; sora îl urma.
Bãiatul rãmase împietrit la locul sãu. Omul se uitã un minut la el; apoi strigã;
— Francisco! ªi se repezi cu braþele deschise cãtre dânsul.
Bãiatul cãzu fãrã suflare în braþele tatãlui sãu. Sora, infirmierul, internul: toþi alergarã acolo ºi rãmaserã uimiþi.
Bãiatul nu putea sã vorbeascã.
— Dragul meu copil! strigã, în fine tatãl, sãrutându-l de o mie de ori. În acelaºi timp aruncã o privire spre bolnav: Francisco al meu, cum de te‑au adus la patul unui bolnav? ªi eu eram disperat cã nu veneai, cãci mama ta îmi scrisese:
— Þi‑am trimis pe Francisco. Mã temeam sã nu þi se fi întâmplat ceva. Bietul meu bãieþel! ªi cum s‑a fãcut aceastã încurcãturã? Eu, din mila Domnului, am scãpat lesne. Acum sunt bine, bine de tot, chiar ies din spital. Mama e bine? Dar Marioara ºi amândoi micuþii: sunt sãnãtoºi? Hai sã plecãm? Mare eºti, Doamne! Cine ºi‑ar fi închipuit una ca asta?
Bãiatul abia încurcã câteva cuvinte despre familie; mintea îi era buimãcitã.
— Tatã dragã! Ce fericire! Dacã ai ºti ce zile îngrijorate am petrecut! ºi sãruta pe tatãl sãu întruna; însã nu se miºca.
— Haide acum, îi zise iarãºi, tatãl sãu. Dacã plecãm numaidecât, tot putem ajunge acasã pânã disearã. Haide! ºi îl luã de mânã.
Bãiatul se întoarse spre patul bolnavului.
— Vii, ori nu vii, îl mai întrebã tatãl, mirat.
Bãiatul se mai uitã la bolnav, care tocmai atunci deschisese ochii ºi-l privea cu blândeþe.
— Ascultã, tatã, îi zise copilul cu inima îndoitã, vezi, nu pot! Cum sã las pe bietul bãtrân? Am îngrijit de dânsul cinci zile, crezând cã îngrijesc de dumneata; îl iubeam chiar; îl vezi cum se uitã la mine? Sãrmanul s‑a obiºnuit cu mine; voieºte sã stau mereu lângã el. Doctorul a spus cã nu mai scapã, nu, tatã, nu mã rabdã inima sã-l las. Du‑te dumneata, eu mã întorc mâine, lasã‑mã aici. Zãu cã ar fi urât din partea mea, sã-l pãrãsesc aºa. Nu ºtiu cine este, dar se vede cã þine la mine. Sãracul ar muri aici, singur de tot! Lasã‑mã, tatã, te rog, sã mai stau cu el!
— Bravo, micuþule! strigã internul.
Tatãl era încurcat. Se uita; când la bãiat, când la bolnav; în sfârºit întrebã:
— Cine este?
— Un þãran ca dumneata, rãspunse internul; a venit de la þarã ºi a intrat în spital tot în aceeaºi zi. Când l‑au adus aici, îºi pierduse cunoºtinþa ºi nu a putut sã ne spunã nimic. Cine ºtie, poate cã are ºi el, sãracul, familie, copii, ºi îºi închipuie cã fiul dumitale e vreun copil de al sãu!
Bolnavul se uita mereu la bãiat Tatãl zise atunci copilului:
— Rãmâi! Nu te teme, n‑are sã stea mult aici! ºopti internul.
— Rãmâi aici, drãguþule! repetã tatãl. Mã bucur foarte mult cã ai o inimã aºa de bunã. Rãmâi, drãguþule, eu mã duc acasã, ca sã liniºtesc pe mama ta. Iacã, îþi dau cinci lire, ca sã ai de cheltuialã. La revedere! îl sãrutã pe frunte, se uitã cu iubire la el, îl mai sãrutã încã o datã ºi plecã.
Bãiatul se întoarse lângã patul bolnavului, care pãru cã se liniºteºte. Francisco îºi luã iarãºi slujba de infirmier, îngrijind de bolnav cu aceeaºi iubire ºi rãbdare; atât cã nu mai plângea.
Îi dãdea de bãut, îi ridica plapuma, îl mângâia cu mâna ºi îi vorbea încet, îndemnându-l sã aibã speranþã. Îl pãzi toatã ziua ºi toatã noaptea. A doua zi, bolnavul începu sã meargã ºi mai rãu; obrazul i se fãcuse roºu‑viºiniu, rãsuflarea i se îngreuna, neliniºtea îi creºtea, din ce în ce; îi ieºeau din gurã cuvinte neînþelese. Umflãtura devenise îngrozitoare.
Când doctorul veni la vizita de searã, zise cã n‑o s‑o ducã pânã la ziuã. Francisco nu se mai depãrtã de el ºi nu-l slãbi din ochi un minut.
Bolnavul se uita mereu la el ºi îºi miºca puþin buzele, parc‑ar fi vrut sã‑i zicã ceva. În ochii lui, care din ce în ce se întunecau, se afla o înduioºare nespusã. În acea noapte, bãiatul nu se culcã pânã ce nu începurã sã se iveascã zorile. Sora de caritate veni sã vadã ce face bolnavul; se uitã la el ºi plecã repede.
Dupã câteva minute se întoarse cu internul ºi cu infirmierul; acesta þinea în mânã o lumânare.
— Moare! zise internul.
Bãiatul speriat, apucã mâna bolnavului. Sãrmanul deschise ochii, se uitã lung la el ºi îi închise iarãºi.
Bãiatului i se pãru cã-l strânge de mânã.
— M‑a strâns de mânã! strigã el.
Internul se plecã spre bolnav, ascultã puþin ºi se ridicã fãrã sã zicã o vorbã.
Sora de caritate luã de pe perete o iconiþã ºi o aºezã pe pieptul mortului.
— A murit! strigã copilul.
— Du‑te copile! îi zise internul; slujba ta cea sfântã s‑a îndeplinit. Du‑te ºi fii fericit, cãci o meriþi. Dumnezeu sã te pãzeascã! Umblã sãnãtos.
Sora, care se depãrtase un moment, se întoarse þinând în mânã un bucheþel de micºunele, ce-l luase dintr‑un pahar de pe fereastrã; îl dete bãiatului, zicându‑i:
— N‑am nimic altceva sã‑þi dau. Primeºte floricelele acestea drept amintire de la spital!
— Mulþumesc! zise bãiatul, luând buchetul cu o mânã ºi cu cealaltã ºtergându‑ºi ochii: dar am un drum aºa de lung de fãcut pe jos!... S‑ar veºteji!
Dupã aceste cuvinte, dezlegã buchetul ºi împrãºtie micºunelele pe patul mortului, zicând:
— Le las ca amintire sãrmanului meu mort. Mulþumim, bunã sorã! Mulþumim, domnule doctor!
Pe urmã, întorcându‑se spre mort:
— Dumnezeu sã te odihneascã! ºi, pe când cãuta ce nume sã‑i dea, amintindu‑ºi de numele dulce ce‑i dãduse în decurs de cinci zile:
— Adio tatã! îi zise cu mâhnire. Apoi îºi luã pachetul în mânã ºi plecã încetinel, zdrobit de obosealã.
Abia se lumina de ziuã.

Fierãria.
Sâmbãtã, 18.

Precossi a venit ieri searã la mine, ca sã‑mi aducã aminte fãgãduiala ce‑i dãdusem, sã vin sã‑i vãd fierãria. Azi dimineaþã, când am ieºit cu tata, l‑am rugat sã mã ducã puþin pe acolo. Pe când ne apropiam de fierãrie, vãzurãm, pe afaceristul de Garoffi, ieºind de acolo repede ºi þinând ceva în mânã. Mantaua lui cea lungã, cu care îºi acoperea mãrfurile de prin buzunare, zbura în sus. ªtiu acum unde merge: sã pileascã fier ruginit, pe care îl dã în schimb pentru jurnale vechi!
Când ajunserãm în pragul uºii, vãzurãm pe Precossi stând pe un morman de cãrãmizi: îºi învãþa lecþia cu cartea deschisã pe genunchi.
Se ridicã repede, îndatã ce ne vãzu ºi ne pofti înãuntru. Era o odaie foarte mare, plinã de praf de cãrbuni; de pereþi erau rezemate drugi de fier ºi atârnate: ciocane, cleºti ºi tot felul de unelte de diferite forme, trebuincioase pentru fierãrie. Într‑un colþ era vatra cu focul aprins ºi un bãieþel aþâþa cu foalele. Precossi, tatãl, stãtea lângã nicovalã; un ucenic þinea un drug de fier în foc.
— Ah! Bine ai venit! zise lãcãtuºul, scoþându‑ºi cãciula, îndatã ce ne zãri. Dumneata eºti drãguþul de bãiat, care ai dãruit un drum de fier fiului meu? Ai venit sã vezi cum se lucreazã fierul, aºa e? Iatã o sã‑þi fac plãcerea îndatã. Zicând acestea surâdea, ºi bãgai de seamã cã nu mai are, ca mai înainte, chipul posomorât ºi privirea întunecatã.
Ucenicul îi aduse drugul roºu la un capãt ºi lãcãtuºul îl aºezã pe nicovalã.
Fãcea un grilaj pentru o margine de terasã. Ridicã un ciocan mare ºi gros ºi începu sã batã drugul înroºit, când pe o parte, când pe alta, întorcându-l în diferite feluri. Era ceva interesant de vãzut cum se îndoia fierul sub loviturile repezi ºi sigure ale ciocanului, cum se încovoia ºi lua cu încetul forma graþioasã a unei frunze: s‑ar fi zis cã era o bucatã de aluat frãmântatã cu mâna. Bãiatul lui se uita la noi cu mândrie, pãrea cã zice:
— Vedeþi ce bine lucreazã tata!
— Ai vãzut, domniºorule, cum se lucreazã fierul? mã întrebã lãcãtuºul, dupã ce sfârºi, arãtându‑mi drugul, care acum pãrea o cârje episcopalã. Apoi o dete la o parte ºi puse alta în foc.
— Adevãrat cã lucrezi foarte bine, îi zise tatãl meu. 
Apoi adãugã:
— Aºadar, acum lucrezi mereu... þi s‑a redeºptat pofta de lucru.
— Da, domnule, rãspunse meºteºugarul, cam miºcat, ºtergându‑ºi nãduºeala de pe frunte. ªi ºtii, domnule, cine mi‑a redeºteptat‑o?
Tata se prefãcu cã nu înþelege.
— Bunul meu copil, adãugã lãcãtuºul, arãtându‑ºi bãiatul, da, copilul meu, care învãþa bine ºi fãcea cinste tatãlui sãu, pe când tatãl sãu..., fãcea la chefuri ºi se purta cu el dobitoceºte. Ce sã spun... Când am vãzut medalia! Vino bãiete dragã, vino la mine, tu care nu eºti mai mare de o ºchioapã, vino încoace sã mã uit bine la botiºorul tãu!
Copilul alergã îndatã, lãcãtuºul îl sui pe nicovalã, þinându-l de subþiori, ºi îi zise:
— Ia ºterge puþin fruntea acestui dobitoc de tatã.
Precossi sãrutã de mai multe ori chipul negru al tatãlui sãu pânã ce se înnegri ºi el de tot.
— Ei, acum ajunge! îi zise tatãl sãu.
— Vezi, aºa‑mi placi, Precossi! îi zise tatãl meu, foarte mulþumit; ºi luându‑ºi ziua bunã de la amândoi, mã luã de mânã ºi plecarãm. Pe când ieºeam pe uºã, micul Precossi îmi zise:
— Iartã‑mã!... ºi îmi vârî în buzunar un pacheþel cu câteva cuie. Eu l‑am poftit sã vinã la mine, ca sã priveascã la carnaval de la ferestrele noastre.
— Tu i‑ai dãruit drumuleþul de fier, îmi zise tata, mergând spre casã, de‑ar fi fost chiar de aur, tot ar fi fost un dar foarte mic pentru acest sfânt copil, care a însufleþit inima tatãlui sãu!

Micul clovn.
Luni, 20.

Carnavalul fiind pe sfârºite, tot oraºul e pus în miºcare. În toate pãrþile se ridicã corturi de comedianþi ºi de acrobaþi. Sub ferestrele noastre avem un circ fãcut tot din pânzã, în care dãdeau reprezentaþii niºte comedianþi veneþieni; sãrmanii n‑au decât cinci cai. Circul este aºezat cãtre mijlocul pieþei ºi mai la o parte sunt trei cãruþe mari în care comedianþii dorm ºi se îmbracã pentru reprezentaþii. Aceste cãruþe sunt întocmai ca niºte cãsuþe pe roate: au ferestre ºi un coº de unde iese mereu fum. Când ferestrele lor sunt deschise, se vãd scutece de copil mic întinse. O femeie din trupã dã sã sugã unui copilaº, face bucate ºi joacã ºi pe frânghie. Vai de ei, bieþii oameni!
Credeam cã un comediant, este un om de nimic, ºi, cu toate acestea, el îºi câºtigã pâinea cinstit, fãcând lumea sã petreacã, ºi câtã muncã pentru el, sãracul; ce de ostenealã! Toatã ziulica, aceºti nenorociþi aleargã de la circ la cãruþele lor numai în tricou pe frigul acesta! ªi îmbucã de‑a‑n picioarele, ceva în grabã, între o reprezentaþie ºi cealaltã. ªi de câte ori li se mai întâmplã cã tocmai atunci, când circul este plin de lume ºi stau gata sã înceapã, se ridicã un vânt furios, care desface pânzele, stinge lãmpile, ºi... s‑a dus reprezentaþia! în asemenea cazuri, ei sunt siliþi sã înapoieze banii ºi sã lucreze pânã târziu, noaptea, ca sã repare stricãciunile ºi sã ridice din nou cocioaba.
Sunt ºi doi bãieþi care joacã. Tatãl meu, pe când strãbãtea piaþa, recunoscu pe cel mai mic; este fiul directorului de circ... E tot acela pe care l‑am vãzut anul trecut sãrind pe cal într‑un circ, în piaþa Victor Emanuel. A crescut, mititelul; acum trebuie sã fie de opt ani. E frumuºel, sãrãcuþul: are un obraz rotunjor ºi niºte ochi negri ºi ºireþi. Pãrul sãu, negru ºi cârlionþat, iese de sub pãlãria‑i þuguiatã.
Are niºte haine de pânzã groasã, alb cu negru, parc‑ar fi bãgat într‑un sac, ºi pantofii îi sunt tot de pânzã. Este un drãculeþ, care place tuturor ºi face de toate.
Dimineaþa îl vedem învelit într‑un ºal, aducând lapte la cãsuþa lor ambulantã; pe urmã merge dupã cai ºi în strada Bertola. Bietul bãiat þine adesea în braþe pe copilaºul cel mic; carã cercurile, barierele, funiile, spalã cãruþele, aprinde focul, ºi în momentele de odihnã, stã mereu lângã mama sa. Tatãl meu se uitã la el de la fereastrã ºi vorbeºte mereu de dânsul ºi de ai lui: îi pare a fi oameni buni, cãci îºi iubesc copiii.
Ne‑am dus ºi noi într‑o searã la circul lor. Nimerisem o searã foarte friguroasã ºi nu era mai nimeni; cu toate acestea micul clovn îºi dãdea toatã silinþa, ca sã înveseleascã pe puþinii spectatori: se da peste cap, se agãþa de coada cailor, mergea cu picioarele în sus, cânta, râdea ºi mica sa mutrã oacheºã atrãgea dragostea tuturor.
Tatãl sãu, îmbrãcat cu un surtuc roºu, cu pantaloni albi, ºi cizme înalte, stãtea cu biciul în mânã ºi se uita la el cu întristare.
Tatii i se fãcu milã ºi a doua zi vorbi despre ei cu pictorul Delis, care venise la noi.
— Bieþii oameni se prãpãdesc muncind, ºi le merge foarte rãu, zise tata.
— Mai ales bãieþelul este aºa de drãgãlaº! Ce am putea sã facem ca sã le venim în ajutor.
Pictorului îi veni o idee.
— ªtii ce? zise el, publicã un articol frumos într‑un ziar, descriind minunile micului clovn, ºi eu o sã‑i fac portretul. Sã vezi cum o sã mai alerge lumea!
Aºa se ºi fãcu! Tatãl meu scrise un articol frumos, plin de haz, în care spuse tot ce observase de la fereastrã, dând astfel tuturor dorinþa de a vedea ºi de a mângâia pe micul artist. Pictorul schiþã un mic portret al bãiatului, foarte drãguþ, ºi articolul fu publicat pentru reprezentaþia de sâmbãtã seara. În adevãr nu se înºelaserã, cãci lumea alergã plinã de curiozitate. Se anunþase cã reprezentaþia era în beneficiul micului clovn.
Ziarul era lipit la intrarea circului.
Tata luã bilete pentru locul I. Mulþi din privitori þineau jurnalul în mânã, arãtau micului clovn portretul, ºi el alerga râzând de la unul la altul, plin de bucurie. Directorul era ºi el, foarte mulþumit. ªi cum sã nu fie? Nici un ziar nu‑i fãcuse vreodatã atâta cinste. Pe lângã aceasta, avea ºi tejgheaua plinã de lire ºi de franci.
Stãteam lângã tata. Printre spectatori se aflau persoane cunoscute. La intrarea circului stãtea profesorul de gimnasticã (acela care fusese la rãzboi alãturi de Garibaldi) ºi în faþa noastrã, în locul al doilea, vãzui pe micul zidãraº lângã uriaºul sãu tatã. Îndatã ce mã zãri îmi fãcu botul de iepure.
Puþin mai departe vãzui pe Garoffi, care numãra spectatorii ºi calcula pe degete câºtigul ce se putea scoate din acea reprezentaþie. Nu departe de noi, la locul I, se afla sãrmanul Robetti, cu cârjele lângã el, ºi tatãl sãu, cãpitanul de artilerie, care îl þinea de mânã.
Reprezentaþia începu. Micul clovn fãcu minuni pe cal, pe trapez, pe frânghie ºi de câte ori isprãvea un joc, toþi bãteau din palme cu entuziasm. Unii îl apucau de cârlionþi, alþii îi aruncau bomboane ºi portocale. Dupã aceea urmarã alte jocuri, scamatorii ºi altele. Bieþii comedianþi erau îmbrãcaþi în zdrenþe acoperite cu fluturi scânteietori. Însã, când lipsea micul clovn, lumea nu mai rãdea.
Mã uitai din întâmplare la uºa unde stãtea profesorul de gimnasticã ºi vãzui cã vorbeºte încet cu stãpânul circului. Acesta îºi întoarse îndatã privirea spre spectatori, pãrea cã ar cãuta pe cineva. Privirea lui se opri asupra noastrã. Tata înþelese cã profesorul îi destãinuise cine era autorul articolului, ºi, ca sã scape de mulþumirile lui, plecã zicându‑mi:
— Rãmâi tu, Enrico, eu te aºtept afarã.
Micul clovn, dupã ce vorbi câtva timp cu tatãl sãu, începu iarãºi jocurile sale. Stând în picioare pe un cal care mergea în goanã, îºi schimbã de patru ori hainele.
Lepãdã mai întâi pe cele de pelerin, apoi pe cele de marinar, de soldat, ºi rãmase cu cele de acrobat. De câte ori trecea pe dinaintea mea, se uita la mine. Când se dete jos de pe cal, începu sã colinde circul þinând în mânã pãlãria sa de paiaþã; toþi aruncau bani ºi bomboane. Eu îmi ºi pregãtisem banii, ca sã‑i dau; dar el, ajungând la mine în loc sã‑mi întindã pãlãria, o trase îndãrãt, mã privi zâmbind ºi trecu înainte. Eu rãmãsei ruºinat. De ce oare mi‑o fi fãcut el afrontul acesta?
Reprezentaþia se sfârºi. Stãpânul circului mulþumi publicului, ºi toatã lumea începu sã plece grãbindu‑se la uºã. Mã pierdusem prin gloatã ºi voiam sã ies, când simþii cã cineva mã apucã de mânã. Mã întorsei: era micul clovn, care se uita la mine cu frumoºii ºi ºireþii sãi ochi ºi‑mi surâdea. Era cu mâinile pline cu bomboane. Înþelesei.
— Vrei? îmi zise el, în dialectul sãu veneþian, sã primeºti de la micul clovn câteva bomboane?
Îi fãcui semn cã da, ºi luai vreo douã.
— Dacã este aºa, adãugã el, dã‑mi ºi o guriþã.
— Na ºi douã! îi rãspunsei întinzându‑i obrazul.
El îºi ºterse cu mâneca fãina de pe obraz, mã luã de gât ºi mã sãrutã de douã ori, zicându‑mi:
— Dã o sãrutare ºi tatãlui tãu!

Cea din urmã zi de carnaval.
Marþi, 21.

Astãzi am fost de faþã la o scenã foarte tristã, când treceau mãºtile. Din fericire s‑a sfârºit cu bine, cãci putea sã se întâmple ceva îngrozitor.
În piaþa San Carlo, împodobitã cu ghirlande roºii, albe, galbene ºi cu steaguri, se grãmãdise o lume nebunã. Prin gloatã se plimbau mãºti de tot felul. Treceau care aurite, încoronate cu flori ºi steaguri care închipuiau: unul un pavilion, altul un teatru, bãrci, vapoare ºi toate acestea, înþesate cu actori, marinari, soldaþi, paiaþe, pãstoriþe, bucãtari ºi alþii. Era o învãlmãºealã aºa de mare, încât nu ºtiai încotro sã te uiþi mai întâi. Un zgomot de trâmbiþe, de cornuri de vânãtoare, de tobe turceºti, te asurzea. Mãºtile de prin care, beau ºi cântau vorbind cu trecãtorii ºi cu cei ce priveau de pe la ferestre. Aceºtia le rãspundeau strigând cât puteau, azvârlindu‑le portocale ºi dulciuri.
Pe deasupra trãsurilor ºi a gloatei, pânã unde puteai sã ajungi cu ochiul, se vedeau fâlfâind steaguri, strãlucind cãºti, panaºuri tremurând în vânt, capete mari de carton miºcându‑se încoace ºi încolo, arme caraghioase, tobe egiptene, cãciuliþe roºii, în sfârºit, s‑ar fi zis cã nãvãlise o ceatã de nebuni.
Când intrã trãsura noastrã în piaþã, ne mergea înainte un car de toatã frumuseþea, împodobit cu ghirlande de trandafiri artificiali, tras de patru cai acoperiþi cu caltrapuri cusute cu fir. În el se aflau paisprezece, sau cincisprezece domni deghizaþi în costume de nobili, de la curtea Franþei. Erau îmbrãcaþi numai cu mãtase, purtau peruci albe ºi þineau la subþioarã pãlãria cu trei colþuri; sabia le atârna la o parte ºi pe piept le fâlfâia un jabou numai de panglici ºi dantele. Erau foarte frumos ºi foarte bine costumaþi. Cântau toþi împreunã o canþonetã francezã ºi aruncau dulciuri poporului care bãtea din palme ºi‑i aclama.
Deodatã vãzurãm un om la stânga noastrã ridicând în sus o copiliþã ca de cinci sau ºase ani, care plângea grozav ºi da din mâini ºi din picioare: pãrea apucatã de spasme. Omul îºi deschise drum pânã la carul acelor domni; unul din ei se plecã spre el, ºi omul îi zise:
— Fiþi buni, vã rog, ºi luaþi pe aceastã copilã, care s‑a rãtãcit de mama sa; þineþi‑o în braþe, nu cred sã fie departe, sãrmana femeie, ºi ar vedea‑o mai lesne þinutã în sus; nu ºtiu sã fie un mijloc mai bun decât acesta!
Domnul luã copila în braþe; toþi ceilalþi încetarã de a cânta. Fetiþa þipa cât putea ºi se zvârcolea ca un ºarpe. Domnul îºi scoase masca, ca sã nu o sperie ºi carul merse iarãºi încet înainte.
În acelaºi timp, dupã cum mi s‑a spus, la capãtul celãlalt al pieþei, o sãrmanã femeie, pe jumãtate nebunã, împingând gloata cu coatele, striga:
— Marioaro! Marioaro! Mi‑am pierdut copila! Mi‑a furat‑o cineva! Mi‑a înãbuºit‑o!
De un sfert de ceas, biata femeie dispera în chipul acesta, alergând când în dreapta, când în stânga, îmbulzitã în mijlocul gloatei, care cu greu putea sã‑i facã drum.
Domnul þinea mereu fetiþa In braþe strângând‑o la piept. Micul cap al copilei se pierdea în panglicele ºi dantelele ja‑boului. El se uita pretutindeni în jurul pieþii cu nãdejdea sã zãreascã pe mama ei, ºi încerca totodatã sã o liniºteascã. Mititica, neputând sã înþeleagã unde se afla, îºi pusese mâinile peste ochi ºi plângea de þi se rupea inima.
Domnul era miºcat adând. Ceilalþi dãdeau fetiþei cofeturi ºi portocale, dar ea îi respingea ºi plângea ºi mai tare.
— Cãutaþi pe mama copilei! striga domnul, cãtre popor. Cãutaþi pe mama ei!
Toþi începurã sã se uite în dreapta ºi în stânga, dar mama nu se ivea nicãieri. În sfârºit, la o micã depãrtare de strada Romei, o femeie se repezi spre car. Ah! N‑am s‑o uit niciodatã! Nu mai pãrea o fiinþã omeneascã: pãrul îi cãzuse pe spate, chipul îi era galben ºi hainele rupte. Vãzându‑ºi fetiþa, ea scoase un þipãt, care nu se putea înþelege dacã era de bucurie, de spaimã sau de mânie; ºi voind sã‑ºi apuce îndatã copila, întinse niºte mâini care în nervozitatea lor pãreau gheare. Carul se opri.
— Iat‑o! îi zise domnul, întinzându‑i fetiþa, dupã ce o sãrutã.
Mama o strânse la piept cu o dragoste nespusã. Una din mânuþele fetiþei rãmase câteva momente în mâna domnului, care scoþându‑ºi din deget un inel de aur, cu un frumos ºi mare briliant, îl puse repede în degetul copilei ºi îi zise:
— Þine, fie acest inel, zestrea ta!
Mama rãmase înmãrmuritã, dar mulþimea izbucni în aplauze. Domnul îºi puse masca pe ochi, tovarãºii începurã iarãºi sã cânte ºi carul porni încetiºor în mijlocul strigãtelor! Bravo! Vivat! Trãiascã generozitatea!

Copii orbi.
Joi, 24.

Profesorul este bolnav ºi îl înlocuieºte cel dintr‑a IV‑a, care a fost la institutul de copii orbi.
Profesorul acesta este cel mai bãtrân dintre toþi: are pãrul alb ca lâna; iar glasul, ca un vers duios ºi foarte plãcut. Ce de lucruri ºtie!
Abia a intrat în clasã ºi vãzând pe un bãiat legat la ochi, se apropie de bancã ºi-l întrebã ce are.
— Pãstreazã‑þi ochii, copile! îi zise.
Derossi îl întrebã:
— Adevãrat, domnule, cã aþi fost profesor la ºcoala copiilor orbi?
— Da, ºi în curs de mai mulþi ani! rãspunse el.
Derossi îl rugã foarte mult, sã ne povesteascã ceva despre copiii orbi.
Profesorul se întoarse la catedrã.
Coretti întrebã:
— Institutul orbilor nu e în strada Nizza?
— Voi, spuneþi orbilor, zise profesorul, aºa cum aþi zice bolnavilor sau sãracilor. Dar pricepeþi voi bine înþelesul acestui groaznic cuvânt? Ia gândiþi‑vã puþin. Orb! Sã nu vezi niciodatã nimic! Sã nu deosebeºti ziua de noapte, sã nu vezi nici cerul, nici soarele, nici pe pãrinþii tãi, nimic din tot ce ne înconjoarã ºi pe ce punem mâna! Sã fii necontenit cufundat într‑un întuneric veºnic ºi ca îngropat în fundul pãmântului! Ia încercaþi sã închideþi ochii ºi gândiþi‑vã ce ar fi dacã v‑ar osândi cineva sã rãmâneþi tot aºa! Aþi fi îndatã cuprinºi de spaimã ºi vi s‑ar pãrea cu neputinþã sã rãbdaþi aceastã stare! Aþi începe sã strigaþi crezând cã înnebuniþi sau muriþi.
ªi cu toate acestea... bieþii copiii! Când intri pentru prima oarã în Institutul orbilor, în timpul recreaþiei, ºi îi auzi cântând din vioarã, din flaut, vorbind tare ºi râzând; când îi vezi urcând ºi coborând scãrile sprinteni ºi tot fuga, ocolind dormitoarele singuri ºi fãrã a fi cãlãuziþi, n‑ai crede niciodatã cã acei nenorociþi nu vãd. Trebuie sã‑i observi bine. Sunt printre ei tineri de ºaisprezece, chiar de optsprezece ani, voinici ºi veseli, care rabdã orbia cu oarecare uºurinþã, ba chiar ºi cu semeþie. Dar se înþelege din expresia severã ºi mândrã a chipurilor lor, cât au suferit înainte de a se fi deprins cu o atare nenorocire. Sunt alþii cu chipurile palide ºi blânde în care se vede o rãbdare foarte mâhnitã, ºi se înþelege cã trebuie sã plângã foarte mult în tainã. Ah! Gândiþi‑vã cã poate mulþi din ei ºi‑au pierdut vederea în câteva zile; cã alþii au pierdut‑o dupã mulþi ani de suferinþe, dupã multe operaþii chirurgicale foarte dureroase; cã mulþi s‑au nãscut aºa, într‑o noapte care n‑a avut niciodatã zori de zi, cã au intrat în lume ca într‑o prãpastie nemãrginitã ºi cã nu ºtiu nici mãcar cum este chipul omenesc! Gândiþi‑vã la ceea ce trebuie sã fi suferit comparându‑se cu aceea care vãd, întrebându‑se pe ei însuºi:
— N‑avem nici o vinã, de ce oare atâta deosebire între noi? Eu, care am stat mai mulþi ani printre ei, când îmi aduc aminte de acea clasã, de toþi acei ochi închiºi pentru totdeauna, de toate acele lumini stinse, fãrã privire ºi fãrã viaþã... ºi mã uit apoi la voi, îmi pare cu neputinþã sã nu vã credeþi fericiþi. Gândiþi‑vã, sunt aproape douãzeci ºi ºase de mii de orbi în Italia. Douãzeci ºi ºase de mii de oameni, care nu vãd lumina zilei: Înþelegeþi? O armatã cãreia i‑ar trebui patru ceasuri ca sã treacã pe sub ferestrele noastre!
Profesorul emoþionat, tãcu. Nu se auzea nici o suflare în toatã clasa. Derossi întrebã dacã este adevãrat cã orbii au pipãit mai fin, mai simþitor decât noi.
Profesorul rãspunse:
— Da, aºa e! Toate celelalte simþuri se desãvârºesc la ei, tocmai pentru cã, fiind siliþi sã înlocuiascã simþul vederii, celelalte sunt mai mult ºi mai bine dezvoltate decât simþurile acelora care vãd. Dimineaþa, prin dormitoare, unul întreabã pe celãlalt:
— A rãsãrit soarele? ªi cel ce este mai sprinten, aleargã iute ºi îºi ridicã mâinile în sus, ca sã simtã dacã razele soarelui încãlzesc aerul ºi aleargã îndatã, ca sã aducã vesela ºtire cã:
A rãsãrit soarele!
Ei îºi închipuiesc statura unui om dupã sunetul glasului. Noi judecãm despre inima cuiva dupã privire; ei, dupã glas. Îºi amintesc vocea unui om dupã mulþi ani. Ei pricep cã se aflã mai mulþi într‑o odaie, chiar când vorbeºte numai unul. Cu pipãitul, ei înþeleg dacã o lingurã este de tot curatã, sau nu prea. Fetele deosebesc lâna vopsitã de cea nevopsitã. Trecând pe uliþã, ei cunosc mai toate prãvãliile dupã miros, chiar pe cele unde nouã ni s‑ar pãrea cã nu este un miros. Ei aruncã sfârleaza ºi dupã vâjâit se duc drept la ea, ca s‑o ridice, fãrã sã greºeascã.
Aleargã dupã cercuri, se joacã ºi cu popice, sau pe frânghie, ca ºi copiii care vãd. Culeg chiar micºunele, fac rogojini ºi coºuleþe, împletind paie de diferite culori foarte iute ºi bine, atât de fin este pipãitul lor. Pipãitul este vãzul lor; cea mai mare plãcere a lor este sã ghiceascã fãptura lucrurilor dupã pipãit.
Oricine se simte miºcat, când îi vede la muzeul industrial; acolo li se permite sã punã mâna pe orice. Cu ce plãcere apucã ei în mânã corpurile ca sã vadã din ce sunt fãcute! Ei numesc pipãitul vedere.
Garffi întrerupse pe profesor, ca sã-l întrebe dacã este adevãrat cã bieþii orbi învaþã sã socoteascã mai lesne decât ceilalþi.
Profesorul rãspunse:
— Da, aºa e: ei învaþã sã socoteascã ºi sã citeascã. Au cãrþi fãcute în scopul acesta cu litere scoase în relief. Ei le pipãie, le cunosc ºi ajung sã citeascã destul de iute. E curios lucru, sã‑i vezi cum se roºesc când fac câte o greºealã. Învaþã chiar sã scrie, dar scriu fãrã cernealã, pe o hârtie groasã ºi tare cu o micã sulã, cu care fac înþepãturi adânci, mai mult sau mai puþin grãmãdite, dupã un alfabet deosebit, al lor. Acele înþepãturi cu vârful sulei ies în relief pe partea cealaltã, aºa cã, întorcând foaia ºi trecând uºor degetele peste acele vârfuri, ei pot sã citeascã ce au scris ºi chiar cele ce scriu alþii. În acest chip, ei îºi fac compoziþiile ºi îºi scriu scrisori. Tot aºa scriu ºi numele; ei socotesc în gând lesne ºi repede cãci nu sunt distraþi ca noi prin vederea lucrurilor ce ne înconjoarã.
Nu puteþi sã vã închipuiþi cât le place sã asculte când le citeºte cineva; cum bagã de seamã ºi cum îºi amintesc de toate; cum discutã între ei, chiar cei mici, chestiuni de istorie ºi de limbã; stau câte patru sau cinci în aceeaºi bancã, ºi fãrã sã se întoarcã unul cãtre altul, cel dintâi vorbeºte cu al treilea, al doilea cu al patrulea, tare ºi toþi deodatã, fãrã ca sã piardã un singur cuvânt, aºa este de subtil auzul lor. Ei dau examenelor mai multã importanþã decât voi, vã asigur, ºi iubesc pe profesorii lor mult mai mult decât voi. Recunosc pe profesor dupã pas. Înþeleg dacã este vesel sau mânios, sãnãtos sau bolnav, numai din auzul unui singur cuvânt. Ei þin foarte mult ca profesorul sã le dea mâna, când îi laudã, ca sã poatã ºi ei, la rândul lor sã‑i arate recunoºtinþa, strângându‑i mâna.
Se iubesc între ei ºi sunt buni camarazi. În timpul recreaþiei se strâng în grupuri, totdeauna aceiaºi. În ºcoala de fete, grupele se formeazã mai ales din acelea care învaþã acelaºi instrument, adicã pianistele, vioristele, stau între ele ºi nu se despart niciodatã.
Orbii sunt foarte statornici în iubirea lor. Pentru ei, prietenia este o mare mângâiere. Se judecã între ei cu multã dreptate, cãci au o adâncã pricepere despre rãu ºi bine, ºi nimeni nu se simte mai miºcat decât ei, când li se povesteºte vreun fapt generos ºi mãreþ.
— Le place muzica? Cântã bine? întrebã Votini.
— Muzica le place cu deosebire ºi au mult talent, rãspunse profesorul.
Muzica este bucuria, viaþa lor.
Copilaºii orbi, care intrã în institut, sunt în stare sã stea nemiºcaþi în picioare ceasuri întregi, ca sã asculte la muzicã. O învaþã foarte lesne ºi cântã cu patimã. Când un profesor zice unuia dintre ei, cã n‑are aptitudini pentru muzicã, acela se simte umilit ºi totuºi se pune pe o învãþãturã straºnicã.
Dacã aþi auzit voi, ce muzicã frumoasã se face la ei! Dacã aþi vedea cum cântã cu fruntea ridicatã, cu zâmbetul pe buze, aprinºi la faþã, tremurând de emoþie, uimiþi la auzul acelei armonii, care lumineazã întunericul ce‑i înconjoarã: aþi înþelege cã muzica este o dulce mângâiere, o mângâiere cereascã pentru ei. Ce bucurie pe ei, sãracii, când le zice profesorul:
— Tu ai sã te faci un artist! Acela dintre ei, care are mai mult talent pentru muzicã, care este cel dintâi la clavir sau la vioarã, este privit de ceilalþi ca un rege ºi toþi au pentru el un fel de respect. Când se iveºte vreo neînþelegere între doi, se duc la el, ca sã‑i judece. Când doi prieteni se ceartã, el îi împacã. Cei mai mici, cãrora el le dã lecþii de muzicã, îl privesc ca pe un tatã. Înainte de a se culca, toþi se duc sã‑i ureze noapte bunã.
Cea mai mare plãcere a lor este sã vorbeascã despre muzicã. Chiar în pat, târziu, cât de somnoroºi ar fi, ei tot mai vorbesc: de orchestre, de opere, de apariþii.
Nici o pedeapsã nu poate sã fie mai asprã pentru ei decât aceea de a‑i opri de la citire sau de la lecþia de muzicã; aceastã pedeapsã îi mâhneºte aºa de adânc, încât nimeni n‑are cruzimea sã le‑o impunã; putem sã zicem cã muzica este pentru inima lor, ceea ce lumina zilei este pentru ochii noºtri.
— Are voie sã meargã cineva, sã‑i vadã? întrebã Derossi, pe profesor.
— Da, are, rãspunse profesorul; însã nu vã povãþuiesc sã mergeþi acum la ei; mai târziu, când veþi fi mai mari, când veþi fi în stare sã pricepeþi grozava lor nenorocire ºi sã simþiþi toatã compãtimirea ce ei meritã! Este o priveliºte foarte tristã! Închipuiþi‑vâ niºte copii, care stau cu faþa nemiºcatã la o fereastrã deschisã, ca sã se bucure de aerul curat, ca ºi cum ar privi livezile verzi ºi frumoase, munþii albaºtri pe care îi vedeþi voi... ºi când te gândeºti cã nu vãd nimic! Cã nu vor vedea niciodatã acea nespusã frumuseþe, þi se strânge inima! Cel puþin, orbii din naºtere, care n‑au vãzut niciodatã lumea, aceia n‑au nici o pãrere de rãu, cãci nu‑ºi pot închipui lucrurile cum sunt; de aceea nu ai aºa mare milã. Dar sunt ºi copii orbi de curând, care‑ºi amintesc încã totul, care înþeleg bine tot ce au pierdut, ºi aceºtia au îndoita durere de a simþi cã li se întunecã în minte, încetul cu încetul, pe zi ce trece imaginile cele mai scumpe, de a simþi cã pier în amintirea lor fiinþele cele mai dragi! Unul din copiii aceºtia îmi spunea într‑o zi cu o nespusã tristeþe:
"Aº dori sã capãt numai un minut vãzul de odinioarã, ca sã mai vãd o datã chipul mamei pe care nu mi-l mai amintesc!" ªi când mamele lor se duc sã‑i vadã, ei le pipãie obrazul cu mâinile, le pipãie bine pe frunte, pe bãrbie, pe urechi, ca sã‑ºi închipuie cum sunt; le strigã pe nume de mai multe ori, ca ºi cum le‑ar ruga sã li se arate încã o datã.
De acolo ies plângând chiar ºi oamenii haini la suflet. Când ieºim de acolo, ni se pare cã suntem o excepþie, ºi vãzând casele, cerul ºi lumea, ne folosim de o favoare nemeritatã! Sunt încredinþt cã oricare dintre voi, ieºind de acolo ar da bucuros o micã razã din lumina ochilor sãi, ca sã strãluceascã în ochii acelor sãrmani copii, pentru care soarele nu are luminã ºi mama lor nu are chip.

Profesorul bolnav.
Sâmbãtã, 25.

Ieri searã, dupã ce am ieºit de la ºcoalã, m‑am dus sã vãd pe profesorul meu, care e bolnav. S‑a îmbolnãvit de prea multã muncã. Cinci ceasuri de lecþii pe zi, o orã de lecþii de gimnasticã ºi încã douã ceasuri de lecþii seara la meºteºugari; asta înseamnã sã dormi puþin, sã mãnânci pe apucate ºi sã te frãmânþi de dimineaþã pânã seara! ªi‑a prãpãdit sãnãtatea. Bine zice mama.
Mama mã aºtepta în gang: eu urcai scãrile singur ºi întâlnii pe profesorul cu barba neagrã, Coatti, cel care sperie pe toþi ºi nu pedepseºte pe nimeni; el se uita la mine cu ochi mari ºi se repezea ca un leu, în glumã, dar fãrã sã râdã; eu însã mai râdeam încã pe când sunam clopoþelul, la al patrulea etaj; dar îmi trecu pofta de râs, când servitoarea mã introduse într‑o odaie sãrãcãcioasã, întunecoasã, unde zãcea profesorul meu. Stãtea într‑un pãtuþ de fier; îi crescuse barba. Îºi puse mâna la frunte, ca sã vadã mai bine ºi zise cu glasul lui cel blând:
— Tu eºti, Enrico?
Eu mã apropiai de pat, el îmi puse mâna pe umãr ºi‑mi zise:
— Bravo, bãiete! Bine ai fãcut cã ai venit sã vezi pe bietul tãu profesor. Uite în ce stare am ajuns! Dar cum mergi cu ºcoala? Ce fac camarazi tãi? Ia spune‑mi, nu e aºa cã toate merg bine ºi fãrã de mine? Nu simþi lipsa mea deloc, ori aþi ºi uitat pe bãtrânul vostru profesor?
Eu voiam sã‑i rãspund:
— Nu, dar el mã opri, zicându‑mi:
— Lasã, drãguþule, ºtiu eu cã voi mã iubiþi! ºi suspinã.
Mã uitai la niºte fotografii, ce erau atârnate pe perete.
— Vezi! îmi zise, sunt portretele elevilor mei de douãzeci de ani încoace. Aceºti buni bãieþi sunt singura mea mângâiere. Când voi muri, lor am sã le dau cea din urmã privire a mea; lor, cãci cu ei mi‑am petrecut viaþa. O sã‑mi dai ºi tu portretul, când vei sfârºi clasele, nu e aºa?
Apoi, luând o portocalã de pe mãscioarã, mi‑o dete, zicându‑mi:
— E un dar de bolnav.
Mã uitam la el ºi simþeam cã mi se strânge inima; n‑aº putea sã spun de ce.
— Bagã de seamã, Enrico! reluã el, cred cã o sã scap, dar dacã voi muri, te sfãtuiesc sã înveþi cu luare‑aminte aritmetica, fiindcã eºti cam slãbuþ la aceastã materie; sileºte‑te, cãsneºte‑te puþin; totul este sã biruieºti cele dintâi greutãþi; adeseori nu este lipsã de aplicare, e mai mult o închipuire, o idee fixã; þi se pare cã nu poþi. Te înºeli; omul poate multe, când voieºte. Se opri obosit de atâta vorbã.
M‑au prins frigurile, ºopti el, încetinel, sunt aproape dus pe jumãtate, ºtii! Adu‑þi aminte de aritmeticã, sileºte‑te; de nu reuºeºti întâia datã, încearcã iarãºi, ºi astfel mereu. Încetul cu încetul, cu rãbdare ºi fãrã sã‑þi frãmânþi capul, înainte cu bãrbãþie ºi vei izbuti; þi‑o spun eu. Acum du‑te, drãguþule! Salutã pe mama. Cu voia lui Dumnezeu ne vom revedea la ºcoalã, ºi de nu, adu‑þi aminte câteodatã de profesorul tãu din clasa a III‑a.
La aceste cuvinte îmi veni sã plâng.
— Apleacã‑þi capul! îmi zise.
Mã aplecai pe cãpãtâiul lui; el mã sãrutã pe frunte ºi adãugã:
— Du‑te fiul meu, ºi Dumnezeu sã te þinã!
Dupã aceea se întoarse cu faþa spre perete; iar eu, înecat de emoþie, mã repezii jos, pe scãri, cãci simþeam nevoia de a o îmbrãþiºa pe mama mea.

Pe stradã.

Asearã mã uitam la tine de pe fereastrã, când te întorceai de la profesorul tãu. Te‑ai lovit de o femeie. Bagã de seamã cum mergi pe stradã. ªi acolo sunt datorii de îndeplinit. Dacã‑þi mãsori paºii ºi miºcãrile într‑o casã particularã, de ce n‑ai face tot aºa ºi pe stradã, care e casa tuturor? Adu‑þi aminte, Enrico! De câte ori întâlneºti: vreun moºneag, vreun sãrac, vreo femeie cu un copil în braþe, vreun olog cu cârjele la subþioarã, pe un om încovoiat sub o povarã, o familie în doliu, fã‑le loc cu respect. Trebuie sã respectãm: bãtrâneþea, sãrãcia, dragostea maternã, boala, infirmitatea, oboseala ºi moartea. De câte ori vezi pe cineva în primejdie de a fi cãlcat de o trãsurã, dã-l la o parte dacã e un copil, înºtiinþeazã-l dacã e un om mare.
Când vezi pe un copil singur ºi plângând, întreabã-l îndatã ce are? Ridicã toiagul bãtrânului, dacã‑i cade. De vezi doi copii bãtându‑se, desparte‑i; iar de sunt oameni mari, depãrteazã‑te, ca sã nu fii faþã la priveliºtea unei furii dobitoceºti, care înãspreºte ºi supãrã inima. Când trece un om în lanþuri între doi jandarmi, nu adãuga curiozitatea ta crudei curiozitãþi a poporului, cãci s‑ar putea ca acel nenorocit sã fie nevinovat. Când trece un pat de ambulanþã, care duce pe un bolnav, sau poate chiar pe un om ce moare, când întâlneºti un convoi funebru: nu mai râde ºi nu mai vorbi cu tovarãºul tãu; gândeºte‑te cã odatã cu ei trece restriºtea ºi milostenia omeneascã. Prefã‑te cã nu vezi sluþenia dezgustãtoare a altora; stinge totdeauna chibritul aprins ce-l gãseºti în drumul tãu, cãci ar putea sã primejduiascã viaþa cuiva. Rãspunde totdeauna cu voie bunã trecãtorului care‑þi cere sã‑i arãþi calea. Sã nu râzi niciodatã în faþa nimãnui, sã nu alergi ºi sã nu strigi fãrã trebuinþã: respectã strada.
Creºterea unui popor se judecã mai înainte de toate din purtarea sa pe stradã. Unde vei gãsi mojicie pe strãzi, o vei gãsi ºi în case. Observã cu bãgare de seamã strãzile oraºului în care trãieºti. Dacã mâine ai fi azvârlit de soartã departe de oraºul tãu, ai fi foarte mulþumit, dacã l‑ai avea bine înfãþiºat în minte, ca sã‑l poþi strãbate cu gândul.
Iubitul tãu oraº, mica ta patrie, leagãnul copilãriei tale, acela care a fost atâþia ani singura ta lume, unde ai avut cele dintâi impresii, unde þi‑ai deschis mintea la cele dintâi cugetãri, unde ai gãsit cei dintâi prieteni: iubeºte-l, cãci el te‑a învãþat, te‑a desfãtat, te‑a ocrotit. Iubeºte-l ºi, când vei auzi cã-l vorbeºte cineva de rãu, apãrã-l.
Tatãl tãu.

ªcolile de searã.

Tata m‑a luat ieri cu el, ca sã vãd cum se predau lecþiile meºteºugarilor care învaþã seara.
Când am ajuns, clasele erau luminate ºi meºteºugarii veneau din toate pãrþile. Când intrarãm, gãsirãm pe director ºi pe profesor supãraþi, pentru cã cineva aruncase cu o piatrã într‑un geam ºi-l spãrsese. Supraveghetorul alergase afarã ºi luase de pãr pe un bãiat ce trecea pe drum, dar Stardi, care locuieºte în faþa ºcolii, veni repede ºi zise:
— Nu, acest bãiat nu este vinovat, n‑a azvârlit el cu piatra. Franti a spart geamul; l‑am vãzut cu ochii mei. El mi‑a ºi spus:
— Vai de tine, de vei scoate o vorbã! Dar mie nu mi‑e fricã. Directorul s‑a ºi hotãrât sã-l goneascã pentru totdeauna din ºcoalã. Pe când stãtea de vorbã cu noi, se uita la meseriaºii care soseau mereu; veniserã mai bine de douã sute.
Nu‑mi închipuiam ce frumoasã este ºcoala de searã! Nu o vãzusem niciodatã. Erau bãieþi de la doisprezece ani în sus ºi bãrbaþi cu barbã, care veneau de la muncã, cu cãrþi ºi caiete. Vedeai acolo: tâmplari, fochiºti cu chipul negru, zidãri cu mâinile pline de var, bãieþi de pe la brutãrii, cu pãrul alb de fãinã. Se împrãºtiarã mirosuri; de lac, de tãbãcãrie, de clei, de untdelemn; se vedea cã erau toate meseriile adunate laolaltã.
Intrarã ºi tunari îmbrãcaþi în uniformã; printre ei era ºi un caporal.
Intrau repede în bãnci, ridicau scândurica pe care puneam noi picioarele ºi plecau capul pe carte. Unii dintre ei mergeau la profesor cu caietele deschise sã cearã câte o desluºire. Vãzui pe profesorul cel tânãr, care este totdeauna bine îmbrãcat, cel poreclit "Avocãþelul", cu vreo patru meºteºugari împrejurul mesei sale: le corecta caietele. Era ºi profesorul ºchiop, care râdea ºi arãta unui vopsitor, cã‑ºi murdãrise caietul cu vopsea roºie ºi albastrã. Mai vãzui ºi pe profesorul meu; s‑a fãcut bine ºi o sã înceapã iar lecþiile cu noi.
Uºile claselor erau deschise. Mã prinse mirarea, vãzând cu câtã bãgare de seamã ascultau toþi lecþia ºi se uitau la profesor.
Directorul ne spuse cã cea mai mare parte dintre ei, ca sã nu ajungã prea târziu la ºcoalã, nici nu se mai duceau pe acasã, sã îmbuce câte ceva: veneau flãmânzi.
Bãieþii cãdeau de somn. Unii dintre ei, chiar dormeau cu capul pe bancã ºi profesorul îi deºtepta gâdilându‑i pe la urechi cu condeiul. Oamenii mari ascultau cu gura cãscatã, nici nu clipeau. Drept sã spun, mi se pãrea ciudat, sã vãd cã stau pe bãncile noastre oameni mari, cu barbã. Ne‑am suit ºi la etajul de sus. Mã dusei repede la uºa clasei mele ºi vãzui cã sade pe locul meu un om cu niºte mustãþi mari ºi legat la o mânã; trebuie sã se fi rãnit lucrând la vreo maºinã. Cu toate acestea, el se chinuia sã scrie încetinel, aºa cum putea. Dar ce mi se pãru ºi mai hazliu, fu sã vãd în banca Zidãraºului, chiar în locul lui, pe tatãl sãu; zidarul acela înalt cât un munte. El stãtea ghemuit în bancã, având bãrbia în mâini ºi cu ochii pe carte; nici nu rãsufla, de atent ce era.
Nu întâmplarea l-a adus acolo; el însuºi s‑a rugat de profesor, sâ‑i dea locul "botiºorului de iepure", cum îl numeºte el, pe fiul sãu.
Am stat acolo cu tata pânã la sfârºitul lecþiilor. Când am ieºit, uliþa era înþesatã de femei cu copii în braþe, care îºi aºteptau bãrbaþii. Când aceºtia ieºirã din ºcoalã, fãcurã schimb; femeile luarã cãrþile ºi caietele; iar bãrbaþii luarã copiii ºi astfel plecarã cu toþii spre casã. Era atâþa învãlmãºealã, încât nu te mai înþelegeai de zgomot; apoi totul se potoli ºi nu mai vãzui decât pe bietul director, slab ºi obosit, depãrtându‑se încet.

MARTIE

Pãrinþii elevilor.
Luni, 6.

Mulþi pãrinþi îºi aºteptau copiii la intrarea ºcolii azi dimineaþã. Între alþii, negustorul de lemne, tatãl lui Coretti, leit fiul sãu; sprinten, voios, cu mustãþile rãsucite ºi cu panglica decoraþiei la butoniera hainei. Am ajuns sã cunosc aproape pe toþi pãrinþii copiilor, vãzându‑i atât de des. Vine o bunicã ce are o scufiþã albã, cocoºatã de bãtrânã ce e; de o ploua, de o ninge, de o tuna: ea tot vine de patru ori pe zi, sã aducã ºi sã ia pe nepoþelul ei, care este în clasa I inferioarã, îi scoate paltonul, i-l pune, îi potriveºte cravata, îl scuturã de praf, îl netezeºte, îi þine caietele. Se vede cã n‑are alt gând ºi cã pentru ea, nu e nimic mai frumos pe lume.
Adesea vine ºi cãpitanul de artilerie, tatãl lui Robetti, bãiatul care umblã în cârje. ªi fiindcã toþi copiii, care trec pe dinaintea lui, mângâie pe bãieþel, tatãl întoarce mângâierile ºi salutãrile; nu se întâmplã sã uite pe vreunul ºi cu cât sunt mai sãraci ºi mai rãu îmbrãcaþi, cu atât îi mângâie mai cu blândeþe.
Câteodatã vedem ºi lucruri triste. Un domn, care nu mai venea la ºcoalã de o lunã, pentru cã îi murise un copilaº trimitea servitoarea sã ia pe celãlalt. A venit ieri pentru întâia datã ºi, revãzând clasa ºi camarazii bãieþelului sãu mort, izbucni în lacrimi. Directorul îl luã de braþ ºi-l duse în cancelarie.
Mulþi pãrinþi ºtiu pe nume mai pe toþi camarazii copiilor lor. Sunt fete de la ºcoala vecinã ºi elevi din gimnaziu, care vin sã aºtepte pe frãþiorii lor.
Mai e ºi un domn bãtrân, care a fost colonel ºi dacã îi cade vreunui copil un caiet sau un condei pe stradã, el îl ridicã. Doamne bine îmbrãcate discutã chestiuni de ºcoalã cu femei din popor, legate la cap ºi cu coºul pe braþ. Ele spun:
"Era grea problema de astãzi! Dar mult i‑a þinut azi profesorul la lecþia de gramaticã."
Când se întâmplã sã fie vreunul bolnav dintr‑o clasã, toþi ºtiu; ºi când îi e mai bine, toþi se bucurã.
Chiar azi dimineaþã, vreo opt sau zece lucrãtoare înconjuraserã pe mama lui Crossi, ca sã o întrebe despre un copilaº din clasa fratelui meu, care locuieºte în aceeaºi curte cu ea, ºi e pe moarte. S‑ar zice cã ºcoala îi face pe toþi prieteni ºi deopotrivã.

Numãrul 78.
Miercuri, 8.

Am vãzut ieri searã ceva întristãtor. De la o vreme încoace, de câte ori precupeaþa de zarzavaturi, mama lui Crossi, trece pe lângã Derossi, se uitã totdeauna la el cu drag. De când Derossi a aflat istoria cãlimãrii ºi a arestatului cu nr. 78, el iubeºte ºi mai mult pe Crossi, bãiatul cu pãrul roºcat ºi cu braþul uscat. Îl ajutã sã‑ºi facã exerciþiile, sã dezlege problemele la ºcoalã, îi dã hârtie, peniþe ºi creioane, în sfârºit îl ajutã ca pe un frate; s‑ar zice cã voieºte sã-l despãgubeascã de nenorocirea ce cãzuse pe tatãl sãu ºi de care el nici nu avea idee. Precupeaþa, femeie vrednicã, care trãieºte numai pentru copilaºul ei, ºtie cã mulþumitã lui Derossi, bãiatul ei merge bine ºi a cãpãtat note bune. Derossi, bogat ºi cel dintâi din clasã, e un rege pentru ea, un sfânt la care se închinã.
154
Nu‑ºi ridicã privirile de pe el, parcã ar voi sã‑i spunã ceva ºi nu îndrãzneºte.
In sfârºit, ieri de dimineaþã, prinse inimã ºi-l opri dinaintea porþii, zicându‑i:
— Iartã‑mã, domniºorule, pentru cã eºti aºa de bun ºi iubeºti pe copilaºul meu, fã‑mi plãcerea de a primi acest mic dar de la o biatã mamã.
Apoi scoase din coºul de zarzavaturi o cutie de carton albã ºi poleitã.
Derossi se roºi, nu primi cu nici un preþ ºi rãspunse cu hotãrâre:
— Dã‑o copilului dumitale, eu nu primesc nimic!
Femeia rãmase ruºinatã ºi ceru iertare, bolborosind:
— Nu credeam cã o sã te supãr; sunt numai niºte bomboane.
Dar Derossi refuzã iarãºi. Atunci, biata femeie scoase cu sfialã din coº o legãturã de ridichi ºi zise:
— Primeºte cel puþin aceste ridichi, sunt proaspete, sã le dai mamei.
Derossi zâmbi ºi rãspunse:
— Nu! Mulþumesc, nu vreau nimic! O sã fac totdeauna ce voi putea pentru Crossi, dar nu pot primi nimic, totuºi îþi mulþumesc!
— Nu te‑am supãrat? întrebã femeia îngrijoratã.
Derossi zise zâmbind iarãºi:
— Nu, nu! ºi plecã, pe când femeia, veselã, striga:
— Ce drãguþ bãiat! Nici n‑am mai vãzut vreodatã un copil aºa de frumos ºi bun!
Pãrea cã s‑a sfârºit cu aceasta, dar de unde? Cãtre searã, pe la ora patru, în loc sã vinã mama sa sã-l ia pe Crossi, a venit tatãl sãu, tot ºubred ºi trist!
El opri pe Derossi, ºi, dupã felul cum îl privi, pricepu îndatã bãnuiala ce avea cã‑i aflase taina. Se uitã fix la el ºi îi zise cu glas duios ºi trist:
— Iubeºti pe fiul meu? De ce îl iubeºti atât de mult?
Derossi se fãcu roºu ca focul, ar fi vrut sã rãspundã: "Îl iubesc pentru cã e nefericit; pentru cã dumneata chiar ai fost mai mult nefericit decât vinovat, pentru cã þi‑ai ispãºit vina cu eroism ºi ºtiu cã eºti un om de treabã."
Cu toate acestea, nu cutezã, pentru cã în fundul inimii îi era cam fricã de el ºi simþea un fel de dezgust sã vorbeascã aºa cu un om care vãrsase sângele altuia ºi care stãtuse ºase ani la închisoare.
Dar bietul om înþelese tot ºi ºopti tremurând la urechea lui Derossi!
— Iubeºti pe copil, dar nu urãºti, nu dispreþuieºti pe tatã; nu e aºa?
— Nu, nu! Din contrã! strigã Derossi din toatã inima.
Atunci, omul, cu un avânt de bucurie nespusã, întinse braþele ca sã-l ia de gât, dar nu îndrãzni ºi se mulþumi sã‑i apuce cu mâna un cârlionþ bãlai, apoi lãsându-l, duse mâna la gurã ºi o sãrutã, uitându‑se la Derossi cu ochii plini de lacrimi, ca ºi cum ar fi voit sã‑i spunã cã sãrutarea aceea era pentru el.
Dupã aceea îºi luã copilul de mânã ºi se depãrtã încetinel.

Copilaºul mort.
Luni, 13.

Copilaºul care locuia în curtea precupeþei a murit. Profesoara Delcati a venit sâmbãtã seara foarte mâhnitã, pentru ca sã înºtiinþeze pe profesorul nostru, ºi îndatã, Garrone ºi Coretti propuserã sã ducã ei coºciugul. Era un copil drãgãlaº ºi sârguitor. Sãptãmâna trecutã obþinuse medalia.
Iubea mult pe fratele meu, care era într‑o clasã cu el; îi dãduse o puºculiþã spartã. Mama îl mângâia totdeauna, când îl întâlnea. El purta o cãciuliþã vãrgatã cu roºu. Tatãl sãu e hamal la garã. Ieri searã, duminicã, la ora patru ºi jumãtate, ne‑am dus la el, acasã, ca sã‑i însoþim pânã la bisericã. Familia lui locuieºte în etajul de jos. Mulþi copii din clasa lui veniserã cu mamele lor ºi aºteptau în curte; erau ºi vreo cinci profesoare, câþiva vecini, toþi cu lumânãrile aprinse în mânã. Domniºoara Delcati ºi o altã profesoarã, intraserã în casã; le vedeam pe fereastrã cum plângeau. Auzeam ºi pe mama copilului cum plângea în hohote. Mamele mai multor camarazi de ºcoalã ai micului mort aduseserã câte o coroanã de flori. La cinci punct pornirãm. Înainte mergea un bãiat care ducea crucea; dupã el preotul; apoi coºciugul, un coºciug mititel, sãrãcuþul, acoperit cu postav negru, care abia se zãrea sub coroane ºi flori.
Agãþaserã pe o parte a coºciugului medalia ºi trei menþiuni onorabile, pe care copilul le obþinuse în anul trecut.
Garrone, Coretti ºi alþi doi bãieþi din curtea lui, duceau coºciugul, domniºoara Delcati urma convoiul, plângând ca ºi cum copilul ar fi fost al ei.
În urma ei veneau celelalte profesoare, apoi ºcolarii. Unii dintre aceºtia, foarte mici, erau duºi de mânã de mamele lor; iar în mâna cealaltã aveau buchetele de micºunele: micuþii se uitau nedumeriþi la coºciug! Auzii pe unul zicând:
— Mamã dragã, n‑o sã mai vinã acum la ºcoalã?
Când coºciugul ieºi pe poartã, un þipãt sfâºietor se auzi de la fereastrã! Era mama copilaºului, dar îndatã prietenii o traserã înãuntru.
Cum ieºirãm pe stradã întâlnirãm niºte ºcolari de la un gimnaziu, care treceau doi câte doi, ºi îndatã ce zãrirã coºciugul ºi pe profesoare, îºi scoaserã ºepcile.
Mititelul s‑a dus sã doarmã pe veci cu medalia lui; n‑o sã-l mai vedem niciodatã cu cãciulþa lui vãrgatã cu roºu, care îi ºedea aºa de bine!
Era sãnãtos! În patru zile s‑a îmbolnãvit ºi a murit! În ziua din urmã încerca sã se scoale ca sã‑ºi facã lecþia de intuiþie ºi voi sã þinã medalia pe pat de fricã sã nu i‑o ia cineva.
Nu te teme, drag copil, n‑o sã þi‑o mai ia nimeni! Adio, drãguþule! O sã ne aducem totdeauna aminte de tine la ºcoalã. Dormi în pace, micuþule!

Ajunul lui 14 martie.

Azi am avut o zi mai veselã decât cea de ieri! Treisprezece martie, ajunul împãrþirii premiilor la teatrul Victor Emanuel, serbarea cea mai mare ºi cea mai frumoasã din fiecare an. De astã datã bãieþii care trebuiau sã meargã pe scenã, ca sã dea lista de premii domnilor care le împart, n‑au fost traºi la sorþi, ci au fost aleºi.
Directorul intrã azi în ºcoalã dupã rugãciune ºi ne zise:
— Bãieþi, vã aduc o veste bunã! pe urmã strigã: Coraci! Vrei sã fii tu, mâine, unul dintre acei care dau lista de premii autoritãþilor, la teatru?
Calabrezul rãspunse cã da!
— Foarte bine! zise directorul. Astfel o sã avem ºi un reprezentant al Calabriei. Ce frumos o sã fie! Primãria a voit ca acei zece sau doisprezece bãieþi care prezintã cãrþile ºi coroanele, sã fie bãieþi din toate unghiurile Italiei, adunaþi din toate ºcolile publice din Turin. Avem douãzeci de ºcoli primare ºi cinci divizionare: 7.000 de elevi. Într‑un numãr aºa de mare n‑a fost greu de gãsit câte un bãiat din fiecare provincie a Italiei. În ºcoala Torquato tasso s‑au aflat doi reprezentanþi ai insulelor italiene: un sard ºi un sicilian, ºcoala Boncompagni ne‑a dat un florentin, fiul unui sculptor. În ºcoala Tbaseo, s‑a aflat un roman, nãscut chiar în Roma; pe urmã ne‑a fost lesne sã gãsim: veneþieni, lombarzi ºi romanioli. În ºcoala Monsivo am gãsit un napolitan, fiul unui ofiþer, ºi de aici dãm un zdravãn ºi bun calabrez: pe tine Coraci. Adãugând pe piemontezul, se împlineºte numãrul de doisprezece.
E frumos, nu e aºa? Veþi primi premii din mâna fraþilor voºtri din toate pãrþile Italiei. Bãgaþi de seamã! O sã aparã pe scenã toþi deodatã, primiþi‑i cu aplauze. Sunt copii, dar îºi reprezintã þara ca ºi cum ar fi bãrbaþi: un mic steag tricolor e tot simbolul Italiei, ca ºi unul mare! Înþelegeþi! Aºadar aplaudaþi‑i din inimã. Arãtaþi cã ºi inimioarele voastre se aprind, se înflãcãreazã în faþa sfintei icoane a Patriei!
Dupã ce ne rosti acestea, directorul plecã ºi profesorul spuse zâmbind:
— Aºadar, Coraci, iatã‑te deputatul Calabriei!
Toþi bãturãm din palme râzând ºi, când ajunserãm în stradã, înconjurarãm pe Coraci ºi-l ridicarãm pe sus în triumf, strigând: Trãiascã deputatul Calabriei! Negreºit în glumã, nu în bãtaie de joc; mai mult ca sã‑l sãrbãtorim, cãci e un bãiat de inimã, pe care toþi îl iubim.
El râdea. Îl duserãm aºa pânã în colþul strãzii, unde ne întâlnirãm cu un domn oacheº, care începu ºi el sã râdã. Calabrezul strigã:
— Tata!
Atunci, ºcolarii deterã pe copil în braþele tatãlui sãu ºi toþi se rãspândirã, fiecare încotro îi era drumul.

Împãrþirea premiilor.
Martie, 14.

Pe la ora douã, teatrul cel mare era înþesat de lume: stalurile, lojile, galeria ºi scena. Se vedeau o mulþime de capete ºi mâini: o fâlfâiturã de pene, de panglici, de cârlionþi; un murmur zgomotos ºi neîntrerupt, care te înveselea.
Tot teatrul era împodobit cu draperii de postav în culorile naþionale: roºu, alb ºi verde. Se fãcuserã douã scãri la scenã: una în dreapta, ca sã urce premianþii ºi una în stânga, ca sã coboare. În faþa scenei era un ºir de fotolii roºii ºi de spatele celui din mijloc era atârnatã o cununã de foi de aur. Fundul scenei era împodobit cu un trofeu de steaguri naþionale. De o parte era aºezatã o masã, acoperitã cu postav verde, pe care erau rânduite toate cãrþile de premii, legate cu panglici tricolore.
Muzica militarã se afla în locul orchestrei.
Profesorilor ºi profesoarelor li se opriserã galeria de pe scenã, din dreapta. Bãncile de la parter erau înþesate de o sumedenie de copii, care trebuiau sã cânte ºi þineau caietele de muzicã în mânã. În fundul parterului ºi jur împrejur erau profesori ºi profesoare care rânduiau pe premianþi, pe care pãrinþii îi reþineau încã, spre a le potrivi cravata ºi a le netezi pãrul.
Abia intrai cu pãrinþii mei în lojã ºi vãzui pe profesoara cu panã albastrã, veselã ca totdeauna; alãturi de ea profesoara frãþiorului meu ºi mãicuþa cãlugãriþã, îmbrãcatã tot în negru, precum ºi buna mea profesoarã din clasa I inferioarã. Era aºa de palidã, biata femeie, ºi tuºea aºa de tare încât rãsuna tot teatrul.
La parter zãrii îndatã chipul cel plãcut al lui Garrone, ºi lângã el cãpºorul bolnav al lui Nelli, care se lipea cât putea de el. Ceva mai departe vãzui pe Garrofi cu nasul lui de cucuvea; el se silea sã strângã listele de premianþi, tipãrite, ºi îºi fãcuse chiar un pachet mare. Cine ºtie ce negoþ vroia sã facã el cu ele! O sã aflu eu, mâine. Lângã uºã era negustorul de lemne cu soþia sa: amândoi îmbrãcaþi de sãrbãtoare. Ei stãteau lângã fiul lor, Coretti, care urma sã capete premiul al treilea. Mã crucii când vãzui cã nu mai avea cãciuliþa de blanã de pisicã ºi flaneluþa cafenie; de astã datã era îmbrãcat ca un domniºor.
Am zãrit ºi pe Votini cu un guler mare de dantelã, dar se fãcu foarte curând nevãzut. Într‑o avanscenã, plinã de lume, era ºi cãpitanul de artilerie, tatãl lui Robetti, bãiatul acela care a scãpat pe un copilaº de sub roþile omnibuzului, ºi care umblã în cârje.
La douã punct, muzica începu sã cânte ºi pe scãriþa din dreapta se suirã: primarul, prefectul, inspectorul, revizorul ºcolar ºi alþi domni, toþi îmbrãcaþi în negru. Ei se aºezarã pe fotoliile din faþa scenei. Muzica încetã de a cânta. Directorul corurilor înaintã cãtre scenã cu o baghetã în mânã, ºi la un semn al sãu, toþi copiii de la parter se ridicarã în picioare; la un al doilea semn, începurã sã cânte. Erau 700 care cântau un cântec frumos; 700 de glasuri de copii cântând împreunã; ce frumos e! Toþi ascultau nemiºcaþi: era un cântec dulce ºi lin care semãna cu un cântec bisericesc.
Când încetarã de a cânta, lumea aplaudã; apoi se fãcu tãcere.
Împãrþirea premiilor trebuia sã înceapã. Profesorul meu de clasa a II‑a, cel cu pãrul roºu, ciufulit ºi cu ochii vii, înaintarã ca sã strige numele premianþilor.
Se aºteptã cu nerãbdare sã soseascã cei doisprezece bãieþi care trebuiau sã dea cãrþile de premii primarului ca sã le împartã.
Ziarele publicaserã încã din ajun cã o sã fie reprezentanþi ai tuturor provinciilor italiene; de aceea lumea era nerãbdãtoare ºi se uita mereu spre partea de unde trebuiau sã intre; pânã ºi primarul ºi ceilalþi domni se uitau neclintit într‑acolo. Tot teatrul tãcea...
Deodatã sosirã micii deputaþi, cu paºi grãbiþi, pânã la scenã. Aici rãmaserã înºiraþi, toþi doisprezece, privind publicul cu chipuri vesele.
Trei mii de oameni sãrirã în sus înþr‑un avânt ºi izbucnirã în aplauze, care rãsunarã ca bubuitul tunetului. Bãieþii rãmaserã o clipã uimiþi.
Recunoscui îndatã pe calabrezul, îmbrãcat în negru, ca întotdeauna. Un membru din consiliul municipal, care era în loja noastrã, îi cunoºtea pe toþi ºi îi arãta mamei.
— Bãlãiorul acela e reprezentantul Veneþiei; Romanul e acela înalt, cu pãrul cârlionþat.
Vreo doi‑trei erau îmbrãcaþi ca niºte copii de oameni avuþi; ceilalþi erau copii de meºteºugari, însã toþi erau îmbrãcaþi cu îngrijire ºi curaþi. Florentinul era cel mai mic din toþi ºi purta un brâu albastru. Trecurã toþi pe dinaintea primarului, care îi sãrutã pe frunte, pe când un domn, care se afla lângã dânsul, enumera provinciile: Florenþa, Neapolo, Bolonia, Palermo...
ªi de câte ori trecea vreunul, tot teatrul bãtea din palme. Pe urmã se îndreptarã cu toþii spre masa cea verde, ca sã ia premiile; iar profesorul începu sã citeascã lista, ºcolile, clasele ºi numele. Premianþii se suirã pe scarã ºi defilarea începu. Deabia se urcarã cei dintâi ºi se auzi dintre culise o muzicã de violine, foarte uºoarã ºi dulce, care nu încetã cât þinu defilarea. Era o melodie linã ºi egalã, aºa de plãcutã încât pãrea o ºoaptã de glasuri blânde, glasurile tuturor mamelor, ale profesorilor ºi ale profesoarelor care împreunã dãdeau sfaturi ºi dojeni drãgãstoase.
Premianþii treceau unul dupã altul pe dinaintea domnilor care le împãrþeau premiile. Aceºtia spuneau câte o vorbã fiecãruia ºi pe cei mai mici îi mângâiau.
Bãieþii din parter ºi din galerii bãteau din palme de câte ori trecea unul mititel de tot, sau care se vedea dupã haine cã e sãrac.
Treceau cei din clasa a II‑a inferioarã, care, odatã ce ajungeau acolo, rãmâneau încremeniþi, neºtiind încotro sã apuce. Atunci toatã lumea râdea cu poftã. Trecu unul abia de trei palme, cu zulufii prinºi cu o panglicã rozã. De mic ce era, abia putea sã umble sãrãcuþul; se împiedicã de covor ºi cãzu. Prefectul îl ridicã ºi toþi aplaudarã râzând. Un altul cãzu de‑a berbeleacul pe scãri, când cobora cu mâinile încãrcate de cãrþi; plânse puþin, dar nu se lovise nicãieri. Treceau de toate felurile: chipuri de ºtrengãruºi, feþe speriate, alþii ca viºinile, mititei bucãlaþi, care râdeau la toþi. Cum se întorceau la parter, pãrinþii îi îmbrãþiºau ºi plecau cu ei.
Dar îmi plãcu ºi mai mult când veni rândul ºcolii noastre; trecurã mulþi pe care îi cunoºteam.
Mai întâi vãzui pe Coretti, vesel ºi îmbrãcat din cap pânã în picioare cu haine noi. Zâmbind, îºi arãta dinþii lui cei frumoºi, albi ca laptele, ºi cu toate acestea, cine ºtie câte kilograme de lemne cãrase dimineaþa. Primarul, dându‑i premiul, îi puse mâna pe umãr ºi îl întrebã ce era semnul roºu de pe frunte. Eu mã uitai la parter, sã vãd pe tatãl sãu ºi pe mama sa ºi bãgai de seamã, cã‑ºi puseserã mâna la gurã ºi râdeau. Apoi trecu Derossi, îmbrãcat ca de obicei, în haine albastre, cu nasturii poleiþi, cu pãrul sãu bãlai cârlionþat, sprinten, dezgheþat, cu fruntea sus, aºa de frumos, aºa de drãgãlaº, încât l‑aº fi sãrutat.
Toþi domnii voirã sã vorbeascã cu el ºi‑i strânserã mâna.
Profesorul chemã: Iuliu Robetti!
Atunci vãrzurãm înaintând cu cârjele sale pe micul bãiat al cãpitanului de artilerie.
Sute de ºcolari ºtia eroica sa faptã. Vestea se rãspândi în salã într‑o clipã ºi un tunet de aplauze ºi de strigãte izbucni de se cutremurã tot teatrul. Bãrbaþii se scularã în picioare, doamnele ridicau batistele ºi bietul bãiat se opri în mijlocul scenei zãpãcit ºi tremurând.
Primarul îl luã de mânã, îl sãrutã, îi dete premiul, scoase coroana de lauri care era atârnatã la spatele fotoliului sãu ºi i‑o agãþã de cârje; apoi îl însoþi pânã la avanscenã, unde se afla cãpitanul, ºi acesta îl ridicã în loje în mijlocul unui strigãt nedescris de "Bravo"! ºi de "Sã trãiascã!"
Muzica cânta întruna ºi lin, iar bãieþii defilau mereu; cei de la ºcoala Consolata, mai toþi fii de negustori; cei din ºcoala Vanchiglia, copii de meºteºugari; cei din ºcoala Boncompagni, mai toþi bãieþii de þãrani ºi, în sfârºit, cei de la ºcoala Razneri, care fu cea din urmã.
Cum se isprãvi, cei 700 bãieþi din parter cântarã iarãºi un cântec frumos. Apoi, primarul þinu o cuvântare; dupã el vorbi inspectorul ºi îºi sfârºi discursul prin urmãtoarele cuvinte:
— Copii, sã nu ieºiþi de aici fãrã sã mulþumiþi tuturora care se ostenesc aºa de mult pentru voi, care v‑au închinat toatã inteligenþa, toatã inima ºi toatã activitatea lor. Ei trãiesc ºi mor pentru voi: iatã‑i, ºi le arãtã galeria profesorilor.
Atunci se scularã toþi bãieþii de prin galerii, din bãnci ºi din parter ºi, strigând, întinserã braþele cãtre profesori ºi profesoare. Aceºtia le rãspunserã ridicându‑ºi pãlãriile, fâlfâind batistele, toþi în picioare ºi foarte miºcaþi de aceastã spontanã dovadã de iubire a elevilor.
Muzica militarã cântã un marº, publicul aclamã încã o datã pe cei doisprezece reprezentanþi ai Italiei, care se înfãþiºarã în faþa scenei, þinându‑se de mânã, sub o ploaie de flori.

O ceartã.
Luni, 20.

Nu, nu m‑am certat azi cu Coretti de necaz cã el a luat premiu ºi eu nu.
N‑am avut necaz pe el, dar nici dreptate n‑am avut.
Profesorul îl pusese lângã mine. Eu scriam la caligrafie. Coretti mã împinse cu cotul, mai sã scriu o literã pocitã ºi sã ºi pãtez cu cernealã istorisirea lunarã: Sânge Romaniol, pe care trebuia sã o copiez în locul Zidãraºului bolnav.
Mã supãrai ºi-l certai. Coretti îmi rãspunse râzând:
— N‑am fãcut înadins!
Ar fi trebuit sã-l cred, fiindcã îl ºtiu cât e de bun, dar nu‑mi veni la socotealã, cã a râs ºi mã gândii:
"Acum fiindcã a luat premiu, s‑a mândrit!"
Puþin dupã aceea, ca sã mã rãzbun, îl împinsei ºi eu aºa de tare încât îºi stricã foaia pe care scria.
Atunci, mâniat ºi aprinzându‑se la faþã, îmi zise:
— Tu nu poþi tãgãdui cã n‑ai fãcut cu dinadinsul!
ªi ridicã mâna ca sã dea în mine. Profesorul îl vãzu, el se astâmpãrã, dar spuse:
— Te aºtept la ieºire!
Mie nu‑mi veni bine; îmi trecuse necazul ºi‑mi pãru rãu. Coretti nu fãcuse dinadins, o ºtiam foarte bine.
Îmi adusei aminte, când îl vãzusem la el acasã, cum muncea, cum îngrijea de mama sa bolnavã; ºi apoi ce mult îl sãrbãtorisem la mine, acasã, ºi ce mult plãcuse el, tati. Ce n‑aº fi dat sã nu fi rostit cuvinte supãrãtoare, sã nu‑i fi fãcut mojicia aceea.
Mã gândeam la povaþa ce mi‑ar fi dat tata:
"N‑ai avut dreptate! Nu! Cere‑i iertare."
Sã‑i cer iertare? Nu îndrãzneam: mi‑era teamã sã nu mã înjosesc.
Mã uitam pe sub ochi la Coretti ºi îi vedeam flaneluþa descusutã pe umeri; cãrase pesemne multe lemne.
Simþeam cã-l iubesc ºi‑mi ziceam:
"Haide, fii cu curaj dar vorba: iatã‑mã! îmi sta în gât El se uita pieziº la mine din timp în timp, pãrea mai mult a fi mâhnit decât mâniat."
Cu toate acestea mã uitam ºi eu la el pieziº, ca sã nu creadã cã mi‑e fricã.
El îmi mai zise o datã: Te aºtept afarã.
ªi eu: Foarte bine!
Îmi aminteam însã ceea ce‑mi spusese odinioarã tata:
"De eºti vinovat, apãrã‑te, dar nu bate! ºi‑mi ziceam în mine: o sã mã apãr, dar n‑o sã-l bat. Eram nemulþumit, trist, nici nu auzeam ce spunea profesorul. În fine sunã de ieºire".
Când rãmãsei singur pe stradã, vãzui pe Coretti cã se þinea dupã mine.
Mã oprii ºi-l aºteptam cu linia în mânã. El se apropie de mine, eu ridicai linia.
— Enrico, dragã! îmi zise el, surâzând ºi apucându‑mi linia cu mâna, sã rãmânem prieteni ca mai înainte.
Rãmãsei o clipã înmãrmurit; mi se pãru cã o mânã mã împinge spre el ºi cãzui în braþele lui.
El mã sãrutã ºi‑mi zise:
— Sã nu ne mai certãm niciodatã, nu‑i aºa, Enrico?
— Nu, niciodatã! rãspunsei.
Ne despãrþirãm mulþumiþi. Dar când sosii acasã ºi spusei tot tatãlui meu, crezând cã o sã‑i facã plãcere, el mã dojeni ºi‑mi spuse:
— Trebuia sã întinzi tu, întâi mâna, cãci vina era a ta! ªi apoi nu trebuia sã ameninþi cu linia pe un tovarãº mai bun decât tine, pe fiul unui soldat!
ªi smulgându‑mi linia din mânã, o fãcu bucãþi ºi o zvârli.

Sora mea.
Vineri, 24.

Enrico dragã, de ce mi‑ai fãcut ºi mie o necuviinþã, mai ales dupã ce tata te dojenise cã te‑ai purtat râu cu Coretti?
Nu poþi sã‑þi închipui ce rãu mi‑ai fãcut! Nu ºtii cum te îngrijeam când erai copil, cum stãteam cu ceasurile lângã leagãnul tãu, în loc sã mã duc sã mã joc cu prietenele mele? ªi când erai bolnav, de câte ori mã dãdeam jos din pat, ca sã vãd dacã îþi arde fruntea! Tu superi pe sora ta dar ºtii cã dacã ne‑ar izbi vreo nenorocire, eu aº þine locul mamei ºi te‑aº iubi ca pe un copil al meu!
Nu‑þi dai seama, cã atunci când mama ºi tata nu vor mai fi, eu o sã‑þi fiu cea mai credincioasã prietenã, singura cu care o sã poþi sã vorbeºti de morþii noºtri, de copilãria ta; ºi la caz de nevoie eu aº munci pentru tine, ca sã‑þi agonisesc pâinea, ºi sã‑þi înlesnesc studiul. Eu o sã te iubesc totdeauna; ºi, când vei fi mare, o sã mã gândesc la tine, când vei fi departe, fiindcã am crescut împreunã ºi acelaºi sânge curge‑n venele noastre!
Încredinþeazã‑te, Enrico dragã, de þi se va întâmpla vreo nenorocire, chiar când vei fi bãrbat în toatã firea, de vei rãmâne singur, o sã mã cauþi, o sã vii la mine ºi o sã‑mi zici:
"‑ Silvio, drãguþa mea surioarã, lasã‑mã sã stau cu tine, sã vorbim puþin de vremurile bune de odinioarã; îþi aduci aminte?" Sã vorbim; de mama noastrã, de casã, de zilele acelea atât de frumoase ºi atât de depãrtate!
Enrico dragã, aflã cã vei gãsi totdeauna pe surioara ta cu braþele deschise. Da, dragul meu Enrico, ºi iartã‑mi mustrarea pe care þi‑o fac acum.
N‑o sã‑mi aduc aminte niciodatã de vreo greºealã a ta, ºi chiar de mi‑ai pricinui alte supãrãri, ce‑mi pasã! Tu eºti ºi vei rãmâne tot frãþiorul meu. N‑o sã‑mi amintesc altceva, decât: cã te‑am vãzut crescând; cã am fost atâþia ani cea mai credincioasã tovarãºã a ta. Scrie‑mi ºi tu o vorbã bunã pe caiet; o sã mã întorc cãtre searã, ca s‑o citesc; ºi ca sã‑þi arãt cã nu sunt supãratã pe tine, vãzând cã eºti ostenit, am copiat în locul tãu povestirea lunarã: Sânge Romaniol pe care tu fãgãduiseºi sã o copiezi în locul Zidãraºului bolnav. Caut‑o în cutia din stânga, de la mescioara ta; am scris‑o azi noapte, pe când tu dormeai dus.
Te rog, Enrico, scrie‑mi ºi tu o vorbã bunã.
Sora ta, Silvia.
Nu sunt vrednic sã‑þi sãrut mâinile!
Enrico.

Sânge Romaniol.

În seara aceea, casa lui Ferruccio era mai liniºtitã ca de obicei. Tatãl sãu, care þinea o prãvãlioarã de mãrunþiºuri se dusese la Forli, ca sã facã târguieli ºi luase ºi pe nevasta sa, ºi pe copila cea mai micã, Lizica, ca s‑o arate unui doctor, fiindcã suferea de ochi. Lãsase vorbã cã o sã se întoarcã tocmai a doua zi. Era aproape de miezul nopþii ºi femeia care venea sã slujeascã la ei cu ziua, plecase de cu searã; nu rãmãsese acasã decât bunica, paralizatã la picioare, ºi Ferruccio, un bãiat de vreo treisprezece ani.
Casa era numai cu un etaj ºi da în drumul cel mare; la o bãtaie de puºcã de un sat aproape de Forli, orãºel din Romagna. Alãturi era o casã pãrãsitã, din cauzã cã arsese cu douã luni mai înainte ºi pe uºa ei se mai zãrea încã firma unui han.
În dosul cãsuþei era o grãdiniþã de zarzavaturi, împrejmuitã cu un gard, care avea o portiþã de lemn. Uºa prãvãliei, care servea ºi de intrare, dãdea în drum. Jur împrejur se întindea câmpia singuraticã ºi livezi de duzi.
Era cãtre miezul nopþii. Ploua ºi sufla un vânt straºnic.
Ferruccio ºi bunica sa nu se culcaserã încã; rãmãseserã în sufragerie, care dãdea într‑o odãiþã nelocuitã, plinã cu mobile vechi, pe unde se ieºea în grãdiniþã. Ferruccio venise acasã la unsprezece, dupã câteva ceasuri de ºtrengãrii, ºi bunica sa îl aºtepta îngrijoratã, ºezând nemiºcatã pe un jeþ în care îºi petrecea zilele ºi adeseori nopþi întregi, din cauzã cã suferea de înecãciune.
Ploua mereu ºi apa izbea geamurile cu picãturi grele. Noaptea era întunecoasã. Ferruccio venise obosit, plin de noroi, cu hãinuþa ruptã ºi cu un cucui în frunte. Se jucase cu prietenii, bãtându‑se cu pietre ºi încãierându‑se ca de obicei; dar, ºi mai mult, jucase ºi pierduse toþi banii, ba ºi cãciuliþa îi cãzuse într‑un ºanþ.
Cu toate cã în sufragerie ardea numai o candelã, aºezatã pe un colþ de masã, lângã fotoliul bãtrânei, totuºi biata bunicã bãgase îndatã de seamã halul nespus în care se afla nepotul sãu ºi înþelesese întrucâtva cam ce ºtrengãrii fãcuse. Mãrturisise ºi el ceva, ºi pentru cã biata bãtrânã iubea din toatã inima pe Ferruccio, începu sã plângã.
— Zãu, tu nu iubeºti pe sãrmana ta bunicã, zise ea dupã o tãcere îndelungatã. Cum te rabdã inima sã te foloseºti astfel de lipsa pãrinþilor tãi, ca sã mã mâhneºti. Nu þi‑a fost milã sã mã laºi singurã toatã ziulica? Bagã de seamã, Ferruccio, mergi pe o cale rea, care o sã te ducã la un trist sfârºit rãu. Începi prin a fugi de acasã, prin a te bate cu alþi bãieþi, prin a pierde banii la joc, prin a da cu pietre; pe urmã, puþin câte puþin, ajungi de la pietre, la cuþit, de la joc la alte patimi ºi de la patimi la hoþie!
Ferruccio asculta stând drept în picioare, la câþiva paºi de bunica sa, rezemat de un dulap, cu capul în jos, cu sprâncenele încruntate; era încã înfierbântat de mânia luptei. Un cârlionþ din pãrul sãu castaniu îi cãdea pe frunte ºi ochii lui albaºtri nu clipeau.
— De la joc la hoþie! zise încã o datã bunica, plângând mereu. Gândeºte‑te bine, Ferruccio, gândeºte‑te la ticãlosul de aici din sat, la Victor Mozzoni, care acum face pe pungaºul ºi care, pânã la vârsta de 24 de ani, a fost de douã ori în puºcãrie. Nu ºtii cã a pricinuit moartea bietei sale mame, pe care am cunoscut‑o, ºi cã tatãl sãu disperat a fugit în Elveþia? Gândeºte‑te la acel mizerabil, cãruia, tatãlui sãu îi e ruºine sã‑i dea bunã ziua, fiindcã e mereu întovãrãºit de tâlhari de soiul lui, pânã ce va sosi ziua în care va porni la ocnã. L‑am cunoscut de mic copil pe acest Mozzoni, ºi crede‑mã cã a început ca tine! Vezi sã nu faci ºi tu pe tatãl tãu ºi pe mama ta sã ajungã la acelaºi sfârºit
Ferruccio tãcea. N‑avea inimã rea defel; dimpotrivã, ºtrengãriile lui veneau mai mult din prea multã vioiciune ºi din îndrãznealã, decât din rãutate.
Tatãl sãu îl rãsfãþase prea tare, ºi tocmai pentru cã ºtia cã are inimã bunã ºi cã era capabil de a îndeplini o faptã generoasã la caz de trebuinþã, îl lãsa în voie ºi aºtepta sã se îndrepte singur. Negreºit, era bun, dar îndãrãtnic; ºi chiar atunci când în fundul sufletului se cãia, tot îi ieºeau cu greu din gurã cuvintele care ne înduioºeazã.
"Da, am greºit, îartã‑mã!... Fãgãduiesc cã n‑o sã mai fac!"
Uneori, sufletul îi era plin de dragoste, dar trufia nu-l lãsa sã o dea pe faþã.
— Ah! Bãiete! urmã bunica, vãzându-l cã tace, nu se simte la tine nici o cãinþã? Nu mã vezi în ce stare am ajuns, cã m‑ar putea îngropa de vie? Aºa inimã ai tu, sã nu‑þi parã rãu, când vezi plângând pe mama mamei tale, pe biata bãtrânã, care e cu un picior în groapã? Sãrmana bunicã: care te‑a iubit totdeauna; care te‑a legãnat nopþi întregi, când erai mititel; care stãtea ºi nemâncatã, ca sã te ducã în braþe; nu le ºtii tu acestea? Îmi ziceam adesea: bãiatul ãsta o sã fie mângâierea mea! ªi tu mã faci sã mor de durere! Aº da bucuroasã putinele zile ce‑mi rãmân, ca sã te vãd bun ºi supus ca mai înainte. Îþi aduci aminte, Ferruccio, când te duceam la bisericã? Pe drum tu‑mi umpleai buzunarele cu pietricele, cu buruieni ºi adesea te aduceam în braþe adormit. Atunci tu o iubeai pe bunica ta! ªi acum, când sunt oloagã ºi am trebuinþã de îngrijirea ta ca de aerul ce-l rãsuflu, pentru cã nu mai am nimic altceva pe lume, tu mã pãrãseºti, sãrmana de mine!
Feþruccio, cuprins de înduioºare, era sã se arunce în braþele bunicii, când i se pãru cã aude un mic zgomot, o trozniturã de scânduri în odãiþa de alãturi ce da în grãdinã. Dar nu înþelese dacã acel zgomot era pricinuit de obloanele ferestrelor, zguduite de vânt, sau de altceva.
El trase cu urechea.
Ploua cu gãleata. Zgomotul se repetã; de astã datã îl auzi ºi bunica.
— Ce‑o fi? întrebã ea, speriatã.
— Nimic, ploaia! zise încetiºor bãiatul.
— Ia spune‑mi Ferruccio, zise bãtrâna, ºtergându‑ºi ochii, îmi fãgãduieºti cã ai sã fii bun ºi cã n‑o s‑o faci sã plângã pe sãrmana ta bunicã?
O nouã trosniturã o întrerupse.
— Dar nu e ploaia! zise ea, îngãlbenind, du‑te de vezi! Pe urmã adãugã: Nu, nu rãmâi aici! ºi-l luã de mânã.
Amândoi rãmaserã nemiºcaþi, þinându‑ºi rãsuflarea; nu se mai auzea decât zgomotul ploii.
Deodatã tresãrirã amândoi, cãci ºi unul ºi altul auziserã un zgomot de paºi în odãiþã.
— Cine e acolo! strigã Ferruccio, tremurând.
Nimeni nu rãspunse.
— Cine e acolo! întrebã iarãºi, Ferruccio, îngheþat de fricã.
Dar abia pronunþase aceste cuvinte ºi amândoi scoaserã un þipãt de groazã.
Doi oameni intraserã în odaie. Unul apucã pe bãiat ºi îi astupã gura cu pumnul; celãlalt apucã de gât pe bãtrânã.
Cel dintâi zise:
— Taci, de nu vrei sã mori!
Al doilea scoase un cuþit. Amândoi purtau câte o mascã neagrã pe ochi. Câteva minute nu se auzi altceva decât gâfâitul celor patru persoane ºi vuietul ploii.
Bãtrâna gemea ºi holbase ochii.
Acela care-l apucase pe bãiat îi zise la ureche:
— Unde þine tatãl tãu bani? 
Bãiatul rãspunse cu glasul sfârºit ºi clãnþãnind din dinþi:
— Dincolo... în dulap.
— Vino cu mine! zise omul ºi-l târî în odaie, þinându-l de gât 
Pe jos stãtea un felinar acoperit.
— În care dulap? întrebã hoþul.
Bãiatul, înãbuºit, îl arãtã cu degetul. Atunci, tâlharul, ca sã fie sigur de copil, îl aruncã dinaintea dulapului ºi îi strânse capul între genunchi, ca sã-l poatã sugruma la cel dintâi þipãt Scoase din buzunar un cârlig de fier pe care-l bãgã în broascã, îl învârti, îl suci, îl împinse, rupse broasca, deschise dulapul, rãscoli tot, îºi umplu buzunarele, închise, apoi redeschise ca sã mai caute; pe urmã apucã iarãºi pe copil de gât ºi-l împinse în odaia cealaltã, unde celãlalt miºel tot mai þinea încã de gât pe bãtrâna înãbuºitã, având capul pe spate ºi cu gura cãscatã. Acesta întreabã încet
— Ai gãsit ceva?
— Am gãsit! rãspunse tovarãºul ºi adãugã: uitã‑te la uºã!
Acela care þinea pe bãtrânã, alergã la uºa grãdinii, ca sã vadã dacã nu era nimeni ºi strigã cu un glas care pãrea ºuierãtor:
— Vino!
Cel care rãmãsese în odaie ºi tot mai þinea pe Ferruccio, arãtã cuþitul bãiatului ºi bãtrânei, care abia începea sã deschidã ochii, ºi le zise:
— Nici o vorbã! De unde nu, mã întorc ºi vã omor.
ªi se uitã rãu un minut la amândoi. Deodatã se auzirã mai multe glasuri cântând pe drum.
Hoþul întoarse repede capul spre uºã ºi în acea miºcare îi cãzu masca.
Bãtrâna scoase un strigãt:
— Mozzoni!
— Afurisit‑o! rãcni tâlharul, recunoscut, acum trebuie sã mori!
ªi nãvãli cu cuþitul asupra bãtrânei, care leºinã. Asasinul înfipse cuþitul; dar printr‑o miºcare rapidã scoþând un þipãt disperat, Ferruccio se aruncase pe pietul bãtrânei ºi o acoperise cu trupuºorul sãu.
Asasinul, fugind, izbi masa, lampa se rãsturnã ºi se stinse.
Bãiatul alunecã încetiºor de pe trupul bunicii ºi rãmase în genunchi, înconjurându‑i mijlocul cu braþele, iar capul îi era proptit de pieptul ei.
Trecurã câteva minute. Era întuneric beznã în casã. Cântecul þãranilor se depãrta din ce în ce. Bãtrâna îºi veni în fire.
— Ferruccio! strigã ea, cu glas abia înþeles ºi clãnþãnind din dinþi.
— Bunico! rãspunse bãiatul.
Bãtrâna încercã sã‑i vorbeascã, dar frica îi paralizase limba.
Tãcu încã o bucatã de vreme, tremurând ca frunza, apoi a putut sã rosteascã:
— Au plecat?
— Da!
— Nu m‑au omorât! zise bãtrâna cu glas înãbuºit.
— Nu... tu ai scãpat! ºopti bãiatul cu voce stinsã.
— Eºti mântuitã, dragã bunico. Au furat banii; dar tata luase mai tot cu el.
Bãtrâna prinse inimã.
— Mamã‑mare, zise Ferruccio, tot în genunchi ºi strângând‑o de mijloc, dragã mamã‑mare, mã iubeºti mult, nu e aºa?
— Ferruccio! Drãguþule! rãspunse ea, punându‑i mâna pe cap, ce fricã trebuie sã‑þi fi fost! Ah! Milostive Dumnezeule!
Aprinde niþel lampa. Ba nu, rãmânem mai bine în întuneric, tot mai mi‑e fricã.
— Bunico dragã, rãspunse bãiatul, mult te‑am supãrat!
— Nu, dragã copile, nu vorbi aºa; am ºi uitat; te iubesc foarte mult!
— Te‑am supãrat mereu, urmã Ferruccio, vorbind încet ºi cu vocea tremurândã, dar te‑am iubit întotdeauna mult; mã ierþi? Iartã‑mã, bunico dragã!
— Da, copile, te iert din toatã inima. Cum sã nu te iert! Scoalã‑te, n‑o sã te mai cert niciodatã! Eºti bun, ºtiu cã eºti bun! Hai sã aprindem lumânarea, sã ne mai vinã inima la loc. Scoalã‑te!
— Mulþumesc, bunico! zise copilul, cu glasul tot mai slab, acum... sunt mulþumit, o sã‑þi aduci aminte de mine, nu e aºa... de bietul Ferrruccio al dumitale.
— Ferruccio! strigã bãtrâna înspãimântatã ºi îngrijoratã, punându‑i mâna pe umãr ºi plecând capul, ca sã se uite la el.
— Adu‑þi aminte de mine, ºopti bãiatul, cu vocea sfârºitã. Sãrutã pe mama, pe tata... pe Lizica.... adio... bunico!
— Pentru numele lui Dumnezeu, ce ai? strigã bunica, pipãind cu spaimã capul bãiatului, care cãzuse pe genunchii ei.
Apoi îl chemã cu disperare:
— Ferruccio! Ferruccio! Ferruccio! Copilul meu! Sufletul meu! Ajutã‑mã, Doamne!
Dar Ferruccio nu mai rãspunse. Micul erou, mântuitorul bunicii sale, izbit cu cuþitul în spate, îºi dãduse lui Dumnezeu sufletul sãu plin de iubire ºi de curaj.

Zidãraºul pe moarte.
Marþi, 18.

Bietul Zidãraº e aºa de rãu bolnav! Profesorul ne‑a spus sã ne ducem sã-l vedem ºi ne‑am hotãrât sã mergem împreunã: Garrone, Derossi ºi cu mine. Stardi ar fi venit ºi el, dar pentru cã profesorul ne‑a dat la compoziþie descrierea monumentului lui Cavour, ne spuse cã trebuia sã se ducã sã vadã monumentul, ca sã facã descrierea mai exactã. Chemarãm ºi pe Nobis, numai aºa de încercare, dar îngâmfatul acela ne‑a rãspuns:
— Nu! fãrã sã mai adauge ceva.
Nici Votini nu vru sã vinã cu noi; poate cã‑i era teamã sã nu‑ºi umple cu var haina lui cea frumoasã. Merserãm la ora patru, îndatã ce ieºirãm din ºcoalã. Ploua cu gãleata. Pe stradã, Garrone se opri ºi ne zise cu gura plinã de pâine, scoþând douã lire din buzunar:
— Ce sã‑i cumpãrãm! Daþi ºi voi douã lire, sã‑i luãm trei portocale mari.
Nu urcarãm în camera din pod. Când era sã intrãm, Derossi îºi scoase medalia ºi ºi‑o puse în buzunar. Îl întrebai, pentru ce:
— Nu ºtiu! rãspunse el.
— Mi se pare mai cuviincios, sã nu mã arãt aºa, ºi sã intru fãrã medalie!
Bãturãm la uºã; ne deschise tatãl. Omul acela uriaº era tulburat de tot.
— Cine sunteþi? ne întrebã el. 
Garrone rãspunse:
— Suntem camarazi de ºcoalã de‑ai lui Gheorghe; îi aducem trei portocale.
— Bietul Pietro! strigã zidarul, clãtinând din cap; teamã mi‑e cã n‑o sã apuce sã mãnânce din portocalele voastre! ºi îºi ºterse ochii cu dosul mâinii. 
Apoi ne pofti înãuntru. Intrarãm într‑o odaie cu tavanul de grinzi, unde vãzurãm pe Zidãraº dormind într‑un pãtuc de fier. Mama sa era în genunchi, rezematã de pat, cu capul între mâini; abia se uitã la noi, când am intrat.
De zid erau atârnate perii, un târnãcop, o mistrie ºi un ciur de var. Pe picioarele bolnavului se afla întinsã haina zidarului, albã de var. Bietul bãiat slãbise, era alb ca hârtia, cu nasul subþiat ºi rãsufla greu...
Drãguþul Pietro, aºa de drãgãlaº ºi sprinten, mititelul meu camarad; ce rãu îmi pãru! Ce n‑aº fi dat sã-l vãd fãcând botul de iepure!
Garrone îi puse o portocalã sub pernã, lângã obrãjorul lui; mirosul îl deºteptã. Luã portocala, dar îi cãzu din mâini ºi se uitã drept la Garrone.
— Eu sunt, Garrone, mã cunoºti? el zâmbi uºor, ºi îºi puse cu greu mâna sa cea micuþã în mâinile lui Garrone, care i‑o sãrutã, zicându‑i:
— Nu te speria Zidãraºule, o sã te faci bine, o sã vii iar la ºcoalã ºi profesorul o sã te punã lângã mine, îþi pare bine?
Zidãraºul, însã nu rãspundea.
Mama sa izbucni în plânsete.
— Sãrãcuþul meu, Pietro! Dragul mamii, aºa de blând ºi de bun, ºi Dumnezeu vrea sã mi-l ia!
— Taci! strigã zidarul disperat, taci pentru Dumnezeu! Îmi pierd minþile! Pe urmã ne zise: Duceþi‑vã, duceþi‑vã, bãieþi, mulþumim! Duceþi‑vã, ce vreþi sã faceþi aici? Duceþi‑vã acasã!
Zidãraºul reînchise ochii, parcã ar fi fost mort.
— N‑aveþi trebuinþã de nici un ajutor? întrebã Garrone.
— Nu, bãiete dragã, îþi mulþumesc, rãspunse zidarul. Duceþi‑vã acasã.
Spunând acestea, ne deschise uºa ºi ne depãrtarãm...
Coborâsem numai câteva trepte, când auzirãm strigând:
— Garrone, Garrone!
Urcarãm în fugã toþi trei.
— Garrone! strigã zidarul cu faþa veselã: te‑a chemat pe nume de douã ori, vrea sã vii, haide iute. De douã zile nu mai vorbea. Dã, Doamne, sã fie semn bun!
— Sã ne vedem cu bine! ne zise Garrone, eu rãmân! 
ªi intrã repede în casã cu zidarul.
Lui Derossi i se umplurã ochii de lacrimi.
— Plângi pe Zidãraºul? îl întrebai, a vorbit, o sã se facã bine!
— Aºa cred ºi eu, rãspunse Derossi, nu mã gândeam la el... Mã gândeam ce bun e Garrone, ce suflet nobil are!

Contele Cavour.

Miercuri, 22.
Vi s‑a dat sã faceþi descrierea monumentului ridicat contelui Cavour. Poþi s‑o faci. Dar nu poþi sã pricepi acum, cine a fost contele Cavour. Deocamdatã aflã numai atât: a fost ani îndelungaþi primul‑ministru al Piemontului. El a trimis armata piemontezã în Crimeea, ca sã reînalþe prin victoria de la Cernaia gloria noastrã militarã cãzutã prin înfrângerea de la Novara+. El a obþinut ca 50.000 francezi sã treacã Alpii, ca sã alunge pe austriecii din Lombardia. El a guvernat Italia în epoca cea mai solemnã a revoluþiei noastre. El a dat în anii aceia cel mai puternic avânt sfintei unitãþi a patriei; da, el; cu strãlucitoarea lui inteligenþã, cu stãruinþa sa neînvinsã ºi cu o muncã titanicã.
Mulþi generali au petrecut ceasuri îngrozitoare pe câmpul de bãtaie; el însã a petrecut ceasuri ºi mai îngrozitoare în cabinetul sãu, când uriaºa lui operã putea sã se dãrâme dintr‑un moment într‑altul, ca o casã ziditã pe nisip, la cel mai mic cutremur de pãmânt.
El a petrecut ceasuri, zile ºi nopþi întregi cu moartea în suflet, frãmântându‑ºi inima ºi creierii, pierzându‑ºi aproape minþile. Aceastã uriaºã ºi frumoasã muncã îi rãpi douãzeci de ani din viaþã. Cu toate cã era chinuit de boala care avea sã‑l culce în mormânt, totuºi luptã fãrã preget pentru propãºirea þãrii sale.
— Curios lucru! zicea el, cu mâhnire pe patul sãu de moarte, nu ºtiu sã mai citesc, nu pot sã mai citesc! ºi strigã: Tãmãduiþi‑md! Mintea mi se întunecã, ºi am nevoie de toate minþile mele, ca sã mã ocup de lucruri serioase.
Când era pe moarte ºi tot oraºul era tulburat, iar regele stãtea la cãpãtâiul sãu, el tot mai zicea cu durere: Aº avea multe lucruri sã vã spun, Maiestate: multe de desluºit; dar sunt bolnav, nu pot, nu pot! ªi se dispera.
Cugetul sãu înfierbântat se îndrepta cãtre Stat, cãtre provinciile care se uniserã de curând cu Piemontul, cãtre atâtea lucruri ce mai rãmâneau de fãcut.
Chiar când fu cuprins de febra morþii, el tot mai strigã: Creºteþi bine tinerimea, aveþi grijã de ea... Cârmuiþi cu libertate! Delirul creºtea, moartea stãtea gata, ºi el chema prin cuvinte arzãtoare pe generalul Garibaldi, cu care avusese neînþelegeri, ºi vorbea despre Roma ºi Veneþia, care nu erau încã libere.
Avea vedenii mãreþe pentru viitorul Italiei ºi al Europei.
Visa deseori nãvãlire strãinã, ºi întreba unde se afla armata; tot se mai îngrijora încã de noi, de poporul sãu.
Pricepi, copile? Pe el nu‑l chinuia pierderea vieþii, ci pãrãsirea patriei, care avea încã trebuinþã de dânsul; pãrãsirea þãrii, pentru care îºi sleise în câþiva ani puterile nemãsurate ale minunatei sale constituþii. El muri cu strigãtul de rãzboi în gurã ºi moartea îi fu mãreaþã ca ºi viaþa.
Acum gândeºte‑te puþin, Enrico, ce e munca noastrã, care, cu toate acestea ne pare atât de grea; ce sunt durerile noastre, moartea noastrã însãºi, faþã de ostenelile, cu zbuciumãrile uriaºe, cu chinurile îngrozitoare ale acelor oameni pe a cãror minte ºi inimã se sprijinã atâtea popoare!
Gândeºte‑te la toate acestea bãiete, când treci dinaintea acelui chip de marmurã ºi strigã‑i în fundul inimii tale: "Glorie þie, Cavour!"
Tatãl tãu.

APRILIE

Primãvara.
Sâmbãta, 1.

Întâi aprilie! Mai avem numai trei luni. Astãzi a fost cea mai frumoasã dimineaþã din tot anul. Eram vesel la ºcoalã, deoarece Coretti mã poftise sã mergem poimâine, sã vedem sosirea regelui, împreunã cu tatãl sãu, care îl cunoaºte; ºi pe lângã aceasta, mama îmi fãgãduise sã mã ducã în aceeaºi zi sã vizitez orfelinatul din strada Valdocco. Mai eram mulþumit ºi pentru cã aflasem cã Zidãraºului îi este mai bine. Asearã, profesorul nostru spusese tatei în treacãt:
— E mai bine!
Apoi era o dimineaþã aºa de frumoasã, de‑þi creºtea inima... De pe fereastra clasei noastre, vedeam cerul albastru, pomii din grãdinã plini de muguri, ºi toate ferestrele caselor deschise ºi împodobite cu glastre de flori.
Profesorul nu râdea, pentru cã nu râde niciodatã; dar vedeai cã era vesel, mai cã‑i pierise dunga de pe frunte. Explica o problemã la tablã, glumind.
Se vedea cã respira cu plãcere aerul curat ce venea din grãdinã pe fereastra deschisã; un aer atât de parfumat, de te fãcea sã cugeti la plimbãrile de la þarã.
Pe când explica, auzeam în strada vecinã un fierar care bãtea în nicovalã, iar în casa din faþã cânta o femeie, ca sã‑ºi adoarmã copilul. În depãrtare, în cazarma de la Cerania, cântau trâmbiþele. Toþi pãreau mulþumiþi, pânã ºi Stardi. Dupã câtva timp, fierarul începu sã izbeascã mai cu putere ºi femeia sã cânte mai tare.
Profesorul se opri ºi ascultã; pe urmã zise, uitându‑se pe fereastrã: Cerul zâmbeºte, o mamã cântã, un om harnic munceºte, bãieþii învaþã... Ce frumoase lucruri!
Când am ieºit din clasã, bãgarãm de seamã cã ºi ceilalþi ºcolari erau veseli. Toþi umblau la rând, bãtând tare din picioare ºi cântând ca în ajunul unei vacanþe de patru zile. Profesoarele glumeau; cea cu pana albastrã alerga dupã copii ca o ºcolãriþã. Pãrinþii copiilor vorbeau între ei râzând, ºi mama lui Crossi, precupeaþa, avea în coºuleþe o mulþime de micºunele; umpluserã toatã sala cu plãcutul lor miros!
Niciodatã nu mi‑a pãrut aºa de bine ca azi, când am vãzut pe mama, cã m‑aºtepta în stradã. I‑am ºi spus, întâmpinând‑o:
— Mamã, sunt foarte vesel, ce m‑o fi înveselind aºa de mult astãzi?
Mama îmi rãspunse surâzând:
— Vremea frumoasã ºi cugetul curat!

Regele Umberto.
Luni, 3.

Pe la ora zece, tata îl vãzu de la fereastrã pe Coretti ºi tatãl sãu, care mã aºteptau în stradã, ºi‑mi zise:
— Iatã‑i, Enrico! Du‑te de vezi pe regele tãu!
Coborâi repede ca glonþul. Tatãl ºi fiul erau ºi mai veseli ca de obicei. Niciodatã nu bãgasem de seamã aºa de bine ce mult seamãnã unul cu altul.
Tatãl îºi prinse pe piept medalia de virtute militarã ºi alte douã medalii comemorative.
Ne îndreptarãm îndatã cãtre garã, unde regele urma sã soseascã la ora zece ºi jumãtate.
Tatãl lui Coretti trãgea din lulea ºi îºi freca mâinile.
— ªtiþi cã nu l‑am mai vãzut de la rãzboiul din 1866! Puþin, zãu! Cincisprezece ani ºi ºase luni; o viaþã de om! Am stat mai întâi trei ani în Franþa, apoi la Mondovi, ºi aici, unde mi‑ar fi fost mai lesne sã-l vãd, nu mi s‑a întâmplat niciodatã sã mã aflu în oraº, când a venit la Turin. Ce va sã zicã întâmplarea!
El vorbea despre rege, zicându‑i Umberto, pe nume, ca ºi cum ar fi vorbit de un tovarãº.
Umberto comanda diviziunea a XVI‑a, Umberto era de 22 de ani ºi atâtea zile. Umberto cãlãrea pe un cal aºa ºi aºa.
— Cincisprezece ani! striga el, iuþind mersul. Mi‑e dor sã-l vãd. L‑am lãsat prinþ ºi-l vãd rege! Dar eu nu m‑am schimbat oare? Din soldat m‑am fãcut negustor de lemne, ºi râdea.
Fiul sãu îl întrebã:
— Tatã, dacã te‑ar vedea, crezi cã te‑ar recunoaºte?
Începu iar sã râdã.
— Eºti nebun! rãspunse. Atât ar mai lipsi! El, Umberto, era unul; iar noi eram ca muºtele. Crezi cã se uita în parte la fiecare din noi?
Ajunserãm pe bulevardul Victor Emanuel. Multã lume se ducea spre garã.
Trecu o companie de alpiniºti cu trâmbiþe.
Trecurã jandarmi în goana cailor.
Timpul era frumos ºi soarele atât de strãlucitor, încât îþi lua ochii.
— Da! strigã bãtrânul Coretti, însufleþindu‑se: nici nu pot sã spun cât sunt de fericit, cã o sã‑mi vãd pe generalul meu de divizie. Ce repede am îmbãtrânit! Mi se pare cã a fost ieri, când purtam raniþa în spinare ºi puºca la umãr, în mijlocul acelei fierberi, în dimineaþa de 24 iunie, gata sã începem lupta. Pe când tunurile bubuiau în depãrtare, Umberto se ducea ºi venea cu aghiotanþii sãi, iar noi toþi ne uitam la dânsul ºi ziceam: numai sã nu fie vreo ghiulea ºi pentru el! Nici nu‑mi trecea prin gând cã puþin dupã aceea era sã fiu aºa de aproape de el, în faþa baionetelor austriece, da, numai la patru paºi unul de altul, ºtiþi bãieþi! Cerul era tot aºa de limpede ca ºi azi, dar ce cãldurã, Doamne! Ia sã vedem, putem pãtrunde?
Ajunserãm la garã Dumnezeule, ce gloatã era acolo: trãsuri, gardiºti, jandarmi, societãþi cu steagurile! Muzica regimentului cânta.
Bãtrânul Coretti încercã sã intre într‑o galerie deschisã, dar nu-l lãsarã. Atunci se gândi sã se furiºeze în rândul cel dintâi prin mulþimea ce fãcea coadã la ieºire, ºi deschizându‑ºi drum cu coatele, izbuti sã ne împingã înainte ºi pe noi. Mulþimea, ondulând, ne împingea: când încoace, când încolo.
Neguþãtorul de lemne ochise cel dintâi stâlp al galeriei, unde gardiºtii nu lãsau pe nimeni sã ajungã.
— Veniþi dupã mine! zise el, deodatã, ºi apucându‑ne de mânã, în doi paºi strãbãtu pânã acolo, ºi se rezemã de zid.
Veni îndatã un jandarm ºi strigã:
— Aici nu e voie sã stea nimeni!
— Sunt din batalionul 49, rãspunse Coretti, arãtându‑ºi medaliile.
Jandarmul se uitã la el ºi îi zise:
— Rãmâi!
— Nu vã spuneam eu! strigã Coretti, vesel, e cuvânt magic acela de batalionul 49! Ce, n‑am eu oare dreptul sã‑mi vãd de aproape pe generalul meu! N‑am fost eu în divizia lui? Dacã l‑am vãzut atunci de aproape, mi se pare cã e drept sã-l vãd ºi acum. Zic general, dar mi‑a fost comandant timp de o jumãtate de ceas, cãci în fierberea aceea, el a comandat batalionul, stând în mijlocul nostru, iar nu maiorul Ubrich.
În vremea aceea, în salonul de primire ºi pe afarã, se vedea o mare mulþime de domni, de ofiþeri ºi înaintea scãrii se înºirau trãsurile cu livrele roºii.
Coretti întrebã pe tatãl sãu, dacã prinþul Umberto þinea sabia în mânã, când comanda divizia.
— Negreºit cã o fi avut‑o, ca sã se apere de vreo loviturã de baionetã, care ar fi putut sã-l atingã pe el ca ºi pe altul. Ah!
Parcã‑i vãd pe acei dragi împieliþaþi! Nãvãliserã asupra noastrã ca mânia lui Dumnezeu! Se învârteau printre companii, regimente, tunuri: parcã ar fi fost împinºi de o vijelie, doborând totul în calea lor. Era o învãlmãºealã de fantasini din Alexandria, de lãncieri din Foggia, de pedestraºi, de cãlãraºi, de vânãtori; un iad în care nu mai vedeai nimic.
Deodatã auzii strigând:
— Mãria Ta! Mãria Ta! 
ªi vãzui sosind baionete îndreptate spre noi.
Descãrcarãm puºtile; un nor de fum ascunse totul. Dupã aceea, fumul se împrãºtie... Pãmântul rãmase acoperit de cai ºi de soldaþi morþi ºi rãniþi.
Mã uitai îndãrãt ºi vãzui în mijlocul nostru pe Umberto cãlare, uitându‑se liniºtit în jurul sãu; pãrea cã întreabã:
"Nu e rãnit nici unul din bãieþii mei?" Noi îi strigarãm în faþã, ca niºte nebuni:
— Sã trãieºti, Mãria Ta! Sfinte Doamne! 
Ce moment mai fu ºi acela!... Iatã, soseºte trenul!
Muzica începu sã cânte, ofiþerii se înºirarã, mulþimea se ridicã în vârful picioarelor.
— Staþi fraþilor! strigã un poliþist, nu iese îndatã; o sã þinã o cuvântare.
Bãtrânul Coretti nu‑ºi mai gãsea astâmpãr.
— Când mã gândesc, zise el, parcã-l vãd tot acolo. Nu e vorbã, îþi trebuie multã inimã, ca sã mergi prin spitalele molipsite de holerã ºi prin oraºele bântuite de cutremur, dar îl am totdeauna în minte, cum l‑am vãzut atunci între noi, în focul luptei cu faþa atât de liniºtitã! Sunt sigur cã ºi el îºi aduce aminte de batalionul 49, chiar acum când e rege, ºi cã i‑ar face plãcere sã ne aibã la masã pe toþi laolaltã, pe aceia pe care i‑a vãzut în acele momente lângã dânsul.
Acum e înconjurat de soldaþi ºi de domni; atunci nu eram decât niºte bieþi soldaþi!
Dacã aº putea sâ‑i spun numai vreo douã vorbe între patru ochi! Generalul nostru de 22 de ani, prinþul nostru încredinþat baionetelor noastre... Cincisprezece ani de când nu l‑am vãzut pe Umberto al nostru!
Muzica asta, zãu, îmi rãscoleºte sângele!
O izbucnire de strigãte îl întrerupse. Mii de pãlãrii se ridicarã în aer. Patru domni îmbrãcaþi în negru se urcarã în cea dintâi trãsurã.
— El e! strigã Coretti, ºi rãmase fermecat Apoi zise încetinel: Doamne! Cum a încãrunþit!
Câteºitrei ne scoaserãm pãlãriile.
Trãsura înainta încet prin mulþimea care striga ºi ridica pãlãriile în sus.
Eu mã uitam la bãtrânul Coretti. Mi se pãrea cã e altul; pãrea mai înalt, mai serios; puþin cam palid; stãtea drept, lipit de stâlp.
Trãsura ajunse în dreptul nostru, la un pas de stâlp.
— Ura! strigarã mii de glasuri.
— Ura! strigã Coretti, în urma celorlalþi.
Regele se uitã la el ºi îºi opri o clipã privirea asupra medaliilor sale.
Atunci, Coretti îºi pierdu cumpãtul ºi strigã:
— Batalionul 49!
Regele care se uita acum în altã parte, se întoarse iar spre el ºi privindu-l în ochi îi întinse mâna. Coretti sãri ºi i‑o strânse. Trãsura trecu, mulþimea se risipi. Pierdurãm din vedere pe bãtrânul Coretti; dar numai un minut. Îl regãsirãm emoþionat, cu ochii plini de lacrimi. Strigã pe fiul sãu, þinând mâna în sus. Copilul se apropie ºi el îi zise:
— Vino încoace, bãiete; mi‑e mâna caldã încã de strângerea ce am primit! ªi mângâindu‑i obrazul, îi zise:
— Asta e o mângâiere de rege!
Rãmase acolo: buimãcit, cu ochii aþintiþi spre trãsura care se depãrta, zâmbind, cu luleaua în mânã, în mijlocul câtorva persoane, care se uitau curioase la el ºi ziceau: este unul din batalionul 49. E un soldat care-l, recunoaºte pe rege. Chiar regele l-a recunoscut! I‑a întins mâna!
Unul strigã tare:
— A dat o petiþie regelui!...
— Nu! rãspunse Coretti, întorcându‑se repede; nu i‑am dat nici o petiþie, dar ºtiu eu ce i‑aº da, dacã mi‑ar cere...
Toþi se uitarã la el cu mirare, iar el adãugã ca ºi cum ar fi spus lucrul cel mai simplu: Sângele meu!

Azilul de copii.

Mama, dupã ce îmi promisese, m‑a luat ieri cu dânsa la azilul de copii de pe bulevardul Caldocco. Voia sã roage pe directoare, sã primeascã pe surioara cea micã a lui Precossi.
Nu vãzusem niciodatã un azil. Îmi plãcu foarte mult.
Erau douã sute de copii ºi bãieþi, ºi fetiþe, aºa de micuþi încât bãieþii noºtri din clasa I par a fi oameni mari pe lângã ei.
Sosirãm tocmai când intrau doi câte doi în sala de mâncare. Acolo erau douã mese foarte lungi, cu o mulþime de scobituri rotunde ºi în fiecare scobiturã se afla câte un castronaº negru, plin cu supã de orez cu fasole, ºi cu o linguriþã de cositor lângã castronaº.
Câte unii se împiedicau de prag, cãdeau ºi rãmâneau întinºi pânã ce venea vreo profesoarã, sã‑i ridice de jos.
Alþii se opreau la câte un castronaº, crezând cã acolo e locul lor ºi îmbucau repede câte o lingurã de supã. Profesoara le striga:
— Înainte!
Porneau, dar la trei paºi mai departe, îmbucau iar o altã lingurã ºi ciuguleau aºa, mereu în treacãt, jumãtate din ciorba altora pânã ce ajungeau la a lor.
În fine, dupã multã trudã ºi dupã strigãtele neîncetate de: Haideþi înainte! îi rânduirã pe toþi ºi rugãciunea începu.
Dar cei din urmã, care, ca sã se roage, trebuiau sã stea cu spatele spre blid, îºi frângeau gâtul uitându‑se cu coada ochiului, ca nu cumva sã le ia altul din mâncare, ºi se rugau aºa cu mâinile încruciºate; cu ochii, când spre cer, când spre masã; iar cu gândul tot la mâncãricã.
În sfârºit, începurã sã mãnânce. Ce haz aveau! Unul mânca repede cu douã linguriþe; altul se îndopa cu mâinile; mulþi scoteau fasolea bob cu bob ºi o bãgau în buzunar; alþii, dimpotrivã o înfãºurau într‑un colþ al ºorþului ºi o strângeau între mâini ca sã o facã cocã.
Erau ºi câte unii care nu mâncau, ca sã se uite dupã muºte. Unii tuºeau ºi stropeau cu orez jur împrejur.
Parcã ar fi fost un coteþ cu pui de gãinã.
Dar era drãgãlaº lucru, sã vezi nouã ºiruri de obrãjele rumene, mai ales fetiþele cu pãrul legat în vârful capului, cu panglicuþe roºii, verzi sau albastre.
O profesoarã întreabã pe vreo opt fetiþe:
— Unde creºte orezul?
Câteºi opt deschiserã gura plinã de ciorbã ºi rãspunserã cântând:
— Creºte în apã.
Profesoara strigã:
— Mâinile sus! Ce frumos fu atunci sã vezi atâtea braþe mititele ridicând în sus niºte mânuºiþe albe ºi roze, care acum vreo câteva luni erau încã în faºã: pãreau niºte fluturaºi!
Li se dete apoi recreaþie ºi îºi luarã toþi coºuleþele în care, mamele lor le pusese câte ceva. Ieºirã în grãdinã ºi se împrãºtiarã, scoþând din coº merindele lor, pâine, prune opãrite, niþicã brânzã, un ou rãscopt, mere, nãut, o aripã de pui. Într‑o clipã, toatã grãdina se umplu de fãrãmituri, ca ºi cum s‑ar fi dat de mâncare pãsãrilor.
Mâncau, care de care mai ciudat. Unii pãreau a fi niºte iepuraºi, alþii ºoricei, pisici care rod, ling, ºi sug. Un bãieþel avea în mânã o bucãþicã de franzelã ºi o freca uºor cu o moºmoanã. Fetiþele strângeau în mâini firimituri de brânzã moale, care þâºneau printre degete ca laptele ºi le curgeau pe mâneci. Ele nici nu bãgau de seamã. Alergau ºi se întreceau cu coºuleþele în dinþi, ca niºte cãþeluºi. Unii scobeau un ou rãscopt cu o nuieluºã, parcã ar fi vrut sã gãseascã în el vreo comoarã. Rãspândeau jumãtate din ou pe jos, apoi culegeau fãrâmiþã cu fãrâmiþã, cu o rãbdare de ai fi zis cã sunt mãrgãritare. Pe lângã cei care aveau câte o mâncare mai aleasã, se strângeau câte zece ºi stãteau cu nasul în jos, uitându‑se la coºuleþ, parcã ar fi vãzut luna în puþ.
Erau vreo douãzeci în jurul unui bãieþel d‑abia sãltat de la pãmânt, care þinea în mânã o acadea, ºi toþi se rugau de el, sã‑i lase sã‑ºi frece pâinea de acadea; dar el îi lãsa pe unii, iar celorlalþi le da numai degetul sã-l sugã.
Venise ºi mama în grãdinã ºi mângâia când pe unul, când pe altul. Mulþi se grãmãdirã pe dânsa ºi stãteau cu ochii în jos, cu buzele întinse cerându‑i o sãrutare; pãreau cã se uitã la etajul al treilea.
Unul din ei vru sã‑i dea o felie de portocalã din care muºcase, altul, o cojiþã de pâine. O fetiþã îi dete o frunzã. O altã fetiþã îi arãtã foarte serios vârful degetului, unde‑ºi fãcuse la o lumânare o arsurã, care de‑abia se vedea. Îi arãtau niºte gângãnii aºa de mici, încât nu ºtiu cum putuserã sã le aducã, bucãþele de dopuri, nãsturei de pe la cãmãºi, floricele smulse de prin glastre ºi altele.
În timpul acesta se întâmplau o mulþime de încurcãturi care fãceau pe profesoare, sã alerge îngrijorate de la unul la altul. Fetiþe care plângeau pentru cã nu puteau sã desfacã un nod de la batistã, altele care se bãteau ºi se zgâriau cu unghiile pentru douã seminþe de mãr. Un bãieþel cãzuse cu faþa în jos pe un scãunel rãsturnat ºi þipa pentru cã nu mai putea sã se ridice. Înainte de a pleca, mama luã în braþe pe câte unul, ºi atunci alergarã toþi, din toate pãrþile, ca sã‑i ia ºi pe ei. Erau plini pe obraz cu gãlbenuº de ouã, cu zaharicale, cu zeamã de portocale. Care mai de care s‑o apuce de degete, ca sã se uite la inele, sã‑i scoatã lanþul, sã‑i vadã ceasornicul; altul voia s‑o apuce de pãr.
— Bãgaþi de seamã! O sã vã murdãreascã rochiþa, îi ziceau profesoarele.
Dar mamei puþin îi pãsa de haine, îi sãruta pe toþi ºi aceºtia se grãmãdeau cu braþele întinse, strigându‑i:
— Adio! Adio!
Izbutirãm cu greu sã ieºim din grãdinã.
Ei alergarã toþi ºi puserã obrajii la grilaj, ca s‑o vadã trecând! Îi întindeau mânuºiþele printre drugi, voind sã‑i mai dea cojiþe de pâine, bucãþele de brânzã, moºmoane, ºi strigau cu toþii:
— Mai vino ºi mâine!
Mama, trecând, puse încã mâna pe acele sute de mâini întinse ca pe o coroanã de trandafiri ºi ajunse în uliþã, plinã de firimituri, cu rochia pãtatã, mototolitã, ciufulitã, cu mâinile pline de flori ºi cu ochii plini de lacrimi, mulþumitã ca ºi cum ar fi ieºit de la o serbare. Eram departe ºi tot se mai auzea ca un ciripit de pãsãri:
— Adio! Adio! Vino ºi mâine!

La gimnasticã.

Timpul continuând a fi frumos, ni s‑a dat voie sã facem gimnasticã în grãdinã.
Garrone era ieri în cabinetul directorului, când a venit mama lui Nelli, ca sã cearã pentru bãiatul ei, sã-l scuteascã de gimnasticã.
Fiecare cuvânt o costa mult ºi vorbea þinând mâna pe capul bãiatului ei:
— Nu poate sã facã gimnasticã, zise ea, directorului.
Dar Nelli se arãta foarte trist de a fi scutit de gimnasticã, sã nu mai înfrunte ºi umilinþa aceasta!...
— O sã vezi, mamã, zicea el, sã vezi cã o sã fac ºi eu ca ceilalþi!
Mama se uita la el înduioºatã ºi tãcea, apoi zise cu îndoialã:
— Mi‑e teamã de camarazii lui. Ar fi vrut sã adauge: Sã nu‑ºi batã joc de el, dar Nelli rãspunse: Nu‑mi pasã, ºi apoi n‑am pe Garrone? Mie‑mi ajunge sã nu râdã el.
Atunci îl lãsarã sã vinã cu noi la gimnasticã. Profesorul ne duse la barele verticale, care sunt foarte înalte. Trebuia sã ne urcãm pânã în vârf ºi sã ne þinem drept pe scândura transversalã. Derossi ºi Coretti ajunserã sus ca douã maimuþe; chiar ºi micul Precossi se sui repede, mãcar cã era împiedicat de haina care‑i atârna pânã la genunchi.
Stardi sufla greu, se roºea ca un curcan ºi strângea din dinþi ca un câine turbat; voia sã ajungã sus cu orice preþ, chiar de ar fi plesnit. Nobis, când ajunse sus, îºi luã un aer de împãrat. Votini însã, alunecã de douã ori, mãcar cã avea o hainã vãrgatã alb cu albastru, fãcutã înadins pentru gimnasticã. Ca sã urcãm mai lesne ne unsesem toþi mâinile cu sacâz. Bineînþeles cã-l adusese negustorul nostru, Garoffi; ne lua cinci lire pe pacheþel, ca sã‑i rãmânã ºi lui ceva câºtig.
Veni rândul lui Garrone. El se urcã mestecând la pâine; n‑avea habar, parcã n‑ar fi fost nimic; ba cred chiar cã ar mai fi dus în spinare ºi pe unul din noi, aºa de tare e acel pui de taur.
Dupã Garrone, iatã ºi Nelli. De‑abia îl vãzurã agãþându‑se de prãjinã cu mâinile lui lungi ºi subþiri, ºi unii începurã sã râdã ºi sã-l ia în batjocurã, dar Garrone îºi încruciºã braþele ºi aruncã în jurul sãu o privire, care fãgãduia lãmurit aºa de multe calcavuri, mãcar cã era profesorul de faþã, încât toþi tãcurã ca prin farmec. Nelli începu sã se suie. Îi era greu, sãrãcuþul; se fãcuse roºu la faþã ºi rãsufla tare: îi curgea nãduºeala de pe frunte.
Profesorul zise:
— Dã‑te jos! Dar el nu voia; se cãznea, se încãpãþâna. 
Mã aºteptam dintr‑un minut într‑altul, sã-l vãd cãzând grãmadã, pe jumãtate mort. Sãrãcuþul!
Mã gândeam cã dacã aº fi fost eu ca el ºi de m‑ar fi vãzut mama, ce greu i‑ar fi venit! Acest gând mã fãcu sã-l iubesc ºi mai mult, ºi nu ºtiu ce n‑aº fi dat ca sã izbuteascã sã ajungã pânã sus. Aº fi voit sã-l pot împinge sus, fãrã ca sã ne vadã cineva. În timpul acesta, Garrone, Derossi ºi Coretti strigau:
— Sus, sus, Nelli! încã o opintealã, haide!
Nelli se opinti foarte tare, scoase din piept un* geamãt ºi ajunse la douã palme de scândurã.
— Bravo! strigarã ceilalþi. Haide! încã o opintire!
ªi iatã-l pe Nelli ajuns la scândurã. Toþi bãuturã din palme.
— Bravo! zise profesorul, dar deocamdatã ajunge; dã‑te jos!
Nelli nu ascultã ºi vru sã ajungã pânã în vârf, ca ceilalþi. Dupã câteva silinþe izbuti sã‑ºi propteascã coastele pe scândurã, apoi genunchii ºi în sfârºit picioarele; dupã aceea se ridicã drept în sus ºi se uitã la noi, gâfâind ºi zâmbind. Noi bãturãm iarãºi din palme, iar el se uitã spre stradã. Mã uitai ºi eu, printre copacii care înconjoarã grilajul grãdinii ºi vãzui pe mama sa plimbându‑se pe trotuar fãrã sã îndrãzneascã sã se uite în sus.
Nelli coborî ºi toþi îl felicitarãm. Era aprins la faþã, ochii îi strãluceau parcã n‑ar mai fi fost el.
La ieºire, când mama sa îl întâmpinã ºi-l sãrutã îngrijoratã înþrebându-l:
— Cum a mers, drãguþule! Toþi rãspunserãm deodatã:
— Minunat! S-a suit ca ºi noi, e destul de þeapãn, ºtiþi! E sprinten, face ca ºi ceilalþi.
Sã fi vãzut bucuria bietei mame! Voia sã ne mulþumeascã la toþi ºi nu putea. Luã de mânã vreo þrei‑patru, mângâie pe Garrone ºi plecã, luându‑ºi bãiatul de mânã. Îi vãzurãm depãrtându‑se iute, vorbind ºi gesticulând, mulþumiþi cum nu‑i mai vãzuse nimeni.

Profesorul tatãlui meu.
Marþi, 11.

Ce plimbare frumoasã am fãcut ieri cu tata! Iatã în ce împrejurare:
Ieri searã la cinã, când îºi citea ziarul, tata strigã deodatã cu bucurie ºi ne zise:
— ªi eu, care-l credeam mort de douãzeci de ani! ªtiþi pe profesorul meu din ºcoala primarã, bietul Vincenzo Crosetti, iatã-l cã trãieºte încã! E de optzeci ºi patru de ani! Citesc aici cã ministrul i‑a acordat medalia "Bene‑Merenti" pentru ºaizeci de ani de profesorat. ªaizeci de ani, înþelege‑þi voi? ªi numai de doi ani nu mai dã lecþii! Bietul Crosetti! La Condova, soþul grãdinãresei noastre de la vila din Chieri.
Apoi adãugã:
— O sã mergem sã-l vedem, Enrico!
Toatã seara, tata vorbi numai de profesor. Numele profesorului sãu din clasele primare îi aducea aminte o mulþime de lucruri de când era copil: de camarazii lui, de biata mamã a sa!
— Crosetti! zicea el, parcã-l vãd ºi acum.
Era de patruzeci de ani când îmi dãdea mie lecþii. Un omuleþ, cu spinarea încovoiatã, cu ochii vii, nu purta barbã. Înfãþiºarea lui era asprã, purtarea însã îi era blândã; ne iubea ca un tatã, dar nu ne ierta nici o greºealã.
Din þãran ajunsese profesor, dupã multã muncã ºi lipsuri. Zdravãn om! Mama îl iubea foarte mult; tata îl privea ca pe un prieten. Dar nu‑mi dau seama cum a ajuns el, de la Turin la Condova. Nu o sã mai mã cunoascã, desigur. ªi ce‑i cu asta? O sã-l cunosc eu! Au trecut patruzeci ºi patru de ani, Enrico; patruzeci ºi patru de ani de atunci! Sã ne ducem mâine negreºit, sã-l vedem.
Ieri dimineaþã, pe la ora nouã, eram la garã. Aº fi vrut sã meargã ºi Garrone cu noi, dar nu a putut pentru cã mama sa era bolnavã.
Era o zi frumoasã de primãvarã. Trenul trecea printre câmpiile înverzite. Gardurile erau îmbrãcate numai în flori. Te îmbãta mirosul lor rãspândit prin aer. Tata era foarte vesel privind câmpia, ºi din când în când mã lua de gât ºi vorbea cu mine ca ºi cu un prieten. Bietul Crosetti, zicea el, dupã tatãl meu, el m‑a iubit mai mult ºi mi‑a fãcut mai mult bine. N‑am uitat niciodatã sfaturile lui cele bune, precum nici dojenele aspre ºi drepte, care‑mi umpleau ochii de lacrimi. Parcã-l vãd ºi acum, când intra în clasã, cum îºi punea bastonul într‑un colþ ºi îºi atârna paltonul în cuier, totdeauna în acelaºi fel. Cum în toate zilele venea cu aceeaºi voie bunã, totdeauna liniºtit ºi conºtiincios, stãruitor ºi atent, în fiecare zi ai fi zis cã‑ºi face lecþia pentru întâia datã. Îmi aduc aminte de el, ca ºi cum l‑aº vedea acum, când îmi striga:
— Bottini! Ei, Bottini! Arãtãtorul ºi degetul mijlociu pe condei. Mult s‑o fi schimbat în patruzeci de ani!
Îndatã ce ajunserãm la Condova, ne duserãm la grãdinãreasa de la vila din Chieri. Ea þine o prãvãlioarã în cãtunul acela. O gãsirãm îngrijindu‑ºi de copii. Ne primi cu toatã inima ºi ne spuse cã bãrbatul sãu trebuie sã se întoarcã foarte de curând din Grecia, unde a plecat de trei ani pentru o lucrare. Ne vorbi ºi de fetiþa ei, care e în institutul de surdo‑muþi din Turin; apoi ne arãtã calea, ca sã mergem la profesor, cãci e cunoscut de toþi. Ieºirãm din sat ºi apucarãm pe o cãrare ce trece printr‑o livadã smãlþatã cu floricele.
Tata nu mai rostea nici un cuvânt. Pãrea cufundat în amintirile sale. Zâmbea din când în când ºi uneori clãtina din cap.
Deodatã se opri ºi zise:
— Iatã-l. Nu ºtiu ce aº zice, dacã n‑ar fi el. Venea spre noi pe cãrare, un moºneag mic de stat, cu barba albã, cu o pãlãrie cu marginile mari ºi se sprijinea într‑un toiag. Picioarele i se clãtinau ºi mâinile îi tremurau.
— El e! zise tata, grãbindu‑ºi paºii. Când ajunserãm în dreptul lui, ne oprirãm. Moºneagul se opri ºi el, ºi se uitã lung la tata. Faþa îi era încã tânãrã ºi ochii vii îi strãluceau în cap.
— Dumneata eºti profesorul Vincenzo Crosetti? întreabã tata, salutându-l.
Moºneagul îºi scoase ºi el pãlãria ºi rãspunse cu glas tremurãtor, dar sigur:
— Eu sunt!
— Aºadar, zise tata, luându-l de mânã, dã voie vechiului dumitale elev, sã‑þi strângã mâna ºi sã te întrebe ce mai faci? Am venit înadins din Turin, ca sã te vãd.
Bãtrânul se uitã câtva timp la dânsul, cu mirare, apoi îi zise:
— Îmi face prea multã cinste... Nu ºtiu... Când ai fost elevul meu? Te rog... Numele dumitale?
Tata îºi spuse numele Alberto Bottini, precum ºi anul în care a urmat la ºcoalã, la dânsul, ºi unde. Apoi adãugã:
— Dumneata nu mai îþi aduci aminte de mine, ºi e foarte firesc, dar eu te þin aºa de bine minte!
Profesorul îºi plecã uºor capul, se uitã în pãmânt, cugetã ºi rosti de vreo trei ori numele tatii, care în timpul acesta se uita la dânsul zâmbind.
Deodatã, bãtrânul ridicã fruntea ºi zise încet:
— Alberto Bottini? Fiul inginerului Bottini? Acela care locuia în piaþa Consolatã?
— Tocmai aºa, rãspunse tata, întinzându‑i mâinile.
— Aºadar, zise moºneagul, îmi dai voie, nu e aºa, îmi dai voie... domnul meu, ºi, înãlþându‑se, îmbrãþiºã pe tata. Capul sãu alb de abia ajungea la umãrul tatii, care îºi plecã obrazul pe fruntea lui.
În câteva minute ajunserãm la o curte ce se întindea în faþa unei cãsuþe cu douã uºi.
Profesorul deschise o uºã ºi ne pofti într‑o odaie. Odaia avea pereþii vãruiþi. Într‑un colþ se afla un pat de lemn, învelit cu un macat alb, cadrilat cu albastru. În alt colþ, lângã fereastrã, era o mãsuþã ºi o poliþã cu cãrþi, patru scaune, o hartã geograficã atârnatã de un perete.
În casã mirosea a mere. Ne aºezarãm câteºitrei. Tata ºi profesorul se uitarã câtva timp unul la altul în tãcere.
— Bottini! zise încet, profesorul, uitându‑se în jos, la pardoseala de cãrãmidã pãtratã a odãii din care soarele fãcea un joc de ºah. Da, îmi aduc aminte foarte bine. Mama dumitale era o doamnã foarte bunã! Dumneata, în cel dintâi an de învãþãturã, ai stat câtva timp în banca întâi din stânga, lângã fereastrã. Vezi ce bine mi‑aduc aminte? Parcã am ºi acum dinaintea ochilor pãrul d‑tale cârlionþat. Dupã aceea rãmase puþin pe gânduri. Erai un bãiat vioi; ba cam prea vioi! în al doilea an ai fost bolnav rãu de anghinã. Mi‑aduc aminte când ai venit iar la ºcoalã, slab ºi învelit într‑un tartan. Sunt patruzeci de ani de atunci; nu e aºa? Îþi mulþumesc din toatã inima, cã þi‑ai adus aminte de profesorul dumitale. Au mai venit mulþi din foºtii mei elevi sã mã vadã, anii trecuþi: un colonel, preoþi, o mulþime de domni.
Întrebã pe tata ce ocupaþie are. Dupã ce‑i rãspunse tata, el zise;
— Mã bucur, mã bucur din suflet. Îþi mulþumesc. De vreo câtva timp nu mai vãd pe nimeni ºi mi‑e teamã sã nu fii dumneata cel din urmã oaspete al meu.
— Ce spui dumneata! zise tata. Eºti bine de tot, încã verde. Nu trebuie sã vorbeºti astfel.
— Nu, nu! rãspunse profesorul. Uite! ªi‑i arãtã cum îi tremurau mâinile. Este un semn rãu, crede‑mã. Sunt trei ani de când m‑a apucat aceastã infirmitate; dãdeam încã lecþii. La început n‑am þinut seamã; credeam cã o sã fie ceva trecãtor. Dimpotrivã, râul se þinea una; merse tot crescând, ºi veni ziua când nu mai putui sã scriu. Ce zi, Doamne! întâia datã când fãcui o patã pe caietul unui ºcolar, fu o loviturã cumplitã pentru mine. Stãruii încã o bucatã de vreme. În sfârºit, nu o mai putui duce. Dupã ºaizeci de ani de profesorat, fui silit sã pãrãsesc: ºcoala, ºcolarii ºi munca. A fost un trist lucru pentru mine, foarte trist. În ziua când dãdui cea din urmã lecþie mã însoþirã toþi pânã acasã, mã sãrbãtorirã, dar eu eram foarte trist. Pricepeam cã viaþa mea era pe sfârºite. Cu un an înainte îmi pierdusem soþia ºi pe scumpul meu fiu, singurul ce-l aveam. Nu‑mi mai rãmân decât doi nepoþi sãteni. Acum trãiesc din câteva sute de lire pensie. Nu mai fac nimic. Zilele îmi par sfârºite. Singura mea îndeletnicire e sã rãsfoiesc cãrþile de ºcoalã, niºte culegeri dãruite. Iatã‑le aici, zise el, arãtând toatã mica lui bibliotecã, aici sunt amintirile mele, tot trecutul meu... Nu mi‑a mai rãmas altceva pe lume.
Pe urmã, adãugã cu o voce înveselitã: Ai sã te minunezi, domnule Bottini!
Se sculã ºi, apropiindu‑se de masã, deschise un sertar în care erau o mulþime de pachete mici, toate legate cu câte o sforicicã ºi pe fiecare pacheþel era scris un nume ºi un an. Dupã ce cãutã puþin, luã unul, îl desfãcu, rãsfoi mai multe hârtii ºi scoase o foaie îngãlbenitã de timp pe care o dete tatii. Era o lucrare de clasã, veche de patruzeci de ani. Pe plic era scris: Albert Bottini, Dictando, 3 aprilie, 1838. Tata îºi recunoscu îndatã scrisul lui apãsat de când era copil, ºi începu sã citeascã zâmbind.
Dar deodatã ochii i se umplurã de lacrimi. Mã sculai ºi îl întrebai ce are. El mã apucã de umeri ºi‑mi zise:
— Uitã‑te la pagina asta. Vezi? Sunt îndreptãri fãcute de biata mama. Îmi îngroºa totdeauna pe t ºi pe l. Cele din urmã rânduri sunt toate scrise de ea. Imita foarte bine scrisul meu, astfel cã dacã eram obosit ºi‑mi era somn, sfârºea dânsa pagina în locul meu. Sfânta mea mãicuþã!
Ridicã încet caietul ºi sãrutã pagina.
— Iatã! zise profesorul, arãtând alte pachete, iatã amintirile mele! În fiecare an am pus deoparte câte o lucrare scrisã de‑a fiecãruia din ºcolarii mei ºi toate sunt aranjate dupã numãr. Adeseori le rãsfoiesc aºa ºi citesc un rând de aici, unul de colea ºi astfel îmi trec pe dinainte atâtea ºi atâtea lucruri! Mi se pare cã trãiesc iar trecutul. Câþi elevi am mai avut ºi eu! Închid ochii ºi vãd pe rând clasã dupã clasã, sute ºi sute de bãieþi, ºi cine ºtie câþi dintre ei vor fi murit! De mulþi îmi aduc aminte foarte bine. Îmi aduc aminte de cei mai buni ºi de cei mai rãi; cei care mi‑au pricinuit multe mulþumiri ºi de cei care m‑au necãjit rãu; cãci, de! Am avut ºi ºerpi, se înþelege, într‑un numãr aºa de mare de bãieþi! Acum, înþelegi, este ca ºi cum aº fi în altã lume, de aceea îi iubesc pe toþi deopotrivã.
Se aºezã iar pe scaun, þinându‑mi o mânã în mâinile sale.
— De mine nu‑þi aduci aminte sã fi fãcut vreo ºtrengãrie? îl întrebã tata zâmbind.
— De dumneata? rãspunse moºneagul, zâmbind ºi el. Nu în clipa aceasta nu! Dar asta nu înseamnã cã n‑ai fãcut nici una. Dta judecai bine, erai destul de serios pentru vârsta ce aveai. Îmi aduc aminte ce mult te iubea mama dumitale... Dar ce bun eºti cã ai venit sã mã vezi. Cum þi‑ai putut lãsa afacerile, ca sã vii la sãrmanul dumitale profesor?
— Sã‑þi spun, domnule Crosetti! rãspunse tata. Mi‑aduc aminte când biata mama m‑a adus întâia oarã la ºcoalã, la dumneata. Biata mama se despãrþea pentru întâia datã de mine ºi trebuia sã mã lase douã ore dus de‑acasã, lãsat pe alte mâini decât ale tatii: pe mâinile unei persoane necunoscute. Pentru acea fiinþã dulce, intrarea mea în ºcoalã era ca ºi intrarea în lume: un lung ºir de despãrþiri trebuincioase, dar dureroase; era societatea care îi rãpea pe fiul ei pentru întâia oarã, ca sã nu i-l mai înapoieze niciodatã în întregime. Era emoþionatã; ºi eu, asemenea. Când mã încredinþã dumitale, vocea îi tremura ºi‑mi fãcu semn din cap încã o datã din pragul uºii, cu ochii plini de lacrimi. Dumneata, tocmai în acel minut i‑ai fãcut un semn, ducându‑þi mâna la piept, parcã ar fi voit sã‑i zici: Doamnã, ai încredere în mine!
Acel semn, acea privire prin care eu bãgai de seamã, cã dumneata înþeleseseºi totul, nu le‑am uitat niciodatã, mi‑au rãmas totdeauna întipãrite în inimã. Acea amintire m‑a fãcut sã plec din Turin, ºi iatã‑mã spunându‑þi, dupã patruzeci ºi patru de ani: Mulþumesc, scumpul meu profesor!
Profesorul nu rãspunse, îmi mângâia când pãrul, când fruntea, cu mâna lui care tremura, ºi parcã tremura din ce în ce mai tare.
Tata se uita lung la pereþii goi, la patul acela sãrac: o bucatã de pâine ºi o sticlã cu untdelemn se aflau pe fereastrã; înþelegeam cã‑ºi zice: Bietul om! Dupã ºaizeci de ani de muncã, asta îi este rãsplata?
Dar bietul bãtrân pãrea mulþumit. El reîncepu a vorbi cu vioiciune de familia noastrã, de alþi profesori din timpul acela ºi de camarazii de clasã ai tatii, dintre care de unii îºi aducea aminte, iar de alþii nu.
Tata îi întrerupse vorba ºi‑l rugã sã se coboare în sat, ca sã prânzeascã împreunã cu noi. El rãspunse:
— Mulþumes, mulþumesc! însã prea nehotãrât.
Tata îl luã de mânã ºi‑l rugã iarãºi.
— Dar cum o sã mãnânc, zise profesorul, cu mâinile astea, care tremurã ca frunza? E o pedeapsã: ºi pentru mine ºi pentru ceilalþi!
— O sã te ajutãm noi, domnule, rãspunse tata.
Atunci primi, dând din cap ºi zâmbind. Frumoasã zi e azi! zise bãtrânul, închizând uºa.
— Frumoasã zi, domnule Bottini! Te încredinþez cã o sã‑mi aduc aminte cât voi mai trãi.
Tata dete braþul profesorului; acesta mã luã de mânã ºi coborârãm pe cãrare. Întâlnirãm douã fetiþe desculþe, care mânau vitele; ºi un bãieþel, care trecu alergând cu o sarcinã de paie în spinare. Profesorul ne spuse cã erau douã eleve ºi un elev din clasa a II‑a, care dimineaþa mânau vitele la pãºune ºi lucrau câmpul desculþi, iar spre searã îºi puneau ghetele ºi se duceau la ºcoalã. Era pe la amiazã. Nu mai întâlnirãm pe nimeni. În câteva minute ajunserãm la birt, ne aºezarãm în jurul unei mese mari, puserãm pe profesor între noi ºi începurãm îndatã sã mâncãm. Birtul era tãcut ca o mãnãstire. Profesorul era foarte vesel ºi bucuria îi mãrea tremuratul mâinilor. De‑abia putea sã mãnânce.
Tata îi tãia carnea, îi rupea pâinea, îi punea sare pe taler. Ca sã bea, trebuia sã‑ºi þinã paharul cu amândouã mâinile ºi îºi lovea dinþii de marginea paharului. Dar vorbea mereu cu cãldurã: de cãrþile de citire, de pe vremea când era tânãr, de programele de pe atunci, de laudele ce îi aduceau inspectorii, de regulamentele din anii cei din urmã ºi pe toate le spunea cu faþa seninã, ceva mai roºie, dar cu glas voios ca de tânãr. ªi tata îl privea, cu aceeaºi privire cu care se uita uneori la mine.
Profesorul îºi vãrsã vin pe piept, tata se ridicã ºi-l ºterse cu ºervetul.
— Dar, domnule, nu‑þi dau voie, zise el, râzând.
Spunea cuvinte latineºti. În cele din urmã ridicã paharul care‑i juca în mânã ºi zise foarte serios:
— În sãnãtatea dumitale, domnule inginer, în a copiilor ºi în memoria duioasei dumitale mame!
— În sãnãtatea dumitale, bunul meu profesor! rãspunse tata, strângându‑i mâna.
În fundul odãii era birtaºul ºi câþiva strãini, care se uitau surâzând ca ºi cum ar fi fost mulþumiþi de sãrbãtoarea ce se fãcea învãþãtorului din comuna lor.
Pe la ora douã ºi mai bine ieºirãm, ºi profesorul vru sã ne însoþeascã pânã la staþia drumului de fier.
Tata îi dãdu iarãºi braþul ºi el mã luã de mânã; eu îi duceam bastonul.
Oamenii se opreau în drum, ca sã se uite, pentru cã toþi  îl cunoºteau; unii îl ºi salutau. Pe la jumãtatea drumului auzirãm de la o fereastrã mai multe glasuri de copii care citeau împreunã cu glas tare silabisind. Bãtrânul se opri, parcã se întristase.
— Iatã, domnule Bottini, zise el, ceea ce mã mâhneºte. Sã auzi voci de bãieþi în ºcoalã ºi eu sã nu mai fiu cu ei, sã ºtiu cã este un altul în locul meu! Am auzit ºaizeci de ani de‑a rândul muzica aceasta ºi‑mi intrase în fire. Acum sunt fãrã familie, nu mai am copii!
— Nu, domnule, zise tata, reluându‑ºi drumul, dumneata ai mulþi copii împrãºtiaþi în lume, care‑ºi aduc aminte de dumneata, cum mi‑am adus aminte eu, totdeauna.
— Nu, nu, rãspunse profesorul, cu întristare; nu mai am ºcoalã, nu mai am copii; ºi fãrã copii nu o sã mai pot trãi. O sã‑mi vinã în curând ceasul.
— Nu mai spune asta, domnule, nu te mai gândi aºa; rãspunse tata. Oricum, dumneata ai fãcut mult bine! Þi‑ai încredinþat viaþa într‑un chip atât de nobil!
Bãtrânul profesor îºi plecã un moment capul sãu cel alb pe umerii tatii ºi mã strânse de mânã. Intraserãm în garã. Trenul era gata sã plece.
— Rãmas bun, domnule! îi zise tata, sãrutându-l pe amândoi obrajii.
— Adio, mulþumesc! rãspunse profesorul, strângând tare mâna tatii.
Pe urmã îl sãrutai ºi eu, ºi simþii cã obrazul îi era ud de lacrimi. Tata mã împinse în vagon, ºi, în momentul când se urca, smulse repede din mâinile profesorului bastonul cel gros ºi îl dete în schimb pe al sãu, cu mânerul de argint, cu iniþialele sale gravate, strigându‑i:
— Þine-l, ca sã‑þi aduci aminte de mine.
Bãtrânul încercã sã i-l înapoieze ºi sã‑ºi ia înapoi pe al sãu, dar tata intrase în vagon ºi închisese uºa.
— Adio, bunul meu profesor!
— Adio, fiul meu, rãspunse profesorul în momentul când trenul se punea în miºcare. Dumnezeu sã te binecuvânteze pentru mângâierea ce ai adus unui sãrman bãtrân.
— La revedere! strigã tata, cu vocea înãbuºitã de emoþie.
Profesorul clãtinã din cap, ca ºi cum ar fi zis: nu o sã ne mai vedem.
— Da, da, repetã tata, la revedere!
El rãspunse ridicând mâna spre cer:
— Acolo, sus! ªi dispãru din ochii noºtri cu mâna ridicatã ºi cu privirea spre cer.

Convalescenþã.
Joi, 20.

Cine mi‑ar fi spus, când mã întorceam cu tatãl meu aºa de voios de la acea frumoasã plimbare, cã zece zile n‑o sã mai vãd: nici verdeaþã, nici cer! Am fost foarte greu bolnav; pe moarte! Auzeam pe mama plângând, vedeam pe tata galben, cu faþa pierdutã, când se uita lung la mine. Surioara mea, Silvia, vobea încet cu fratele meu. Doctorul era veºnic lângã mine ºi‑mi spunea lucruri pe care nu le pricepeam.
Era cât pe‑aici sã‑mi iau ziua bunã de la toþi! Vai, biata mama! De vreo câteva zile, cele mai grele din boala mea, nici cã‑mi aduc aminte de ceva; a fost ca un vis încurcat ºi întunecat.
Mi se pare cã am vãzut lângã patul meu pe profesoara mea cea bunã din clasa I primarã, care se silea sã‑ºi înãbuºe tusea cu batista, ca sã nu mã supere. Ca prin vis mi‑aduc aminte de profesorul meu, când s‑a aplecat sã mã sãrute ºi m‑a cam înþepat pe obraz cu barba. Am vãzut trecând ca prin ceaþã capul roºu al lui Crossi, cârliontii bãlai ai lui Derossi, pe Calabrezul îmbrãcat în negru ºi pe Garrone, care‑mi aduse o mandarinã ºi fugi repede, pentru cã ºi mama lui era rãu bolnavã.
Pe urmã mã sculai ca dupã un somn greu ºi pricepui cã mi‑era mai bine, fiindcã vedeam pe mama ºi pe tata, cã zâmbeau, ºi auzeam pe Silvia, cântând încet. Ah! Ce vis urât a fost! Pe urmã începui sã merg din zi în zi mai bine.
A venit ºi Zidãraºul. El m‑a fãcut sã rând pentru întâia oarã cu strâmbãtura lui ca "botul de iepure" ºi parcã o face ºi mai bine acum de când i s‑a tras puþin obrazul de boalã. Mititelul! A venit Coretti, a venit Garoffi ºi mi‑a dãruit douã bilete de la loteria ce fãcuse cu un cuþitaº cu cinci limbi pe care l-a cumpãrat din strada Bertola. Apoi, ieri, tocmai când dormeam a venit Precossi ºi ºi‑a pus obrãjelul pe mâna mea, fãrã sã mã deºtepte. Venea de la fierãria tatãlui sãu, ºi, fiind cu figura încã plinã de praf de cãrbuni, mi‑a înnegrit mâneca halatului. Nu pot sã spun ce mare plãcere mi‑a fãcut când m‑am deºteptat ºi am vãzut acea urmã a vizitei sale.
Cum au înverzit copacii în aceste puþine zile! ªi ce necaz îmi e când mã duce tata, la fereastrã, ca sã privesc puþin, ºi vãd cum aleargã bãieþii la ºcoalã cu cãrþile la subþioarã.
Dar peste puþin o sã mã întorc ºi eu. Sunt atât de nerãbdãtor, sã‑i vãd iar pe toþi bãieþii, sã vãd banca mea, grãdina, strãzile; sã aflu tot ce s‑a întâmplat în acest timp; sã mã aºez iar la cãrþile ºi la caietele mele; mi se pare un an de când nu le‑am mai vãzut! Biata mama, ce mult a slãbit ºi cum s‑a tras la faþã! Bietul tata, ce obosit e! ªi drãguþii mei camarazi care au venit sã mã vadã, cum umblau în vârful degetelor ºi mã sãrutau pe frunte! îmi pare rãu, când mã gândesc cã într‑o zi o sã ne despãrþim. Cu Derossi ºi cu vreo câþiva, o sã urmãm studiile împreunã, poate, dar toþi ceilalþi? Când vom sfârºi clasa a IV‑a, adio, n‑o sã ne mai vedem; n‑o sã mai vãd lângã patul meu, când voi fi bolnav; nici pe Garrone, nici pe Precossi, nici pe Coretti! Ce rãu îmi pare! Aºa de buni bãieþi ºi buni camarazi, sã nu‑i mai vãd eu, niciodatã.

Prieteni muncitori.
Joi, 20.

ªi de ce nu o sã‑i vezi niciodatã, Enrico? Aceasta depinde numai de tine. Când vei sfârºi clasa a IV‑a, tu vei trece la gimnaziu ºi ei se vor face muncitori, dar poate sã rãmâneþi multã vreme în acelaºi oraº. ªi pentru ce nu v‑aþi mai vedea? Când vei fi la universitate sau la liceu, o sã te duci sã‑i vezi în prãvãliile sau atelierele lor, ºi ce mult o sã te bucuri când vei vedea pe tovarãºii tãi din copilãrie, bãrbaþi, la lucru. Aº vrea sã ºtiu de ce nu te‑ai duce pe la Coretti ºi pe la Precossi, oriunde s‑ar afla ei? Ba o sã te duci, o sã petreci ceasuri întregi cu ei, ºi o sã vezi, când vei începe a cunoaºte viaþa ºi lumea, câte mai ai sã înveþi de la dânºii: lucruri pe care nimeni n‑ar putea sã þi le spunã, asupra meºteºugului lor, asupra societãþii ºi þãrii tale.
Aflã deasemenea, cã dacã nu vei pãstra aceste prietenii, va fi greu sã mai faci alte legãturi pe viitor; vreau sã zic prietenii din afarã de societatea din care faci parte ºi astfel o sã trãieºti numai într‑o societate ºi omul care trãieºte numai într‑o societate, e ca cel care citeºte numai într‑o carte. Hotãrãºte‑te deci, chiar de pe acuma, sã pãstrezi pe prietenii tãi cei buni, chiar ºi dupã ce vã veþi fi despãrþit, sã‑i vezi pe ei mai cu drag, tocmai pentru cã sunt fii de muncitori. Ascultã‑mã bine: cei din clasele de sus sunt ofiþerii: muncitorii sunt soldaþii muncii; dar în societate, ca ºi în armatã, nu numai cã soldatul nu e mai prejos de ofiþer, pentru cã nobleþea stã în valoarea omului, iar nu în rang; în muncã, iar nu în câºtig; meritul soldatului ºi al muncitorului e chiar mult mai mare, fiindcã trag mai puþin profit din munca lor. Iubeºte dar ºi respectã, mai presus de toþi, pe camarazii tãi, pe fii soldaþilor muncii; cinsteºte în ei ostenelile ºi jertfele pãrinþilor; dispreþuieºte deosebirile de soartã ºi de clasã, deosebiri dupã care numai oamenii de nimic îºi formeazã sentimentele ºi politeþea lor; gândeºte‑te cã din vinele þãranilor ºi ale muncitorilor de prin ateliere a curs sângele binecuvântat care ne‑a mântuit patria. Iubeºte pe Garrone, iubeºte pe Precossi, iubeºte pe Coretti, iubeºte pe Zidãraºul tãu: care ascund în piepturile lor de mici muncitori, inimi de prinþi, ºi jurã‑þi þie însuþi, cã nici o schimbare a soartei nu va putea smulge aceste sfinte prietenii din copilãrie, din inima ta. Jurã‑mi cã dacã dupã patruzeci de ani, trecând pe la o staþie de drum de fier, vei recunoaºte sub hainele unui maºinist pe vechiul tãu prieten, Garrone, cu obrazul înnegrit de fum... O! Nu, n‑am nevoie sã juri... sunt sigur cã îl vei îmbrãþiºa chiar de vei fi senator al regatului.
Tatãl tãu.

Mama lui Garrone.
Sâmbãtã, 29.

Îndatã ce mã întorsei la ºcoalã, auzii o veste tristã. De multe zile, Garrone nu ma venea pentru cã mama sa era rãu bolnavã ºi sâmbãtã seara, ea îºi dete sufletul. Ieri de dimineaþã, îndatã ce intrã profesorul în clasã, ne zise:
— Sãrmanului Garrone i s‑a întâmplat cea mai mare nenorocire ce poate izbi pe un copil. A murit mama lui. Mâine, bietul bãiat o sã vinã la ºcoalã. Vã rog, bãieþi, sã respectaþi grozava durere ce îi sfâºie inima. Când va intra, salutaþi-l serios ºi prieteneºte, nici unul sã nu glumeascã, nici unul sã nu râdã cu el; vã rog!
Azi de dimineaþã, puþin mai târziu decât ceilalþi, intrã Garrone. Mi se rupse inima, când îl vãzui. Era tras la faþã, avea ochii roºii ºi abia se þinea pe picioare: parcã ar fi fost bolnav de o lunã de zile. Nu l‑ai mai fi cunoscut. Era îmbrãcat în negru din cap pânã în picioare. Ce milã ne era de el! Nici unul nu crâcni, toþi ne uitarãm la dânsul. Cum intrã ºi vãzu iarãºi clasa de unde mama sa venea sã-l ia mai în fiecare zi, banca aceea pe care ea se plecase de atâtea ori în zilele de examen, ca sã‑i dea cele din urmã poveþe ºi unde el se gândise de atâtea ori la dânsa, nerãbdãtor de a alerga întru întâmpinarea ei, izbucni într‑un hohot de plâns disperat. Profesorul îl luã lângã sine, îl îmbrãþiºã ºi‑i zise:
— Plângi bãiete; dar fã‑þi inimã. Mama ta nu mai e aici, dar te vede, te iubeºte încã; tot trãieºte lângã tine ºi într‑o zi o s‑o revezi, pentru cã eºti un suflet bun ºi cinstit ca ºi dânsa. Fã‑þi inimã!
Dupã ce zise aceasta, îl aduse în bancã, lângã mine. Nu îndrãzneam sã mã uit la el. Garrone îºi scoase caietele ºi cãrþile, pe care nu le deschisese de mai multe zile, ºi deschizând cartea de citire, unde e o gravurã care reprezintã o mamã cu fiul ei de mânã, izbucni iarãºi în plâns, ºi îºi plecã uºor capul pe braþ.
Profesorul ne fãcu semn, sã-l lãsãm sã stea aºa ºi începu lecþia. Eu aº fi vrut sã‑i spun ceva, dar nu ºtiam ce. Îl atinsei cu mâna ºi îi ºoptii la ureche:
— Nu mai plânge, Garrone dragã!
El nu rãspunse ºi, fãrã sã‑ºi ridice capul de pe bancã, îºi puse mâna lui într‑a mea ºi o þinu aºa. La ieºire nu‑i vorbi nimeni; toþi trecurã pe lângã el cu respect ºi în tãcere. Vãzui cã mã aºteaptã mama ºi alergai s‑o îmbrãþiºez; dar ea mã respinse ºi se uitã la Garrone. Deocamdatã nu înþelesei de ce, dar bãgai de seamã cã Garrone, singur de o parte, se uitã la mine cu o privire de o întristare nespusã, parcã ar fi zis:
Tu îmbrãþiºezi pe mama ta; eu n‑o s‑o mai îmbrãþiºez pe a mea! Tu ai încã pe a ta; a mea a murit! ºi atunci pricepui pentru ce mama mã respinsese. Ieºii cu dânsa, dar nu o luai de mânã.

Giuseppe Mazzini.
Sâmbãtã, 29.

Garrone a venit ºi azi dupã‑amiazã la ºcoalã, tot galben la faþã ºi cu ochii umflaþi de plâns. Abia s‑a uitat la micile daruri ce‑i pusesem pe bancã, la locul sãu, ca sã-l mai mângâiem. Profesorul adusese o paginã dintr‑o carte, ca sã i‑o citeascã, sã-l facã sã mai prindã inimã, sã‑i mai aline durerea.
Mai întâi, el ne înºtiinþã cã mâine trebuie sã ne ducem toþi, punct la douãsprezece, la primãrie, ca sã fim faþã, când se va da medalia de "Virtute cetãþeneascã" unui bãiat care a scãpat pe un copil ce era sã se înece în Pad; ºi cã luni o sã ne dicteze descrierea serbãrii, în locul povestirii lunare. Pe urmã se întoarse cãtre Garrone, care stãtea cu capul plecat, ºi‑i zise:
— Garrone, ia sileºte‑te sã scrii ºi tu ce voi dicta.
Toþi ne luarãm condeiele. Profesorul dictã:

Mazzini, nãscut în Genova la 1805, a murit în Pisa la 1872. A fost un mare suflet de patriot, un mare scriitor, cel dintâi apostol ºi inspirator al revoluþiei italiene. Din cauza iubirii sale de patrie, el a trãit patruzeci de ani, sãrac, exilat, persecutat, rãtãcitor ºi totdeauna nestrãmutat în principiile ºi ideile sale. Mazzini, care adora pe mama sa ºi care moºtenise de la ea tot ce avea mai curat ºi mai nobil în sufletul sãu curajos ºi distins, scria astfel unui bun prieten al sãu, ca sã‑l mângâie pentru cea mai mare din nenorociri. Iatã pe scurt cuvintele lui:
"Prietene, tu n‑o sã mai vezi pe mama ta pe acest pãmânt. Acesta e groaznicul adevãr. Eu nu vin pe la tine, pentru cã durerea ta e una din acele dureri solemne ºi sfinte care trebuiesc înfrânte prin ele înºile. Înþelegi ceea ce vreau sã zic prin cuvintele: Trebuie sã învingem durerea! Sã învingem ceea ce durerea are mai puþin sfânt, mai puþin curat, ceea ce în loc de a îmblânzi sufletul, îl slãbeºte ºi‑l înjoseºte.
Dar cealaltã parte a durerii, partea cea mai nobilã, aceea care mãreºte ºi înalþã sufletul, aceea ce trebuie sã rãmânã cu tine, sã nu te pãrãseascã niciodatã. Aici, pe pãmânt, nimic nu înlocuieºte o mamã bunã.
În durerile ºi în mângâierile pe care viaþa þi le mai poate da, tu tot n‑o s‑o uiþi niciodatã. Dar trebuie sã‑þi aduci aminte de ea, sã o iubeºti, sã te mâhneºti de moartea ei într‑un chip demn de dânsa. Prietene, ascultã‑mã! Moartea nu existã, nu e nimic! Nici nu se poate înþelege. Viaþa e viaþã ºi urmeazã legea vieþii: progresul.
Aveai ieri o mamã pe pãmânt, azi ai un înger într-altã lume. Tot ce e bun trãieºte ºi dupã viaþa pãmânteascã, mãrit în putere. Aºa e ºi cu dragostea mamei tale. Ea, acum te iubeºte mai mult decât odinioarã.
ªi tu eºti mai responsabil de faptele tale faþa de dânsa, de cum erai mai înainte. De la tine, de la faptele tale: atârnã acum ca sã o întâlneºti, sã o vezi într‑o altã existenþã. Trebuie dar ca, pentru dragostea ºi respectul ce ai purtat mamei tale, sã devii ºi mai bun, ca sã o bucuri. Trebuie deci, de aici înainte, la orice faptã a ta, sã te întrebi:
Ar încuviinþa‑o mama? Trecerea ei într‑altã lume þi‑a procurat un înger pãzitor cãtre care trebuie sã îndrepþi orice rugãciune a ta. Fii curajos ºi bun; împotriveºte‑te durerii disperate ºi de rând; dobândeºte liniºtea pe care o au numai sufletele mari, în suferinþele adânci! Iatã ceea ce cere dânsa, de la tine!

— Garrone, adãugã profesorul, fii cu inimã ºi liniºtit, iatã ceea ce cere ea, de la tine! Înþelegi?
Garrone fãcu din cap, semn cã da; ºi în timpul acesta lacrimile îi curgeau ºiroaie: pe faþã, pe mâini, pe caiet ºi pe bancã.

Virtutea cetãþeneascã.
(Povestire lunarã).

La orele douãsprezece punct, eram toþi cu profesorul dinaintea primãriei, ca sã vedem cum se dã medalia "Virtutea cetãþeneascã", unui copil care scãpase pe un camarad al sãu din Pad, unde era sã se înece. Un steag mare tricolor fâlfâia pe balconul faþadei.
Intrarãm în curtea primãriei. Era înþesatã de lume. Vãzurãm în fundul curþii o masã învelita cu postav roºu, hârtii deasupra, ºi, în jurul mesei, un rând de fotolii poleite, pentru primar ºi pentru consilieri.
În dosul fotoliilor erau uºierii primãriei, îmbrãcaþi în tunici albastre ºi cu ciorapi albi. La dreapta, în curte, se afla rânduitã în ºir, o companie din garda municipalã. Soldaþii din acea companie aveau multe decoraþii. Alãturi de ei era o companie de grãniceri. În partea cealaltã erau pomperi în uniformã de sãrbãtoare ºi mulþi soldaþi, care veniserã acolo numai ca sã priveascã; vânãtori, cãlãraºi, tunari.
Apoi jur împrejur, rãspândiþi prin curte, erau: domni, oameni din popor, câþiva ofiþeri, doamne ºi copii, care se înghesuiau unii într‑alþii. Noi ne rânduirãm într‑un colþ, unde mai erau ºi alþi mulþi copii de pe la alte ºcoli, cu profesorii lor. Lângã noi se afla o ceatã de bãieþi din popor, cam de la zece pânã la optsprezece ani, care râdeau ºi vorbeau tare; se înþelegea cã erau toþi din suburbia Pad‑ului, camarazi sau cunoscuþi de‑ai bãiatului care urma sã primeascã medalia.
De la ferestrele de sus priveau slujbaºi de‑ai primãriei. Balconul bibliotecii era înþesat de lume. În balconul din faþã, deasupra gangului, erau o mulþime de fete din ºcolile publice ºi multe din Institutul fiicelor de militari, cu frumoasele lor vãluri albastre. Te‑ai fi crezut la un teatru. Toþi vorbeau cu veselie, uitându‑se din când în când spre masa cu postavul roºu, sã vadã dacã nimeni nu venise încã. Muzica militarã cânta în fund, sub gang. Razele soarelui înãlbeau zidurile. Era foarte frumos!
Deodatã, toþi din curte, din balcoane, de pe la ferestre, începurã sã batã din palme.
Mã ridicai în vârful picioarelor, ca sã vãd. Mulþimea ce stãtea la spatele mesei, se despãrþise ºi fãcuse loc, ca sã treacã un bãrbat ºi o femeie. Aceºtia înaintarã. Bãrbatul era tatãl sãu, un zidar, în haine de sãrbãtoare. Femeia, mama lui micã ºi blondã, purta o rochie neagrã. Bãiatul, bãlai ºi mititel, era îmbrãcat cu o hãinuþã cenuºie.
Vãzând atâta lume ºi auzind zgomotul aplauzelor, rãmaserã câteºitrei înmãrmuriþi; nu mai îndrãzneau: nici sã se uite, nici sã se miºte.
Un ºuier de la primãrie îi împinse lângã masã, spre dreapta. Lumea tãcu câtva timp, apoi izbucni în aplauze din toate pãrþile.
Bãiatul se uitã la ferestre, apoi la balconul fiicelor de militari. El îºi þinea în mânã pãlãria, parcã nu ºtia unde se aflã. Mi se pãru cã seamãnã puþin la faþã cu Coretti, dar e ceva mai roºu. Tatãl sãu ºi mama sa þineau ochii îndreptaþi spre masã.
Toþi bãieþii din suburbia Padului, care stãteau lângã noi, ieºeau din rând, înaintau cât puteau, ca sã facã semne camaradului lor, ºi-l chemau încet pe nume:
— Gino! Gino! Ginetto!
Tot chemându-l mereu, furã auziþi. Bãiatul se uitã la ei ºi‑ºi duse pãlãria la gurã, ca sã‑ºi ascundã zâmbetul.
La un moment dat, toþi soldaþii prezentarã armele. Intrã primarul, însoþit de mai mulþi domni.
Primarul, cu pãrul cãrunt de tot, cu o eºarfã tricolorã la brâu, se apropie de masã ºi stãtu în picioare. Toþi ceilalþi stãteau la spatele lui ºi pe alãturi.
Muzica încetã de a cânta. Primarul fãcu un semn. Toþi tãcurã ºi el începu sã vorbeascã. Cele dintâi cuvinte nu le auzii bine, dar înþelesei cã povestea fapta bãiatului. Mai pe urmã însã, glasul sãu se întãri ºi se rãspândi prin toatã curtea aºa de limpede ºi de sonor, încât nu mai pierdui nici o vorbã:
— Când bãiatul vãzu de pe mal, cã tovarãºul sãu se zbãtea în apã, cuprins de frica morþii, azvârli hainele de pe el ºi, fãrã sã se gândeascã mãcar o clipã la pericolul în care se expunea, alergã spre râu. Toþi îi strigarã: O sã te îneci! El nu rãspunse. Voirã sã-l opreascã; el se zvârcoli ºi le scãpã din mâini. Îl chemarã pe nume; el ºi intrase în apã. Apele erau umflate, primejdia era mare chiar pentru bãrbat. Dar el se aruncã înaintea morþii cu toatã puterea micului sãu corp ºi a inimii sale cele mari. Ajunse, prinse la timp pe nenorocitul care se duse la fund ºi-l scoase afarã. Se luptã cu furie împotriva valurilor care tindeau sã‑i înghitã pe amândoi; se luptã chiar cu tovarãºul sãu, care era sã-l afunde ºi pe el. De mai multe ori dispãru ºi reveni deasupra apei, într‑o luptã disperatã, stãruind fãrã preget în sfântul sãu scop, nu ca un bãiat care vrea sã scape pe un alt bãiat, ci ca un bãrbat, ca un tatã, care se luptã ca sã scape pe fiul sãu, care e viaþa ºi singura lui speranþã.
În fine, Dumnezeu nu îngãdui ca o faptã aºa de mãrinimoasã sã fie zadarnicã. Bãiatul rãpi victima uriaºului râu, o aduse la mal ºi îi dãdu împreunã cu alþii, cele dintâi ajutoare. Dupã aceea se duse acasã singur ºi liniºtit, ca sã‑ºi povesteascã fapta pãrinþilor sãi, ca un lucru foarte simplu. Domnilor! Mare ºi vrednic de respect este curajul la un bãrbat. Dar la un copil, în care nu poate fi nici o bãnuialã de ambiþie ºi de interes, la un copil care e nevoit sã dezvolte cu atât mai multã îndrãznealã, cu cât lipsesc puterile, la un copil cãruia nu‑i cerem nimic, care n‑are nici o îndatorire, care ne pare destul de bun ºi nobil numai când recunoaºte ºi înþelege sacrificiile altuia, fãrã ca el sã le îndeplineascã; la acela bãrbãþia este un lucru dumnezeiesc.
Nu voi mai spune altceva nimic, domnilor. Nu vreau sã încarc cu laude de prisos o mãrinimie aºa de simplã. Iatã-l! Aici în faþa voastrã stã mântuitorul viteaz ºi generos. Soldaþi, salutaþi-l ca pe un frate! Mame, binecuvântaþi-l ca pe un fiu! Copii, aduceþi‑vã aminte de numele lui, întipãriþi‑vã în minte chipul lui, ca sã nu se mai ºteargã niciodatã din inima voastrã! Vino aici bãiete! Te decorez în numele regelui Italiei cu medalia "Virtutea cetãþeneascã".
Un "sã trãiascã", izbucni deodatã ºi rãsunã împrejurul palatului primãriei.
Primarul luã de pe masã medalia ºi o prinse pe pieptul bãiatului. Dupã aceea îl îmbrãþiºã ºi îl sãrutã. Mama sa îºi duse mâna la ochi, tatãl îºi plecase capul pe piept. Primarul le strânse mâna la amândoi ºi luând decretul decoraþiei, legat cu panglicã, îl dete mamei.
Îndatã apoi se întoarse cãtre bãiat ºi‑i zise:
— Amintirea acestei zile atât de glorioase pentru tine, atât de fericitã pentru tatãl tãu ºi pentru mama ta, sã te þinã în toatã viaþa pe calea virtuþii ºi a onoarei. Rãmas bun!
Primarul ieºi, muzica începu a cânta ºi totul pãrea sfârºit, când compania de pompieri se despãrþi ºi lãsã sã treacã un bãieþel de vreo nouã ani. Acesta se repezi pe lângã o doamnã, care se ºi aruncã în braþele bãiatului decorat.
O a doua salvã de aplauze ºi de urãri rãsunã în curte.
Toþi înþeleserã îndatã, cã acesta era bãiatul care fusese scãpat ºi cã venea sã mulþumeascã mântuitorului sãu. Dupã ce îl sãrutã, îl luã de braþ, ca sã-l însoþeascã afarã. Amândoi mergeau înainte ºi dupã ei veneau: tatãl ºi mama, îndreptân‑du‑se cu toþi spre ieºire. Pãtrunserã cu greu prin mulþimea care se ducea dupã ei: soldaþi, copii, femei, gardiºti, fãrã nici o ordine. Toþi se împingeau sau se ridicau în vârful picioarelor, ca sã-l vadã pe bãiat. Cei care erau în drumul lui, îl apucau de mânã. Când trecu pe dinaintea bãieþilor din ºcoli, toþi ridicarã în sus pãlãriile.
Cei din suburbia Padului fãcurã un zgomot nespus; unii îl trãgeau de hainã, alþii îl apucau de mâini, strigând:
— Gino, trãiascã Gino! Bravo Gino!
Îl vãzui ºi eu, când trecu pe lângã mine. Era aprins la faþã, vesel; medalia era prinsã cu o panglicã albã, roºie ºi verde. Mama lui plângea ºi râdea; tatãl sãu îºi rãsucea mustaþa ºi mâna îi tremura ca ºi când ar fi fost prins de friguri... Lumea de pe la ferestre ºi balcoane se tot uita la ei ºi îi aplauda. Deodatã, tocmai când bãieþii erau sã intre sub gang, o adevãratã ploaie de flori, de buchete de viorele ºi mãrgãrite, cãzu din balconul fiicelor de militari, acoperind capul bãiatului, pe al tatãlui, pe al mamei ºi împrãºtiindu‑se pe pãmânt. Mulþi se apucarã sã le culeagã repede ºi le dãdurã mamei... Muzica, în fundul curþii, cânta încet ºi duios o melodie frumoasã, care pãrea cântecul unor glasuri argintii ce se depãrtau încet în jos, pe þãrmurile unui fluviu.

MAI

Copiii rahitici.
Vineri, 5.

Azi nu m‑am dus la ºcoalã, pentru cã nu prea mi‑era bine ºi mama m‑a luat cu ea la Institutul copiilor schilozi, unde se dusese sã bage pe una din fetele portarului; dar nu m‑a lãsat sã merg înãuntru.
Nu ai înþeles de ce nu te‑am lãsat sã intri, Enrico? Pentru ca sã nu aduc în faþa acelor nenorociþi, în mijlocul ºcolii, întocmai ca un model, pe un bãiat sãnãtos ºi zdravãn. Bieþii copii au destule, ba încã prea multe ocazii, ca sã facã comparaþii dureroase! Ce lucru trist! M‑au podidit lacrimile, când am mers înãuntru! Erau vreo ºaizeci: ºi bãieþi ºi fete... Sãrmane oase sucite. Sãrmane trupºoare schimonosite! Numaidecât bãgai de seamã multe obraze drãgãlaºe, cu ochii plini de deºteptãciune ºi de iubire: era un obrãjor de fetiþã cu nasul subþire ºi cu bãrbia ascuþitã, parcã era o bãbuþã, dar aveau, un zâmbet atât de dulce!
Câte unii, când te uiþi la ei numai în faþã, sunt frumoºi: parcã n‑ar avea nici o infirmitate; dar când se întorc... Îþi dã un cuþit prin inimã! Venise doctorul, sã‑i vadã. Îi aºezã drepþi pe bancã, le ridicã hainele, ca sã le pipãie pântecele umflat ºi încheieturile îngroºate; nu se ruºineazã, deloc bieþii copii. Se vede cã sunt învãþaþi sã stea dezbrãcaþi, întorºi în toate pãrþile.
ªi când ne gândeam cã acum sunt în perioada cea mai blândã a bolii lor, cã acum suferã mai puþin! Dar cine poate spune ce au suferit la cea dintâi deformare a trupului lor, când, odatã cu creºterea infirmitãþi, vedeau micºorându‑se dragostea în jurul lor; bieþii copii, lãsaþi singuri ceasuri întregi într‑un colþ al unei odãi sau al unei curþi; rãu hrãniþi ºi câteodatã chiar batjocoriþi sau chinuiþi luni întregi, ºi în zadar, cu legãturi ºi cu aparate ortopedice. Dar acum, mulþumitã cãutãrii, hranei ºi gimnasticii, mulþi se fac mai bine. Profesoara îi puse sã facã gimnasticã. Þi‑era mai mare milã, când îi vedeai întinzând sub bancã picioarele lor schiloade, lungi ca niºte fuse, noduroase, diforme; picioruºe pe care le‑ai fi acoperit cu sãrutãri. Unii nu puteau sã se scoale din bancã ºi rãmâneau acolo având capul lãsat pe braþ, mângâind cãrþile cu mâna; altora, întinzând btaþele li se tãia rãsuflarea ºi cãdeau îngãlbeniþi jos pe scaun; cu toate acestea zâmbeau, ca sã‑ºi ascundã nãduºeala. Enrico dragã, vouã care nu preþuiþi destul sãnãtatea, vi se pare puþin lucru cã sunteþi zdraveni! Mã gândeam la bãieþii sãnãtoºi ºi voinici, pe care mamele îi duc la plimbare, mândre de frumuseþea lor, ºi aº fi strâns la pieptul meu cu disperare toate acele capete; mi‑aº fi zis, dacã aº fi fost singurã pe lume: nu mã mai miºc de aici, vreau sã vã închin vouã viaþa mea, sã vã servesc, sã vã fiu mamã pânã la sfârºitul vieþii mele...
Între acestea, bieþii copii cântau cu niºte glasuri subþiri, dulci ºi duioase, care mergeau drept la inimã, ºi fiindcã profesoara‑i lãudase, erau foarte mulþumiþi. Pe când trecea printre bãnci, ei îi sãrutau mâinile ºi braþele, cãci au multã recunoºtinþã pentru cine îi iubeºte; sunt foarte simþitori. Sunt ºi talentaþi, îngeraºii aceºtia! "Învaþã!" spunea profesoara. O profesoarã tânãrã ºi drãgãlaºã, care are în chipul ei o bunãtate, o oarecare expresie tristã, ca un fel de oglindire a nenorocirilor pe care ea le mângâie ºi le uºureazã. Drãguþa fatã! Printre toate fiinþele omeneºti, care îºi câºtigã viaþa prin muncã, nu e niciuna care sã ºi‑o câºtige cu mai mare sfinþenie! Dumnezeu s‑o rãsplãteascã!
Mama ta.

Jertfa.

Mama e foarte bunã ºi sora mea, Silvia, e ca ºi dânsa: are o inimã tot aºa de mare ºi de generoasã. Stãteam asearã ºi copiam o parte din povestirea lunarã: "De la Apenini pânã la Anzi", din care profesorul ne‑a dat fiecãruia sã scriem câte niþel, e foarte lungã. Silvia intrã pe vârful picioarelor ºi‑mi spuse repede ºi cu vocea înãbuºitã:
— Vino cu mine la mama! I‑am auzit azi dimineaþã vorbind. Tatii i‑au mers afacerile rãu; era mâhnit. Mama cãuta sã-l încurajeze. Suntem strâmtoraþi, înþelegi? Nu mai avem bani. Tata spunea cã trebuie sã ne lipsim de câte ceva pentru câtãva vreme. Aºadar, trebuie sã facem ºi noi sacrificii, nu e aºa? Spune, vrei ºi tu? Bine, eu vorbesc cu mama ºi tu sã fii de aceeaºi pãrere cu mine ºi sã‑mi fãgãduieºti pe cuvântul de cinste, cã o sã faci ce‑þi voi spune eu.
Dupã ce zise acestea, mã luã de mânã ºi mã duse la mama, care cosea stând pe gânduri. Eu mã aºezai lângã dânsa, de o parte, ºi Silvia, de cealaltã. Silvia îi spuse numaidecât:
— Mamã dragã, am sã‑þi spun ceva: amândoi vrem sã‑þi vorbim.
Mama se uitã la noi cu mirare. Silvia începu: Tata nu mai are bani; nu e aºa?
— Ce spui tu? zise mama roºind. Nu e adevãrat! Da unde ºtii tu? Cine þi‑a spus?
— Eu ºtiu, rãspunse Silvia, cu ton hotãrât. Nu e aºa, mamã, trebuie sã facem ºi noi sacrificii dupã puterea noastrã. Îmi fãgãduiseºi un evantai pe la sfârºitul lui mai ºi Enrico îºi aºtepta cutia sa cu culori; nu mai vrem nimic; nu vrem sã se risipeascã banii, ne mulþumim noi ºi aºa; auzi, mamã?
Mama încercã sã vorbeascã, însã Silvia adãugã: Nu, o sã fie aºa cum vrem noi. Ne‑am hotãrât. ªi pânã ce tatei nu‑i vor merge iar afacerile bine, nu ne mai trebuie: nici poame, nici alte lucruri; o sã ne fie destul supa, ºi dimineaþa o sã mâncãm pâine. Astfel o sã se facã mai puþinã cheltuialã pentru mâncare, cãci, într‑adevãr, cheltuim mult. Îþi fãgãduim cã o sã ne vezi totdeauna mulþumiþi cu orice, repetã Silvia, astupând cu mâna ei gura mamei. ªi dacã va trebui sã facem ºi alte sacrificii la îmbrãcãminte sau la orice, le vom face cu plãcere; putem chiar vinde toate darurile ce le‑am primit. Eu îmi dau toate lucrurile, îþi ajut ºi în casã, sã nu mai dãm nimic de cusut. Voi lucra cu tine toatã ziua, voi face tot ce‑mi vei spune, sunt hotãrâtã la toate! La toate! zise ea, cu toatã inima, luând pe mama de gât, pentru ca tata ºi mama sã nu mai aibã neajunsuri, ºi eu sã vã vãd pe amândoi liniºtiþi, cu voie bunã ca mai înainte, alãturi cu Silvia voastrã ºi cu Enrico al vostru, care vã iubesc atât de mult, care ºi‑ar da viaþa lor pentru voi!
N‑am vãzut niciodatã pe mama aºa de mulþumitã ca în momentul când auzi aceste cuvinte; nu ne‑a sãrutat niciodatã aºa de dulce pe frunte. Plângea ºi râdea, fãrã ca sã poatã rosti vreun cuvânt.
Pe urmã încredinþã pe Silvia, cã înþelesese rãu; cã, din fericire, nu eram aºa în lipsã cum credea ea, ºi ne mulþumi de o sutã de ori. Fu foarte veselã toatã seara, pânã ce veni tata, cãruia îi povesti totul. Tata nu zise nimic, scumpul meu tatã! Dar azi dimineaþã, când ne‑am aºezat la masã, avurãm în acelaºi timp o mare plãcere ºi o mare întristare: eu gãsii sub ºervet cutia cu culori, iar Silvia, evantaiul.

Incendiul.
Joi, 11.

Azi dimineaþã sfârºisem de copiat partea mea din povestirea: "De la Apenini pânã la Anzi", ºi stãteam cãutând un subiect pentru compoziþia liberã ce profesorul ne‑o dãduse sã o facem, când auzii pe scarã un glas necunoscut, ºi puþin dupã aceea intrarã în odaie doi pompieri, pentru cã ieºea fum mult pe acoperiº, ºi nu se ºtia de unde provine. Tata le zise:
— Uitaþi‑vã! ºi mãcar cã nu ne aprinsesem focul încã nicãieri, ei începurã sã cutreiere odãile ºi sã punã urechile la pereþi, ca sã audã de nu cumva urlã focul în oloanele care se suie în celelalte etaje ale casei.
Pe când ei cutreierau odãile, tata îmi spuse:
— Enrico, iatã un subiect pentru compoziþia ta: "Pompierii", încearcã sã scrii ceea ce‑þi voi povesti. Eu i‑am vãzut la lucru acum doi ani într‑o noapte, târziu, când ieºeam de la teatrul Balbo. Apucând pe strada Romei, vãzui o luminã neobiºnuitã ºi o mulþime de lume, care alerga într‑acolo: o casã era în flãcãri. Limbi de foc ºi nori de fum izbucneau pe ferestre ºi pe acoperiº. Bãrbaþi ºi femei apãreau la ferestre ºi dispãreau scoþând strigãte sfâºietoare. În gang era o învãlmãºealã cumplitã. Lumea striga:
— Ard de vii! Ajutor! Pompierii!
Tocmai atunci se opri o trãsurã, sãrirã din ea patru pompieri, cei dintâi gãsiþi la primãrie. Se repezirã înãuntru ºi abia intraserã, când vãzurãm ceva îngrozitor: o femeie ieºi þipând la o fereastrã de la etajul al treilea, se apucã de balustrada ferestei, sãri peste ea ºi rãmase agãþatã de drugi, atârnatã în aer, cu spatele încovoiat sub fumul ºi flãcãrile care, ieºind din odaie, erau cât p‑aici sã‑i atingã capul. Mulþimea scoase un þipãt de groazã. Pompierii, oprindu‑se din greºealã la al doilea etaj, unde chiriaºii erau înspãimântaþi, dãrâmaserã aproape un zid ºi pãtrunseserã într‑o odaie, când o mie de glasuri izbucnirã strigând:
— La etajul al treilea! La etajul al treilea!
Alergarã la etajul al treilea. Acolo, un adevãrat iad: grinzile se surpau din acoperiº, sãlile erau pline de flãcãri, fumul te îneca. Pentru ca sã ajungã la odãile unde se aflau închiºi chiriaºii, nu era alt drum decât acoperiºul. Se urcarã numaidecât ºi un minut dupã aceea vãzurãm un fel de stafie neagrã sãrind pe olane prin fum. Era caporalul care se urcase cel dintâi. Dar ca sã ajungã în partea acoperiºului, care corespundea cu partea de casã închisã de foc, trebuia sã treacã printr‑un loc îngust, cuprins între o ferestruie ºi un jgheab; toate celelalte pãrþi erau în flãcãri ºi locul acela strâmt era acoperit cu zãpadã ºi cu gheaþã. Bietul om nu avea de ce sã se sprijine.
— E cu neputinþã sã treacã pe acolo! striga lumea de jos.
Caporalul însã înainta spre jgheabul acoperiºului. Toþi se înfiorarã ºi se uitarã la el, oprindu‑ºi rãsuflarea. Trecu! Un strigãt:
— Bravo! Sã trãieºti! ieºi din toate piepturile ºi se ridicã la cer.
Caporalul îºi urmã calea, ºi ajungând la locul ameninþat, începu sã spargã cu barda: þigle, bârne, cãpriori, ca sã‑ºi deschidã un drum spre a pãtrunde înãuntru. În acest timp, femeia stãtea tot atârnatã de drugii balustradei. Limbile de foc o ameninþau din ce în ce mai mult; un minut încã ºi totul era sfârºit. Drumul se deschise. Vãzurãm pe caporal scoþân‑du‑ºi cureaua ºi lãsându‑se în jos; ceilalþi pompieri îi urmarã. În acelaºi minut, o scarã foarte înaltã, adusã înadins, fu proptitã de pereþii casei, dinaintea ferestrelor din care ieºeau flãcãri ºi strigãte înfiorãtoare. Toþi însã credeau cã era târziu. Se auzea din toate pãrþile:
— N‑o sã mai scape nimeni! Ard pompierii! S‑a sfârºit! Au ºi murit!
Deodatã apãru la fereastra cu balustradã, figura neagrã a caporalului, luminatã de flãcãri. Femeia îl apucã de gât; el o luã de mijloc cu amândouã mâinile ºi o trase de gât. Mulþimea scoase un strigãt de mii de glasuri, care acoperi trosnetele incendiului. Dar unde sunt ceilalþi? Cum o sã coboare? Scara proptitã de casã, în faþa unei ferestre, era prea mult depãrtatã; cum ar putea ei, sã ajungã la ea? Pe când lumea ºoptea acestea, un pompier ieºi la fereastrã, puse piciorul drept pe ciubucele ferestrei, cel stâng pe scarã ºi, stând astfel ca ºi în aer, apucã rând pe rând pe chiriaºii ce îi treceau pompierii dinãuntru, iar el îi trecea altor pompieri care se urcaserã de jos pe scarã. Aceºtia, legându‑i bine de stâlpii scãrii, îi lãsau jos sprijiniþi de alþi pompieri. Femeia de la balustradã fu salvatã mai întâi, pe urmã o fetiþã, apoi o altã femei ºi un bãtrân. Toþi furã mântuiþi. La urmã coborârã ºi pompierii care rãmãseserã înãuntru. Caporalul, care alergase cel dintâi, coborâse cel din urmã.
Mulþimea îi primi pe toþi cu un sfert de aplauze; dar când apãru cel din urmã, avangarda mântuitorilor, cel care înfruntase mai înainte de toþi prãpastia, cel care ar fi murit, dacã ar fi fost scris vreunuia sã moarã, mulþimea îl salutã ca pe un biruitor, strigând ºi întinzând mâinile cu un avânt de admiraþie ºi de recunoºtinþã: în câteva minute numele lui neºtiut Giuseppe Robbino, trecu din gurã în gurã... Ai înþeles? Aceasta e bãrbãþie, bãrbãþia inimii care nu judecã, care nu ºovãie, care merge ca fulgerul, unde aude vaietul celui care moare. O sã te duc odatã la manevrele pompierilor ºi o sã‑þi arãt pe caporalul Robbino. Cred cã vei fi foarte mulþumit sâ-l cunoºti!
Rãspunsei cã da.
— Uite-l! zise þaþa.
Mã întorsei deodatã. Cei doi pompieri sfârºiserã cercetarea lor ºi treceau prin odaie, ca sã plece. Tata îmi arãtã pe cel mai scund, care avea fireturi de aur, ºi‑mi zise:
— Strânge mâna caporalului Robbino!
Caporalul se opri ºi‑mi întinse mâna zâmbind. Eu i‑o strânsei; el mã salutã ºi ieºi.
— Þine bine minte, îmi zise tata, cã din mii ºi mii de mâini pe care le vei strânge în viaþa þa, nu o sã fie poate nici zece, care sã preþuiascã aþât cât a lui.

De la Apenini pânã la Anzi.
(Povestire lunarã).

Sunt mai mulþi ani de atunci! Un bãiat genovez de vreo treisprezece ani, fiul unui lucrãtor, pleacã din Genova în America singur singurel, ca sã o caute pe mama sa. Aceasta plecase cu doi ani înainte la Buenos‑Aires, capitala republicii Argentina, cu scopul de a intra în serviciu, într‑o casã avutã, ca sã câºtige astfel în scurt timp, atât cât îi trebuia ca sã‑ºi scoatã familia din datorii ºi din sãrãcia în care cãzuse din cauza mai multor nenorociri ce o loviserã.
Sunt multe femei de inimã, care fac aceastã îndelungatã cãlãtorie cu un asemenea scop ºi care, mulþumitã salariilor mari ce primesc acolo, se întorc dupã câþiva ani în þarã cu câteva mii de lire. Sãrmana mamã plânsese lacrimi de sânge, când se despãrþise de copiii sãi, unul de optsprezece ani, celãlalt de unsprezece; dar plecã totuºi cu bãrbãþie ºi plinã de nãdejde. Cãlãtoria îi fu cu noroc. Îndatã ce ajunse la Buenos Aires, gãsi numaidecât, prin mijlocirea unui negustor genovez, vãr cu soþul ei ºi stabilit acolo de mult timp, o bunã familie argentinianã, care o plãtea mult ºi se purta bine cu ea. Câtva timp urmã o corespondenþã periodicã cu familia ei. Se învoirã astfel: femeia adresa scrisorile vãrului bãrbatului sãu, ºi el le trimitea la Genova, adãugând ºi el câteva rânduri din partea sa.
Câºtigând optzeci de lire pe lunã ºi necheltuind nimic pentru dânsa, putea sã trimitã acasã bãrbatului, pe fiecare trimestru o sumã frumuºicã, sumã cu care el, om cinstit, plãtea cu încetul datoriile mai urgente ºi‑ºi redobândea astfel buna sa reputaþie. În acelaºi timp, el muncea, era mulþumit de felul cum îi mergeau treburile ºi trãia cu nãdejdea cã nevasta i se va întoarce cât de curând, deoarece casa pãrea goalã fãrã dânsa ºi bãiatul cel mic, care iubea foarte mult pe mama sa, era mereu trist ºi nu se putea obiºnui culipsa ei.
Dar un an dupã plecarea ei, în urma unei scrisori scurte în care spunea cã e cam bolnavã, nu mai primirã nici o ºtire. Scriserã de douã ori vãrului; vãrul lui nu rãspunse nimic. Scriserã familiei argentiniene, unde femeia slujea; dar n‑avurã nici un rãspuns, pentru cã scriseserã rãu adresa. Temându‑se de vreo nenorocire, scriserã consulatului italian din Buenos‑Aires, ca sã facã cercetãri, ºi dupã trei luni primirã rãspunsul de la consul cã, deºi dãduse o înºtiinþare prin jurnale, totuºi nu se înfãþiºase nimeni, nici cel puþin ca sã dea vreo desluºire. ªi nici nu se putea întâmpla altfel, cãci sãrmana femeie, de teamã sã nu‑ºi înjoseascã familia, nu dãduse adevãratul ei nume familiei argentiniene. Mai trecuserã multe luni tot fãrã nici o veste.
Tatãl ºi fiii erau disperaþi. Mai cu seamã cel mic era cuprins de un dor pe care nu-l putea învinge. Ce era de fãcut? La ce mijloc sã alerge? Cel dintâi gând al tatãlui fusese sã plece ºi el în America, pentru a‑ºi cãuta nevasta. Dar cine era sã munceascã sã întreþinã pe copii? Nici bãiatul cel mare n‑ar fi putut sã plece, cãci tocmai atunci începea ºi el sã câºtige câte ceva, familia avea nevoie de el.
Trãiau în chinurile acestea, schimbând în fiecare zi aceleaºi convorbiri dureroase, sau uitându‑se unul la altul în tãcere.
Într‑o searã, Marco, bãiatul cel mai mic, zise hotãrât:
— Mã duc eu, în America, sã o caut pe mama!
Tatãl clãtinã din cap cu întristare ºi nu rãspunse. Era un gând bun, dar un lucru cu neputinþã. La treisprezece ani, singur sã cãlãtoreascã pânã în America, un drum de o lunã de zile pânã sã ajungã acolo?
Bãiatul însã, stãrui iarãºi a doua zi, a treia ºi aºa mereu, zi dupã zi, cu hotãrâre ºi cu judecatã rece ca un om mare.
Zicea:
— Nu s‑au mai dus si alþii si mai mici decât mine? Când voi fi pe vapor nu o sã ajung ºi eu ca oricare altul? Sosind acolo, mã duc drept la prãvãlia vãrului. Sunt atâþia italieni în America; n‑o sã se gãseascã doar vreunul, care sã mã cãlãuzeascã? ªi îndatã ce voi gãsi pe vãrul nostru, gãsesc ºi pe mama. Dacã n‑aº gãsi‑o, m‑aº duce la consul, ca sã cerceteze despre familia argentinianã, ºi, la orice întâmplare, acolo cine munceºte nu piere; o sã muncesc ºi eu ca ceilalþi, ca sã‑mi câºtig cu ce sã mã întorc în þarã.
În acest timp, izbuti încetul cu încetul, sã înduplece pe tatãl sãu.
Tatãl sãu îl preþuia, ºtia cã e copil cuminte, plin de râvnã ºi cã toate aceste daruri s‑ar întãri în inima lui cu gândul sfânt de a‑ºi regãsi mama, pe iubita lui mamã.
În aceste împrejurãri, un cãpitan de corabie, prieten cu un cunoscut al lui, auzind despre aceasta, propuse sã dea gratis lui Marco un bilet de clasa a III‑a pe vaporul sãu pânã în Republica Argentina.
Atunci, dupã câteva rãzgândiri, tatãl se învoi ºi cãlãtoria fu hotãrâtã.
Îi umplurã o traistã cu veºminte, îi dãdurã ceva de cheltuialã, adresa vãrului, ºi într‑o frumoasã searã de aprile îl îmbarcarã.
— Copile! Marco dragã, îi zise tatãl, dându‑i ultima sãrutare cu lacrimile în ochi. Fii bãrbat! Pleci cu o hotãrâre sfântã. Dumnezeu o sã te ajute!
Bietul Marco! Într‑adevãr, el avea o inimã plinã de bãrbãþie ºi se pregãtise pentru cele mai grele încercãri în acea cãlãtorie; totuºi, când vãzu cã dispare de pe orizont frumoasa lui Genova, când se vãzu pe întinsul mãrii ºi necunoscut pe acel vapor înþesat de þãrani emigranþi, cu mica lui traistã drept toatã avuþia, i se strânse inima. Douã zile de‑a rândul stãtu nemiºcat la prora corãbiei, mâncând mai nimic ºi înecat în plâns.
Tot felul de gânduri triste îi treceau prin minte, ºi cel mai trist, cel care i se înfãþiºa cu mai multã stãruinþã, era acela cã poate sã fi murit mama sa.
Când adormea, vedea totdeauna în visurile sale, rele ºi întrerupte, pe un necunoscut care-l privea cu compãtimire ºi‑i ºoptea la ureche:
— Mama ta a murit!
Atunci se deºtepta, înãbuºind un þipãt.
Totuºi, dupã ce trecu strâmtoarea de la Gibraltar, ºi zãri oceanul Atlantic, prinse puþinã inimã ºi un pic de speranþã.
Dar fu o scurtã mângâiere. Marea aceea nemãrginitã, totdeauna egalã, cãldura care mergea crescând, întristarea care se observa în ochii tuturor celor care-l înconjurau, simþãmântul singurãtãþii în care se afla: toate acestea îi provocarã o mâhnire ºi mai adâncã.
Zilele treceau unele dupã altele: triste ºi monotone; ele i se încurcau în minte, aºa cum se întâmplã bolnavilor. I se pãrea cã e pe mare de un an, ºi, cu toate acestea, în fiecare dimineaþã când se scula, era cuprins de o nouã mirare, vãzându‑se aici, singur în mijlocul nemãrginitului ocean, cãlãtorind spre America. Frumoºii peºti zburãtori, care cãdeau din când în când pe corabie, minunatele apusuri de soare ale tropicelor, cu norii aceia uriaºi, roºii ca jãraticul ºi ca sângele; acele fosforescenþe nocturne, care fac din Atlantic o mare lavã: nu‑i pãreau cã sunt aievea, ci ca niºte minuni vãzute în visuri.
Se ivirã ºi zile de vreme rea, în care el rãmânea mereu în dormitor, unde toate lucrurile se izbeau ºi se rãsturnau, mãrind zgomotul blestemelor ºi al vaietelor de tot felul.
Atunci, bietul bãiat credea cã‑i sunase ceasul din urmã. Erau însã ºi zile frumoase, în care marea era liniºtitã ºi gãlbuie, dar de o cãldurã nesuferitã ºi de o plictisealã îngrozitoare! Ceasuri negre ºi nesfârºite, în timpul cãrora cãlãtorii obosiþi, lungiþi ºi nemiºcaþi pe scânduri, pãreau morþi cu toþii.
Cãlãtoria nu se mai sfârºea: mare ºi cer, cer ºi mare; azi ca ieri ºi mâine ca azi; mereu, totdeauna, veºnic. Marco rãmânea ceasuri întregi proptit de parapet, uitându‑se la acea mare nemãrginitã, ameþit, gândindu‑se ca într‑un vis la mama sa, pânã ce i se închideau ochii de somn ºi capul îi cãdea pe umeri; atunci revedea iarãºi chipul acela necunoscut, care îl privea cu compãtimire ºi‑i ºoptea la ureche: "Mama ta a murit!"
La glasul acela, Marco se deºtepta tresãrind, ca sã‑ºi urmeze visul cu ochii deschiºi ºi sã priveascã orizontul neschimbat
Cãlãtoria þinu douãzeci ºi ºapte de zile. Dar cele din urmã furã cele mai frumoase. Timpul era senin ºi aerul rãcoros, el se împrietenise cu un moºneag lombard, care mergea în America, la fiul sãu, plugar în þinutul de lângã Rosario. Mario îi spusese toate împrejurãrile prin care trecuse, ºi bãtrânul îi spunea mereu, bãtându-l cu mâna pe umãr:
— Fii bãrbat, bãiete! O sã gãseºti pe mama ta sãnãtoasã ºi fericitã!
Prietenia aceea îl încuraja pe bietul Marco; presimþirile sale cele rele devenirã bune. Stând la prorã, lângã bãtrânul þãran, care trãgea din lulea, sub un cer frumos, înstelat în mijlocul cetelor de emigranþi, care cântau, el închipuia de sute de ori în gândul sãu cum are sã fie sosirea lui la Buenos‑Aires. Se ºi vedea în strada în care locuia vãrul sãu, îi gãsea prãvãlia ºi alerga la dânsul, întrebându-l:
— Ce face mama? Unde e? Haidem numaidecât la ea. Alergau amândoi, urcau o scarã, se deschidea o uºã...
ªi aici monologul sãu se oprea, închipuirea lui se pierdea într‑un simþãmânt de înduioºare nespusã, care îl fãcea sã scoatã pe ascuns o micã iconiþã pe care o purta la gât ºi încetinel sã rosteascã, sãrutând‑o, rugãciunea sa.
Ajunserã, în sfârºit, la Buenos‑Aires, a douãzeci ºi ºaptea zi de la plecare. Era un frumos rãsãrit de zi de mai, când corabia îºi aruncã ancora în râul uriaº, La Plata, pe þãrmul cãruia se întinde mãreaþa capitalã a republicii Argentina. Timpul acela minunat pãru de bun augur lui Marco. Era ca ameþit de bucurie ºi de neastâmpãr. Mama sa era abia la câteva mile de el. În câteva ceasuri avea s‑o vadã! ªi el se afla în America, în Lumea‑nouã, avusese îndrãzneala sã vinã singur! Atunci i se pãru cã lunga lui cãlãtorie trecuse ca nimica. I se pãru cã se visase zburând ºi cã se deºteptase aici.
Marco era atât de fericit, încât nici nu se întristã, nici nu se mirã când, cãutându‑se în buzunar, gãsi numai o pun‑guliþã din cele douã în care îºi împãrþise averea, ca sã fie mai sigur de a nu pierde totul. I se furase punga, îi rãmâneau numai câteva lire, dar lui ce‑i pãsa acum, când era în apropiere de mama sa?
Se coborî cu traista în spinare, împreunã cu alþi mulþi italieni, într‑un vaporaº care‑i duse pânã aproape de þãrm. Din vapor sãri într‑o luntre care purta numele "Andreea Doria", debarcã la chei, îºi luã ziua bunã de la bãtrânul sãu prieten lombard ºi apucã apoi cu paºi mari cãtre oraº.
Cum intrã pe cea dintâi stradã, opri pe un om care trecea ºi-l întrebã ce drum sã apuce ca sã ajungã la strada "Los Artes". Trecãtorul se întâmplã sã fie tocmai un italian. Acesta se uitã cu mirare la dânsul ºi-l întrebã dacã ºtie sã citeascã. Marco rãspunse cã da.
— Atunci, zise trecãtorul, arãtându‑i strada din care venea el, mergi drept, tot drept înaintea ta, citind numele strãzilor la fiecare rãspântie, pânã ce vei gãsi pe aceea pe care o cauþi.
Bãiatul mulþumi ºi apucã înainte pe stradã.
Era o stradã lungã, dreaptã, nesfârºitã, dar îngustã având pe amândouã pãrþile case scunde ºi albe, care pãreau niºte cãsuþe de þarã.
Strada era plinã de trecãtori, de trãsuri, de cãruþe ce fãceau un zgomot asurzitor. Ici ºi colo fâlfâiau steaguri de diferite culori cu inscripþiuni în litere mari, vestind plecarea vapoarelor spre oraºe necunoscute. Din când în când, întor‑cându‑ºi privirea în dreapta ºi în stânga, el vedea alte strãzi, care se întindeau ºi ele fãrã sfârºit, tot cu case mici ºi albe, tot înþesate de lume ºi de cãruþe ºi tãiate în fund de linia dreaptã a nemãrginitei câmpii americane, uniformã ca orizontul mãrii. Oraºul i se pãrea fãrã sfârºit. Se uita cu bãgare de seamã la numele strãzilor: niºte nume ciudate pe care abia le putea citi. La fiecare capãt de stradã i se bãtea inima, crezând cã e strada ce o cautã.
Se uita la toate femeile, sperând cã o s‑o vadã pe mama sa. Vãzu pe una mergând înaintea lui, care-l fãcu sã tresarã, o ajunse, se uitã la ea: era o negresã.
Mergea, mergea, iuþind mereu pasul. Ajungând la o rãspântie citi ºi rãmase înmãrmurit pe trotuar: era strada "Los Artes". Apucã pe acolo, vãzu numãrul 117, prãvãlia vãrului era la numãrul 175, fu silit sã se opreascã nemaiputând sã respire, ºi îºi zise în sine: "Mamã, dragã mamã, e oare adevãrat cã o sã te vãd peste câteva minute?
Alergã înainte ºi ajunse la o micã prãvãlie de mãrunþiºuri. Era aceea. Se opri în pragul uºii, vãzu o femeie cãruntã, cu ochelari.
— Ce vrei, bãiete, întrebã femeia spanioleºte.
— Nu e aici, zise bãiatul cu glasul înãbuºit, prãvãlia lui Francisco Merelli?
— Francisco Merelli a murit! rãspunse femeia italieneºte.
Bãiatului i se pãru cã-l loveºte cineva drept în piept.
— De când a murit?
— De mult, rãspunse femeia, de mai multe luni... Treburile i‑au mers rãu ºi a fugit. Se zice cã a plecat la Baia‑Blanca, foarte departe de aici, ºi cã a murit, sosind acolo. Prãvãlia o þin eu acuma.
Bãiatul îngãlbeni. Apoi zise repede:
— Merelli cunoºtea pe mama. Ea era în serviciul domnului Mequinez. Numai el ºtia unde se aflã mama. Am venit din Italia în America înadins, ca sã o caut. Merelli îi trimitea scrisorile noastre... Trebuie sã o gãsesc pe mama!
— Bietul copil! rãspunse femeia. Eu nu ºtiu nimic, dar pot sã întreb pe rândaºul din curte, el cunoºtea pe bãiatul care fãcea comisioanele lui Merelli; poate sã ºtie sã‑þi dea vreo desluºire.
Se duse în fundul prãvãliei ºi chemã pe bãiat, care veni îndatã.
— Ia spune‑mi, întrebã negustoreasa, þi‑aduci cumva aminte dacã Merelli trimitea câteodatã pe ucenicul sãu, sã ducã scrisori unei servitoare, care era bãgatã la niºte localnici?
— La domnul Mequinez, rãspunse bãiatul, da, doamnã, câteodatã, tocmai la capãtul strãzii Los Artes.
— Îþi mulþumesc, doamnã! strigã Marco. ªtii sã‑mi spui numãrul?... Daþi‑i voie, sã vinã cu mine... Însoþeºte‑mã, dacã poþi bãiete, mai am ceva gologani.
El grãi aceste cuvinte cu atâta cãldurã, încât fãrã sã aºtepte porunca stãpânei, bãiatul îi rãspunse:
— Haidem! ºi plecã înainte cu paºi repezi. Alergând aºa fãrã sã scoatã un cuvânt mãcar, ajunserã la capãtul strãzii, intrarã în gangul unei case mici, albe ºi se oprirã dinaintea unui grilaj de fier prin care se zãrea o curticicã plinã cu ghivece de flori. Marco trase clopoþelul. Veni o domniºoarã.
— Aici locuieºte familia Mequinez? Nu e aºa? întrebã bãiatul cu nerãbdare.
— A stat aici! rãspunse domniºoara, pronunþând italieneºte cu un accent spaniol. Acum locuim noi!
— ªi unde s‑a mutat familia Mequinez? întrebã Marco, cãruia îi bãtea inima.
— A plecat la Cordova.
— Cordova! Unde e Cordova? întrebã Marco. Dar femeia care era în serviciul lor? Mama? Servitoarea era mama mea! Au luat‑o cu ei?
Domniºoara îl privi ºi‑i zise:
— Nu ºtiu, drãguþule, poate sã ºtie tata, care i‑a vãzut când au plecat. Aºteaptã puþin!
Plecã repede ºi se întoarse dupã câteva minute cu tatãl sãu, un domn înalt, cu barba cãruntã.
Acesta se uitã un moment la chipul drãgãlaº al micului marinar genovez, cu pãrul bãlai ºi cu nasul drept, ºi-l întrebã într‑o italieneascã stricatã.
— Mama ta e genovezã?
— Da! rãspuse Marco.
— Aflã dar, cã femeia genovezã, care era în serviciul lor, a plecat cu dânºii. ªtiu sigur!
— ªi unde s‑au dus?
— La Cordova, un oraº.
Bãiatul suspinã, apoi zise hotãrât:
— Dacã e aºa, mã duc ºi eu la Cordova.
— Sãrãcuþule! strigã domnul, uitându‑se la el cu milã, Cordova e la o sutã de poºte depãrtare de aici.
Marco îngãlbeni ca ceara ºi fu silit sã se sprijine de grilaj.
— Ia sã mai chibzuim puþintel, zise domnul, miºcat de compãtimire, ºi‑i deschise uºa, adãugând: Vino înãuntru puþin, sã vedem ce e de fãcut.
Îi dete un scaun ºi-l puse sã povesteascã repede cum de ajunsese acolo, îl ascultã cu multã bunãtate ºi dupã aceea rãmase câtva timp pe gânduri. În cele din urmã îi zise cu hotãrâre:
— Bani n‑ai, nu e aºa?
— Mai am... ceva... foarte puþin, zise Marco.
Domnul se duse la o mãsuþã, scrise o scrisoare, o pecetlui ºi o dete bãiatului, zicându‑i:
— Uite, italienaºule, du‑te cu scrisoarea aceasta la Boca, un orãºel aproape genovez, la douã ceasuri departe de aici. Oricine te poate îndruma. Când vei ajunge acolo, dã scrisoarea aceasta domnului la care am adresat‑o; o sã-l gãseºti foarte uºor, pentru cã toþi îl cunosc ca pe un cal breaz. El îþi va procura mijloacele, ca sã‑þi urmezi drumul pânã la Cordova, unde vei gãsi pe familia Mequinez ºi prin urmare pe mama ta. Deocamdatã þine astea, bãiete! Îi dete câteva lire. Du‑te cu Dumnezeu!
Bãiatul îi mulþumi, fãrã sã poatã gãsi un cuvânt mai mult. Ieºi cu traista sa ºi luându‑ºi ziua bunã de la mica lui cãlãuzã, porni încet pe drumul spre Boca, strãbãtând oraºul cel mare ºi plin de zgomot cu inima cuprinsã de o adâncã mâhnire.
Tot ce i se întâmplã din minutul acela pânã a doua zi seara, îi rãmase încurcat în minte, ca un vis urât, atât era de obosit ºi de disperat.
Dupã ce dormi noaptea într‑o odãiþã de cârciumã din Boca, alãturi de un hamal de la port, ºi dupã ce îºi petrecu mai toatã ziua stând pe o grãmadã de bârne în faþa portului, ameþit la vederea atâtor vase, corãbii ºi vaporaºe, se pomeni ºi el îmbarcat pe o luntre cu pânze, încãrcatã cu pometuri, mânuitã de trei genovezi voinici ºi pârliþi de soare, ºi plutind spre oraºul Rosario. Glasul lor ºi scumpul dialect ce-l vorbeau îl însufleþirã.
Cãlãtoria þinu trei zile ºi patru nopþi, pricinuind micului cãlãtor uimire peste uimire.
Trei zile ºi patru nopþi pe minunatul râu Parana, care întrece de patru ori Italia în lungime, ºi pe lângã care marele Pad nu mai e decât un pârâiaº! Luntrea înainta încet, luptând cu acea nemãrginitã întindere de apã. Trecea printre niºte insule lungi, cuiburi de ºerpi ºi de tigri, înþesate cu portocali ºi cu sãlcii, care semãnau a pãduri plutitoare; uneori intra în canale strâmte de pãrea cã n‑o sã mai poatã ieºi de acolo, alteori se pomenea într‑un vast spaþiu de apã ce avea înfãþiºarea unor lacuri mari ºi liniºtite; apoi iarãºi printre insule, canale ºi boschete enorme, de o vegetaþie încântãtoare. Domnea pretutindeni o adâncã tãcere.
Cu cât înaintau mai mult, cu atât uriaºul râu înspãimânta mai tare pe bietul Marco. Îºi închipuia cã mama sa se afla la izvorul sãu ºi cã o sã‑i trebuiascã ani întregi pânã sã ajungã la ea. Mânca de douã ori pe zi pâine ºi carne sãratã, împreunã cu luntraºii care, vãzându-l mereu trist, nu‑i mai vorbeau deloc.
Noaptea dormea pe acoperiºul luntrei ºi se deºtepta din când în când buimãcit de strãlucirea limpede a lunii, care se râsfrângea în undele argintii ºi înãlbea þãrmurile depãrtate.
Atunci i se strângea inima. Cordova! rostea de mai multe ori acel nume: Cordova; ca numele unei cetãþi misterioase din basme. Dupã aceea se gândea:
"ªi mama a trecut pe aici, a vãzut ºi ea þãrmurile ºi insulele acestea". Atunci nu i se mai pãreau atât de stranii ºi singuratice locurile acelea peste care trecuse privirea mamei sale.
Noaptea, unul dintre luntraºi cânta. Vocea lui îi aminti cântecele pe care i le cânta mama sa, când era mic, ca sã adoarmã. Când îl auzi, izbucni în plâns. Luntraºul îi strigã:
— Fii tare de înger, bãiete, ce naiba! S‑a mai pomenit vreodatã sã plângã un genovez, fiindcã e departe de ai sãi? Genovezii cutreierã pãmântul, glorioºi ºi biruitori.
La auzul acestor cuvinte, Marco tresãri, simþi glasul sângelui genovez ºi ridicând fruntea cu mândrie, bãtu cu pumnul în cârma bãrcii ºi strigã:
— Da, chiar de‑ar trebui sã ocolesc Pãmântul, cãlãtorind ani dupã ani, mergând sute de poºte pe jos, voi merge tot înainte pânã ce‑o voi gãsi pe mama! M‑aº mulþumi o singurã datã. Înainte dar!
ªi îmbãrbãtându‑se astfel, sosi în zorii unei zile rãcoroase ºi limpezi în faþa oraºului Rosario, zidit pe malul înalt al râului Parana, în undele cãruia se oglindeau catarge, împodobite cu steaguri, ale sutelor de corãbii din toate þãrile.
Îndatã ce debarcarã, strãbãtu oraºul cu traista la spinare, cãutând pe un domn argentinian, pentru care protectorul sãu din Boca îi dãduse o scrisoare de recomandare.
Cum intrã în Rosario, lui Marco i se pãru cã intrã într‑un oraº cunoscut. Erau tot acele strãzi nesfârºite, drepte, cu casele mici ºi albe, încruciºate în toate direcþiile, cu mii de fire telegrafice ºi telefonice pe deasupra acoperiºurilor, care pãreau mari pânze þesute de pãianjen; apoi un amestec ºi un zgomot de oameni, de cai ºi de cãrute. Mintea bietului bãiat se tulburã, mai cã‑i venea sã creadã cã se aflã iarãºi la Buenos‑Aires ºi cã merge sã-l caute pe vãrul sãu. Se învârti un ceas ºi mai bine ºi, întrebând întruna, gãsi în sfârºit locuinþa noului sãu protector. Trase clopoþelul. Ieºi în uºã un om gras ºi blond, cu înfãþiºarea asprã, care pãrea a fi un îngrijitor, acesta îl întrebã cu mojicie:
— Ce cauþi? Bãiatul întrebã de stãpân.
— Stãpânul? rãspunse îngrijitorul, a plecat asearã la Buenos‑Aires cu toatã familia.
Bãiatul rãmase înmãrmurit, însã dupã aceea boloborosi:
— Da eu... n‑am pe nimeni aici... sunt singur. ªi întinse biletul.
Îngrijitorul îl luã, îl citi ºi‑i zise cu asprime:
— Ce vrei sã‑þi fac eu? O sã‑i dau biletul, când s‑o întoarce, peste o lunã!
— Dar sunt singur! Ce sã mã fac eu? Sunt fãrã bani! strigã bãiatul cu glas rugãtor.
— Haide, carã‑te! zise omul, nu sunt destui vagabonzi ca tine în Rosario? Pleacã de cerºeºte în þara ta.
Îi închise uºa în nas ºi bietul bãiat rãmase împietrit pe loc.
Pe urmã îºi luã iar traista ºi plecã, cu inima sfâºiatã ºi cu mintea cuprinsã de mii de gânduri prãpãstioase.
Ce sã facã? Încotro sã apuce? Trebuia sã cãlãtoreascã o zi întreagã pe drumul de fier, ca sã ajungã de la Rozario la Cordova, ºi nu mai avea la el decât vreo câteva lire. Unde sã‑ºi gãseascã bani pentru ca sã plãteascã drumul? Putea sã munceasc. Dar cum ºi la cine sã cearã de lucru? Sã cerºeascã! Ah! Nu! Sã fie gonit, ocãrât, înjosit, ca mai adineaori? Nu, niciodatã, mai bine moartea!
Frãmântat de aceste gânduri ºi uitându‑se la ºoseaua ce se pierdea în nemãrginita câmpie, fu cuprins iarãºi de disperare. Îºi aruncã jos traista ºi, aºezându‑se cu spatele rezemat de zid, plecã uºor capul si râmase cu totul nimicit.
Oamenii care treceau puteau sã dea peste el. Carele uruiau pe drum cu zgomot. Mulþi bãieþi stãteau pe loc ºi se uitau la el. Marco nu‑i vedea, nu auzea nimic.
Deodatã fu smuls din nimicirea în care cãzuse de un glas care îl întrebã pe italieneºte, cu un accent lombard:
— Ce ai, bãiete?
Marco ridicã ochii ºi sãri drept în picioare scoþând un strigãt de mirare:
— Cum, dumneata aici?
Era bãtrânul þãran lombard, cu care se împrietenise în cãlãtoria lui.
Nici þãranului nu i se pãrea mai puþin ciudat decât lui. Bãiatul se apucã sã‑i povesteascã în grabã tot ce i se întâmplase de când se despãrþiserã.
— Iatã‑mã acum fãrã nici o para. Trebuie sã muncesc, gãseºte‑mi dumneatata ceva de lucru, ca sã pot strânge câteva lire. Fac orice: hamal, mãturãtor de stradã, chiar ºi muncã de þarã; mã mulþumesc cu pâine neagrã, numai sã pot pleca mai repede, ca sã‑o gãsesc pe mama. Fã‑þi pomana aceasta cu mine, gãseºte‑mi de lucru, pentru Dumnezeu, cãci nu mai pot!
— Ei drace, drace! Ce istorie mai e ºi asta! zise þãranul, scãrpinându‑se în cap. Sã lucrezi, e uºor de zis. Ia sã vedem, nu putem aduna treizeci de lire de pe la compatrioþii ce se aflã aici?
Bãiatul se uitã la el, cuprins de o nouã nãdejde.
— Vino cu mine! îi zise þãranul.
— Unde? întrebã bãiatul, luându‑ºi sacul.
— Vino cu mine!
Þãranul porni. Marco se luã dupã dânsul. Merserã cât merserã fãrã sã vorbeascã. În sfârºit, þãranul se opri la uºa unui han, care avea ca firmã o stea, sub care era scris: "Steaua Italiei".
Þãranul se uitã înãuntru ºi întorcându‑se spre bãiat, îi zise cu veselie:
— Stãm bine!
Intrarã amândoi într‑o salã, unde erau mese multe, la care stãteau o mulþime de oameni, bând ºi vorbind tare.
Bãtrânul lombard se apropie de cea dintâi masã, ºi dupã felul în care urã bunã ziua celor ºase oameni care stãteau la ea, se vedea cã fusese în tovãrãºia lor pânã atunci.
Erau aprinºi la faþã ºi ciocãneau paharele strigând ºi râzând.
— Prieteni, zise lombardul, stând în picioare ºi arãtând pe Marco, iatã un biet bãiat de‑al nostru, care a venit singur de la Genova, ca sã caute pe mama sa la Buenos‑Aires. Acolo i s‑a spus cã mama sa e la Cordova. El a venit cu barca pânã la Rosario, având la sine o scrisoare de recomandare cãtre un domn. Când a arãtat‑o, a fost primit ca un milog. Sãrmanul bãiat n‑are nici mãcar un gologan în pungã ºi e aici singur, ca un oropsit. E un bãiat de inimã, v‑o spun eu. Ia sã vedem: nu putem sã‑i strângem atât cât îi trebuie ca sã‑ºi cumpere un bilet pânã la Cordova, la mama lui? Cum adicã, o sã-l lãsãm aici ca pe un câine?
— Fereascã Dumnezeu!
— Cu nici un preþ, strigarã toþi deodatã, dând cu pumnul în masã. Sã nu ajutãm pe unul de‑al nostru? Vino încoace, mititelule. Nu suntem noi aici! Ia uitaþi‑vã ce frumos ºtrengãrel! Deschideþi‑vã pungile, prieteni! Ai venit singur, foarte frumos! Eºti un bãiat de inimã! Na ºi þie un pahar, închinã, n‑ai grijã, o sã‑þi ajutãm noi, ca sã‑þi gãseºti pe mama.
ªi unul îl luã de bãrbie, altul îl bãtu pe umeri, un al treilea îi lua traista.
Alþi trecãtori se ridicarã de la mesele vecine ºi se apropiarã. Istoria bãiatului trecu din gurã în gurã; aºa cã în mai puþin de zece minute, þãranul lombard strânse din adunare patruzeci ºi douã de lire.
— Vãzuºi, bãiete? Iatã cum curg banii în America!
— Ia mai bea! îi strigã un altul, întinzându‑i un pahar cu vin; hai sã închinãm cu toþii în sãnãtatea mamei tale!
— În sãnãtatea mamei tale! strigarã toþi, ridicând paharele.
Marco vru ºi el sã zicã: în sãnãtatea ma...! dar îl podidirã lacrimile de bucurie.
Îºi puse paharul pe masã ºi se aruncã la gâtul bãtrânului sãu prieten.
În ziua urmãtoare, în zori, el ºi plecase spre Cordova plin de presimþiri bune.
Dar nici o veselie nu poate sã þinã mult, când natura ne înfãþiºeazã o tristã priveliºte.
Timpul era întunecat; trenul aproape gol, strãbãtea cu iuþeala fulgerului o câmpie nemãrginitã ºi pustie. El era singur într‑un vagon lung, care pãrea un tren de ambulanþã.
Se uita, ºi în dreapta, ºi în stânga, ºi nu vedea decât singurãtate fãrã sfârºit. Ici ºi colo, câþiva copaci strâmbi, mici, o iarbã neagrã ºi rarã, care dãdea câmpiei înfãþiºarea unui vast cimitir. Marco aþipea puþin, se deºtepta ºi aceeaºi priveliºte îi izbea vãzul. Staþiile cãii ferate erau singuratice ca niºte locuinþe de pustnici ºi, când se oprea trenul, nu se auzea nici un cuvânt. Lui Marco i se pãrea cã e singur în acel tren ºi pãrãsit în mijlocul pustietãþii.
Un vânt rece îi piºcã obrazul. Plecase din Genova cãtre sfârºitul lui aprilie, ºi tatãl sãu, neºtiind cã în America o sã fie iarnã, îl îmbrãcase ca de varã.
Pãtruns de frig ºi obosit de emoþie ºi de nevoile zilelor trecute, adormi.
Dormi mult ºi se deºteptã înþepenit. Simþind cã nu‑i prea este bine, fu cuprins de groazã sã nu se îmbolnãveascã, sã moarã pe drum ºi cadavrul sã‑i fie aruncat ºi sã rãmâie pradã corbilor ºi a câinilor, ca stârvurile de cai ºi de vaci ce vãzuse de‑a lungul drumului ºi de la care îºi întorsese privirea cu înfiorare.
Într‑o stare sufleteascã aºa de îngrijoratã, în mijlocul tãcerii întunecate a firii, gândurile lui erau pornite tot înspre rãu. Oare o s‑o gãseascã el, pe mama sa, în Cordova? ªi dacã nu va fi? Dacã domnul de la Buenos‑Aires se va fi înºelat? Dacã ar fi murit! Adormi iarãºi cu aceste gânduri, visã cã ajunsese noaptea la Cordova ºi cã lumea de pe la uºi ºi de pe la ferestre îi striga: "Nu e aici! Nu e aici!"
Se deºteptã tresãrind, îngrozit, dar vãzând cã fusese numai un vis, adormi iarãºi, ºi când îl deºteptarã, ajunsese la Cordova.
Ce uºurare, cu ce avânt sãri din tren!
Întrebã pe un slujbaº de la garã, dacã ºtie unde locuieºte inginerul Mequinez. Omul îl îndreptã spre o bisericã, lângã care era casa.
Bãiatul o luã la picior. Era noapte. Intrã în oraºul întunecos ºi liniºtit, dar care, dupã groaznicul pustiu ce îl strãbãtuse, i se pãru vesel.
Întâlni pe un preot. Acesta îi arãtã biserica ºi el gãsi îndatã casa. Sunã clopoþelul ºi mâna îi tremura, bãtãile inimii îi opreau rãsuflarea.
Veni sã‑i deschidã o bãtrânã cu o lumânare aprinsã în mânã. Bãiatul nu putu sã vorbeascã.
— Pe cine cauþi? îl întrebã ea, pe spaniolã.
— Pe inginerul Mequinez, rãspunse Marco.
Bãtrâna îºi încruciºa braþele clãtinând din cap ºi zise:
— Dar ce Dumnezeu! ªi tu vii sã cauþi pe inginerul Mequinez? Ar fi vremea sã sfârºim cu istoria asta. Iatã trei luni de când ne plictisiþi. N‑am publicat prin ziare? Nu cumva trebuie sã scrie ºi pe colþurile rãspântiilor: Mequinez s‑a mutat la Tucuman!
Bãiatul îºi frânse mâinile de disperare; apoi strigã plin de ciudã: Ce blestem mã urmãreºte, Doamne! Sunt eu oare ursit sã mor pe drumuri, cãutând‑o pe mama? Înnebunesc! Îmi vine sã mã strâng de gât! Dumnezeule, ce sã mã fac eu, acum?
Stãtu puþin pe gânduri, apoi întrebã: Ia mai spune‑mi, te rog, cum se cheamã þara aceea? Unde este? La ce depãrtare?
— Nimica toatã, o fugã de cal, rãspunse bãtrâna, apoi înduioºându‑se, adãugã: Ei, bãiete dragã, aflã cã e la o depãrtare de cel puþin patru sau cinci sute de poºte de aici.
Pe bãiat îl podidi plânsul ºi întrebã suspinând:
— ªi acum, ce sã mã fac?...
— Ce vrei sã‑þi spun, zise femeia, ºtiu ºi eu?
Dar numaidecât îi trecu prin minte un gând ºi‑i zise:
— ªtii ce? Ia‑o la dreapta pe stradã ºi o sã gãseºti la a treia casã o curte. Acolo locuieºte un capataz, un negustor, care pleacã mâine la Tucuman cu carele cu boi. Du‑te ºi roagã-l sã te ia ºi pe tine în schimul serviciului ce‑i vei face. Aleargã fuga.
Bãiatul îºi luã traista, mulþumi ºi în douã minute intrã în curtea aceea luminatã cu felinare, unde gãsi oameni care încãrcau saci cu grâu în niºte care uriaºe. Un om înalt ºi bãrbos, înfãºurat într‑o manta lungã, supraveghea lucrãrile. Bãiatul se apropie de el ºi-l întrebã cu sfialã, dacã voia sã-l ia ºi pe el cu dânsul, spunând cã venea din Italia ºi cãuta pe mama sa.
Capatazul îl mãsurã de sus pânã jos ºi‑i zise rãstit:
— N‑am loc pentru tine!
— Am cincisprezece lire, rãspunse bãiatul, cu glas rugãtor, þi le dau pe toate ºi pe drum o sã‑þi muncesc. O sã car apã ºi grãunþe pentru boi, fac orice. Îmi ajunge o bucatã de pâine. Te rog, domnule, fã‑mi ºi mie un locºor!
Capatazul se uitã iarãºi la el ºi‑i rãspunse cu glas mai blând:
— Nu‑þi spun cã nu e loc? ªi apoi, vezi, noi nu mergem la Tucuman; ne ducem în alt oraº, la Santiago del Estero. La un loc oarecare ar trebui sã te las în drum ºi o sã ai încã o lungã bucatã de fãcut pe jos.
— Aº face ºi îndoi! strigã Marco. Sã n‑ai grijã.
Gãsesc eu drumul. Fã‑mi un loc, domnule... fie‑þi milã, nu mã lãsa!
— Gândeºte‑te, e o cãlãtorie de douãzeci de zile! adãugã captazul.
— Nu‑mi pasã!
— Drumul e greu!
— Voi rãbda toate!
— O sã trebuiascã sã cãlãtoreºti singur.
— Nu mi‑e fricã de nimic, numai sã gãsesc pe mama. Fie‑þi milã de mine, domnule, ia‑mã!
Capatazul apropie felinarul de faþa lui ºi, dupã ce se uitã puþin la el, îi zise:
— Bine! 
Bãiatul îi sãrutã mâna.
— Noaptea asta culcã‑te aici, pe un car, îi zise capatazul, mâine dimineaþã, în zori de zi , o sã te deºtept. Buenas noches (noapte bunã).
La patru de dimineaþã, dupã cum spusese negustorul, carele pornirã cu mare zgomot.
Fiecare car era tras de ºase boi ºi urmat de alþi patru boi de schimb. Bãiatul, deºteptat ºi vârât într‑un alt car, se lungi pe saci ºi adormi iarãºi greu.
Când se deºteptã, convoiul se oprise într‑un loc singuratic, la soare, ºi toþi oamenii stãteau în cerc în jurul unui foc aþâþat de vânt, la care frigeau într‑o frigare lungã un sfert de viþel.
Mâncarã cu toþii, se odihnirã ºi pornirã iarãºi. Drumul continuã astfel ca un marº soldãþesc. În fiecare dimineaþã porneau la cinci, se opreau la nouã, plecau iarãºi la cinci seara ºi se opreau la zece noaptea. Cãrãuºii mergeau cãlare ºi îmboldeau boii la mers, împungându‑i cu niºte prãjini lungi.
Bãiatul aprindea focul pentru fripturã, dãdea nutreþ vitelor ºi le adãpa, curãþa felinarele, aducea apã de bãut. Þinuturile îi treceau pe dinainte ca niºte vedenii nelãmurite: pãduri întinse de copaci mici ºi negri; cãtune sãrãcãcioase cu câteva case roºii, rãspândite ici ºi colo. Spaþii nemãrginite acoperite cu sare, care fuseserã probabil odinioarã albiile vreunor lacuri sãrate, se întindeau albind în depãrtare, pânã unde putea sã cuprindã ochiul. Pretutindeni: numai câmpie, singurãtate ºi liniºte adâncã.
Întâlneau foarte rar doi sau trei cãlãtori cãlãri, urmaþi de o herghelie de cai, care treceau în goanã, ca fulgerul.
Timpul era frumos, dar cãrãuºii se fãceau din zi în zi mai pretenþioºi, ca ºi cum bãiatul ar fi fost servitorul lor. Unii din ei îl ocãrau, alþii îl ameninþau, îl puneau sã le care legãturi mari de nutreþ, îl trimiteau departe dupã apã, ºi bietul copil, prãpãdit, obosit, nu putea nici mãcar sã doarmã noaptea din cauza zguduiturilor cãruþei ºi a scârþâitului roþilor. Pe lângã acestea, se mai iscã ºi un vânt puternic, care ridicã o pulbere groasã ºi roºiaticã, ce acoperea totul, pãtrundea în car, îi umplea ochii ºi gura, tãindu‑i rãsuflarea. Sleit de obosealã ºi de nedormire, cu hainele rupte ºi murdãrite, ocãrât de dimineaþã pânã seara, bietul bãiat era topit ºi s‑ar fi descurajat cu totul, dacã totuºi capatazul nu i‑ar fi vorbit din când în când cu blândeþe. Adesea plângea pe furiº într‑un colþ al carului cu faþa vârâtã în traista lui, care nu mai conþinea decât zdrenþe. În fiecare zi se trezea mai slab ºi mai descurajat, ºi uitându‑se la câmpia cea nemãrginitã ºi grozavã, care pãrea un ocean de pãmânt, îºi zicea în sine:
"Nu o s‑o mã mai ducã pânã disearã, o sã mor pe drum!" Oboseala ºi ocãrile creºteau pe fiecare zi. Într‑o dimineaþã, pentru cã întârziase cu apa, un cãrãuº, folosindu‑se de lipsa capatazului, îl bãtu. Atunci, ceilalþi cãrãuºi începurã ºi ei sã‑i dea câte o palmã, de câte ori îi dãdeau o poruncã; ºi‑i ziceau în bãtaie de joc:
— Na ºi p‑asta! Mai dã‑o ºi pe asta, mã‑ti, derbedeule!
Bietul bãiat nu mai putu suporta ºi se îmbolnãvi.
Stãtu trei zile în car, zãcând de friguri. Numai capatazul venea la el sã‑i aducã apã ºi sã vadã ce mai face.
Marco crezu cã ºi moare atunci. În disperarea lui chemã de o mie de ori pe mama sa:
— Mamã, mamã, ajutã‑mã! Vino la mine, cã mor! N‑o sã te mai vãd, mamã dragã! Biata mamã o sã mã gãseascã mort în mijlocul drumului! ªi se ruga de Dumnezeu, sã aibã milã de el.
În sfârºit se fãcu bine.
Dar odatã cu însãnãtoºirea sosi ºi ziua cea mai teribilã, ziua în care trebuia sã‑ºi urmeze calea singur.
Cãlãtoreau de mai bine de douã sãptãmâni, când ajunserã la locul unde se întretãiau drumurile: unul spre Tucuman ºi celãlalt spre Santiago del Estro. Capatazul îl vesti cã trebuie sã se despartã. Îi dete câteva lãmuriri asupra drumului ce trebuia sã urmeze. Îi legã traista în spinare, ca sã‑i uºureze mersul ºi îºi luã ziua bunã de la el, repede, ca sã nu se înduioºeze. Bãiatul abia apucã sã‑i sãrute mâna. Chiar ceilalþi, care îl trataserã aºa de rãu, arãtarã oarecare milã, vãzându-l cum rãmâne singur ºi‑i fãcurã un semn de rãmas bun cu mâna.
Marco rãspunse scoþându‑ºi pãlãria ºi stãtu câtva timp pe loc, uitându‑se lung la convoiul care se depãrta ridicând în urmã pulberea, o pulbere roºiaticã.
Dupã aceea îºi urmã ºi el calea, oftând din greu.
Un singur lucru îi înviora sufletul. Dupã atâtea zile de cãlãtorie prin acea nemãrginitã câmpie, vedea în sfârºit, în zarea depãrtatã, un lanþ de munþi foarte înalþi ºi albaºtri, cu vârfurile albe de zãpadã, care‑i aduceau aminte de Alpi ºi îi dãdeau impresia, cã se apropie de þara lui.
Erau Anzii, ºira spinãrii continentului american, lanþul nesfârºit, care se întindea de la Þara de Foc pânã la Marea îngheþatã. Iar ceea ce-l învia ºi mai mult, era cã aerul devenea din ce în ce mai cald, din cauzã cã mergând cãtre miazãnoapte, se apropia de tropice.
Gãsea la mari depãrtãri câte o cãsuþã ori vreo dugheanã, unde îºi cumpãra ceva de mâncare. Întâlnea oameni cãlãri, din când în când, femei ºi copilaºi ºezând nemiºcaþi pe pãmânt; chipuri cu totul noi pentru dânsul, cu ochii tãiaþi pieziº, care se uitau la el ºi întorceau capul încet, ca niºte automate. Erau indieni.
În ziua dintâi merse cât îl þinurã picioarele ºi noaptea dormi sub un copac. A doua zi umblã mai încet ºi cu mai puþinã speranþã. I se rupserã cizmele ºi picioarele îi sângerau, iar stomacul i se slãbise din cauza hranei proaste. Spre searã i se fãcu fricã. Auzise în Italia cã în þara aceasta erau ºerpi mulþi. I se pãrea cã îi aude ºuierând, se oprea o clipã ºi iarãºi o luã la fugã; îi îngheþau oasele de fricã.
Uneori îl apuca o milã grozavã de el însuºi. Mergând, plângea amarnic ºi îºi zicea:
— Cum ar plânge biata mamã, dacã ar ºti cã mi‑e aºa de fricã!
Gândul acesta îl îmbãrbãta ºi, ca sã‑ºi uite frica, îºi aducea aminte de o mulþime de lucruri despre mama sa; ultimele ei vorbe când plecase din Genova, cum îl învelea cu plapuma pânã la bãrbie, când se trezea, cum îl lua în braþe, când era mititel!
Atunci îºi zicea însufleþit:
— Da, mamã dragã, într‑o zi te voi vedea! Doar o da Dumnezeu, sã sfârºesc acest drum lung.
ªi mergea, mergea mereu printre copaci cu frunze minunate, printre plantaþiile nesfârºite, de trestie de zahãr, având totdeauna dinaintea ochilor munþii albaºtri, ale cãror vârfuri înalte atingeau cerul.
Patru, cinci zile, o sãptãmânã întreagã trecu. Puterile îi slãbeau din zi în zi ºi picioarele însângerate i se umflaserã. În sfârºit, într‑o searã, cãtre apusul soarelui, i se spuse cã Tucuman era la cinci mile de acolo.
Marco scoase un þipãt de bucurie ºi îºi iuþi paºii, ca ºi cum ar fi redobândit puterea pierdutã. Dar fu o scurtã închipuire. Puterile îl pãrãsirã deodatã ºi cãzu istovit pe marginea unui ºanþ.
Totuºi, inima îi bãtea de bucurie.
Cerul, plin de stele scânteietoare, nu i se pãruse niciodatã atât de frumos. Lungit pe iarbã, se uita la ele, le admira ºi se gândea cã poate atunci ºi mama sa le priveºte.
Îºi zicea: Dragã mamã, unde eºti? Ce vei fi fãcând tu acum? Te gândeºti la bãieþelul tãu? Îþi închipui cã e aºa aproape de tine?
Bietul Marco! Dacã ar fi putut sã vadã în ce stare se afla mama lui în minutul acela, s‑ar fi silit din toate puterile sã umble mereu înainte, ca sã ajungã la ea cu câteva ore mai curând.
Era bolnavã în pat, într‑o odaie din etajul de jos al unei case frumoase, unde locuia toatã familia Mequinez, care o iubea foarte mult ºi o ajuta din toate puterile.
Biata femeie era cam suferindã, când inginerul Mequinez fusese silit sã plece pe neaºteptate de la Buenos Aires ºi nu se însãnãtoºise deloc, cu tot aerul curat din Cordova.
Pe lângã acestea, faptul cã nu mai primea nici un rãspus de la scrisorile sale, nici de la bãrbatul sãu, nici de la vãrul sãu, presimþirea unei mari nenorociri, grija continuã în care trãia stând la îndoialã dacã trebuie sã plece sau sã rãmânã, aºteptând în fiecare zi o veste tristã, toate acestea o slãbiserã foarte mult, ºi în cele din urmã se îmbolnãvi rãu. De cincisprezece zile nu se ridicase din pat. Trebuia sã‑i facã o micã operaþie, ca sã‑i mântuie viaþa. ªi tocmai în momentul în care Marco se gândea cu mai mare dor la ea, în jurul patului sãu stãteau stãpânul ºi stãpâna ei, silindu‑se cu multã blândeþe s‑o înduplece ca sã se lase operatã, iar dânsa nu voia cu nici un chip ºi plângea.
Un doctor bun din Tucuman venise deja cu o sãptãmânã mai înainte; dar degeaba.
— Nu, dragii mei stãpâni, spunea ea, nu mai am putere, simt cã aº muri sub cuþitul doctorului. Mai bine lãsãþi‑mã sã mor aºa. Nu‑mi mai trebuie viaþa de aici înainte. Totul s‑a sfârºit pentru mine. Mai bine sã mor înainte de a ºti ce s‑a întâmplat cu ai mei. ªi la aceste cuvinte izbucnea în plâns. Bãieþii mei! Bãieþii mei! striga ea, frângându‑ºi mâinile, cine ºtie dacã mai trãiesc. Nu e mai bine sã mor ºi eu? Vã mulþumesc din tot sufletul, bunii mei stãpâni! Mai bine sã mor. ªtiu cã n‑o sã mã fac bine nici cu operaþia. Vã mulþumesc de atâta grijã. Nu trebuie sã mai vinã doctorul, poimâine. Vreau sã mor! Soarta a vrut sã mor aici. Sunt hotãrâtã sã nu mã las sã mã opereze! Vreau sã mor!
Stãpânii stãteau ºi priveau cu milã pe mama ceea adorabilã, care, ca sã‑ºi mântuiascã familia, venise sã moarã la ºase mii de poºte, departe de þara ei. Sã moarã dupã ce rãbdase atâtea! Biata femeie, aºa de cinstitã, aºa de bunã, aºa de nenorocitã!...
A doua zi de dimineaþã, cu traista la spinare, obosit ºi, ºchiopãtând, dar cu nãdejdea în suflet, Marco intra în oraºul Tucuman, unul din cele mai noi ºi mai înfloritoare oraºe din republica Argentina.
Oraºele acestea ale Americii, fondate de puþin timp, seamãnã atât de mult unele cu altele, încât, lui Marco i se pãru iarãºi cã intrã în Buenos‑Aires, în Rosario ori în Cordova.
Erau aceleaºi strãzi drepte ºi lungi, aceleaºi case mici ºi albe, dar pretutindeni o verdeaþã veselã ºi încântãtoare, un aer îmbãlsãmat, un cer limpede ºi azuriu, cum nu mai vãzuse niciodatã, nici mãcar în Italia.
Strãbãtând oraºul, fu cuprins din nou de aceeaºi neliniºte care îl apucase la Buenos‑Aires. Se uita la toate ferestrele, ºi la toate uºile, se uita la toate femeile ce treceau, cu speranþa nerãbdãtoare de a întâlni pe mama sa. Ar fi voit sã întrebe pe toþi câþi întâlnea în cale, dar nu îndrãznea sã opreascã pe nimeni. Se uita sã vadã un chip mai blând, ca sã-l întrebe, când deodatã îi cãzurã ochii pe o firmã scrisã în limba italianã. În prãvãlie stãtea un om cu ochelari ºi douã femei.
Se apropie cu sfialã de uºã ºi prinzând inimã, întrebã:
— Nu ºtii dumneata, domnule, sã‑mi spui unde locuieºte familia Mequinez?
— Familia inginerului Mequinez? întrebã negustorul.
— Da, domnule! rãspunse bãiatul du glas sfârºit.
— Familia Mequinez, zise negustorul, nu locuieºte în Tucuman.
Un strigãt sfâºietor, ca al unui rãnit de moarte, rãspunse acestor cuvinte.
Negustorul ºi femeile sãrirã deodatã. Câþiva vecini alergarã sã vadã ce e.
— Ce e! Ce ai, bãiete? îi zise negustorul, bãgându-l în prãvãlie ºi aºezându-l pe un scaun. Nu dispera aºa, ce Dumnezeu! Familia Mequinez nu locuieºte aici, dar nu e departe, e în împrejurimile Tucumanului.
— Unde? Unde e? strigã Marco, însufleþindu‑se.
— Cam la vreo douã poºte de aici, adãugã negustorul, pe þãrmul râului Saladillo, într‑un loc unde se clãdeºte o mare fabricã de zahãr. Oricine te poate îndrepta!
— Am fost eu acolo acum o lunã, zise un tânãr, care alergase la strigãtul lui Marco.
Marco se uitã la el cu ochii mari ºi îl întrebã repede, îngãlbenind:
— Ai vãzut pe servitoarea domnului Mequinez, pe italianca?
— Genoveza? Da, am vãzut‑o!
Marco izbucni totdeodatã în plâns ºi în râs. Pe urmã deodatã întrebã hotãrât:
— Pe unde s‑o apuc? Arãtaþi‑mi repede drumul, plec îndatã!
— Dar e cale de o zi! îi spuserã cu toþii. Eºti obosit, odihneºte‑te, o sã pleci mâine!
— Nu se poate! Nu se poate! rãspunse bãiatul. Arãtaþi‑mi calea, plec îndatã, chiar de‑aº ºti cã mor pe drum!
Vãzându-l atât de hotãrât, nu se mai împotrivi nimeni:
— Du‑te copile, Dumnezeu sã te pãzeascã! îi spuserã cu toþii.
— Sã bagi de seamã, când vei trece prin pãdure, sã nu te rãtãceºti.
— Cãlãtorie bunã, italienaºule!
Un om îl însoþi pânã afarã din oraº, îi arãtã drumul, îi dete câteva poveþe ºi rãmase puþin privindu‑l cum se îndepãrteazã. Peste câteva minute, bãiatul se fãcu nevãzut în dosul copacilor stufoºi de pe marginea ºoselei.

***

Noaptea aceea fusese înfiorãtoare pentru sãrmana bolnavã... Avea niºte dureri groaznice, care o fãceau sã þipe sfâºietor ºi sã aiureze. Femeile care o îngrijeau, îºi pierduserã capul. Stãpâna intra din când în când îngrijoratã. La toþi le era teamã cã nu va scãpa, chiar de s‑ar lãsa sã fie operatã, sã nu fie prea târziu, medicul venind tocmai a doua zi. Suferinþa ei cea mai adâncã, era cea moralã. Prãpãditã, zdrobitã, schimbatã la faþã; îºi smulgea pãrul cu disperare ºi striga:
— Doamne, Doamne! Sã mor aºa de departe, fãrã sã‑mi mai vãd copiii! Sã‑i las fãrã mamã! Pe micul meu Marco, aºa de bun, aºa de iubitor! Dumneavoastrã nu ºtiþi ce bãiat este! Sâ-l fi vãzut cum plângea când am plecat; nu se mai putea smulge din braþele mele. Parcã înþelegea mititelul, cã n‑o sã mã mai vadã. De ce n‑am murit atunci? Nu, nu, sã nu rãmânã fãrã mamã. Nu mã lãsaþi sã mor! Alergaþi dupã doctor, sã vinã, sã mã taie, dar sã‑mi scape viaþa. Vreau sã mã vindec, vreau sã trãiesc! Doctorul! Doctorul! Ajutor! Ajutor!
Femeile care o îngrijeau o luau de mânã, îi vorbeau de Dumnezeu ºi o încurajau. Atunci, biata bolnavã plângea ca un copil ºi ºoptea din când în când:
— O! Frumoasa mea Genova! Casa mea! Marea cea întinsã!... ªi Marco, scumpul meu Marco, ce‑o fi fãcând el acuma, sãrãcuþul!

***

Era miezul nopþii ºi sãrmanul ei Marco, dupã ce petrecuse ceasuri întregi pe marginea unui ºanþ, sleit de puteri, trecea prin mijlocul unei pãduri întinse, umbritã de copaci uriaºi, ale cãror vârfuri argintate de razele lunii, pãreau niºte turnuri de bisericã. El zãrea în umbrã, mii de trunchiuri de toate formele: drepte, culcate, încâlcite, cu o înfãþiºare stranie ºi ameninþãtoare; o mãreþie maiestuoasã, o dezordine a firii de o rarã frumuseþe, priveliºtea cea mai grozavã ºi cea mai mãreaþã, pe care vegetaþia pãmântului o poate înfãþiºa vreodatã ochilor.
Uneori, Marco era cuprins de spaimã, dar îndatã ce se gândea la mama sa, inima i se îmbãrbãta.
Zdrobit de obosealã, cu picioarele sângerânde, singur în mijlocul acelei pãduri uriaºe, unde foarte rar se vedeau numai niºte mici colibe omeneºti, care, pe lângã arborii aceia monstruoºi pãreau niºte muºuroaie de furnici, sau vreun bivol dormind pe marginea drumului; Marco, deºi zdrobit, nu mai simþea oboseala; era singur ºi nu‑i mai era fricã. Mãreþia pãdurii îi îmbãrbãta sufletul. Apropierea de mama sa îi dãdea puterea ºi îndrãzneala unui om mare. Amintirile oceanului strãbãtut, neajunsurile, durerile suferite ºi biruite, ostenelile rãbdate îl fãceau sã ridice fruntea sus, ºi chipul mamei sale", pe care îl pierduse din minte dupã atâþia ani de depãrtare, i se arãta în acele minute, lãmurit. El vedea pânã ºi clipitul ochilor, miºcarea buzelor, în sfârºit toate gesturile ei.
Aceste amintiri îl fãceau sã grãbeascã pasul. Mergând, nu bãgase de seamã cã de pe vârful copacilor lumina argintie a lunii se împrãºtiase în revãrsarea zorilor.

***

În aceeaºi dimineaþã, pe la orele opt, doctorul din Tucuman, un tânãr argentinian, era la patul bolnavei, împreunã cu un ajutor al sãu. Ei se sileau s‑o înduplece sã‑ºi facã operaþia.
Domnul ºi doamna Menquinez, care se aflau de faþã, stãruiau ºi ei.
Dar totul era zadarnic; femeia, vãzându‑se atât de slabã de puteri, nu mai avea încredere în operaþie.
Doctorul o încredinþã cã reuºita operaþiei era sigurã, precum era de sigurã ºi moartea, dacã nu se lãsa. Stãruiau cu toþii în zadar.
— Nu, doctore, spunea bolnava, îmi rãmâne numai curajul de a muri, dar nu ºi acela de a mai suferi ºi operaþia zadarnicã; îþi mulþumesc, doctore, dar lasã‑mã sã mor liniºtitã!
Doctorul, descurajat, nu mai stãrui. Atunci, femeia se întoarse cãtre stãpâna sa ºi cu glasul sfârºit îi fãcu ultimele sale rugãciuni: Buna mea stãpânã, zise ea cu greutate, te rog sã trimiþi prin consulat economiile ºi lucrurile ce le am aici familiei mele. Am nãdejde cã se aflã toþi în viaþã. Presimþirile îmi sunt bune în aceste momente din urmã. Te rog, fã‑þi bunãtate ºi scrie‑le... cã m‑am gândit totdeauna la ei. cã am muncit totdeauna pentru copiii mei... ºi singura mea durere este cã mor fãrã sã‑i vãd. Spune‑le cã mor binecuvântându‑i pe toþi... Încredinþez bãrbatului meu ºi fiului meu celui mare pe micul Marco... Sã aibã grijã de el! ªi încruciºând mâinile, strigã cu disperare: Mititelul mamei, sufletul meu!
Pe urmã, întorcând ochii plini de lacrimi, vãzu cã stãpâna sa nu mai era acolo. Venise cineva ºi o chemase pe furiº. Plecase ºi domnul Mequinez, rãmãsese numai asistentul ºi douã femei. Se auzea în odaia de alãturi un zgomot obiºnuit, ºoapte ºi strigãte înãbuºite. Bolnava îºi îndreptã spre uºã ochii împãienjeniþi, aºteptând.
Dupã câteva minute, intrã medicul, cu o privire ciudatã, apoi domnul ºi doamnã Mequinez ºi ei tot cu faþa schimbatã.
Toþi se uitau la bolnavã într‑un fel neobiºnuit ºi ºopteau încet între dânºii.
I se pãru cã doctorul zicea stãpânei sale:
— Mai bine îndatã! Ea nu înþelegea nimic.
— Iulia! îi zise stãpâna sa, cu vocea tremurândã, am sã‑þi aduc o ºtire bunã. Pregãteºte‑þi inima pentru o veste bunã.
Iulia se uitã drept în ochii ei. Pregãteºte‑te! îi zise doamna, sã vezi pe cineva la care þii foarte mult!
Iulia ridicã brusc capul cu o miºcare rapidã ºi începu sã se uite când la doamna, când la uºã, cu ochii înflãcãraþi.
— Cineva care a sosit acum pe neaºteptate!
— Spune‑þi cine e? strigã bolnava, cu glasul înãbuºit.
Deodatã scoase un strigãt grozav, se ridicã în sus, rãmase nemiºcatã cu ochii holbaþi ºi cu mâinile la cap, ca înaintea unei apariþii supranaturale.
Marco, zdrenþãros ºi prãfuit, stãtea în pragul uºii. Doctorul îl þinea de mânuþã.
Femeia strigã de trei ori: Doamne, Doamne, Doamne!
Marco se repezi înainte; ea îi întinse braþele ei slabe ºi, strângându-l la piept cu o putere de tigru, izbucni într‑un râs groaznic, întrerupt de suspine adânci, fãrã lacrimi ºi cãzu înãbuºitã pe pernã. Dar îndatã, îºi reveni în fire ºi strigã repede, nebunã de bucurie, acoperind cu sãrutãri capul copilului:
— Tu eºti? Cum ai ajuns aici? De ce? Dar mare te‑ai mai fãcut. Cine te‑a adus? Ai venit singur? Nu eºti bolnav? Tu eºti, Marco? Nu e un vis? Ia vorbeºte‑mi!
Pe urmã, schimbându‑ºi glasul deodatã: Nu, taci, aºteaptã! strigã ea.
ªi întorcându‑se repede: Iute, doctore, vreau sã mã fac bine, scapã‑mã, sunt gata, nu mai pierde un minut. Luaþi de aici pe Marco, sã nu audã. Nu te speria, Marco dragã, nu e nimica. Mai dã‑mi o sãrutare... du‑te! Sunt gata, doctore!
Marco ieºi cu stãpânul ºi cu stãpâna. Rãmase numai doctorul ºi asistentul, care încuiarã uºa.
Domnul Mequinez vru sã-l ducã pe Marco într‑o odaie mai depãrtatã, dar fu cu neputinþã. Parcã era pironit de scânduri: '
— Ce e? întrebã el. Ce are mama? Ce‑i face doctorul?
Inginerul se silea sã-l depãrteze biniºor:
— Vino cu mine, o sã‑þi spun totul! Mama ta e bolnavã, are nevoie de o micã operaþie. Vino cu mine sã te desluºesc.
— Nu, vreau sã rãmân aici, rãspunse bãiatul, spune‑mi aici ce are.
Inginerul se silea sã‑i dea curaj. Bãiatul începea sã se teamã ºi sã tremure, când deodatã un þipãt îngrozitor rãsunã în toatã casa.
Bãiatul rãspunse ºi el cu alt þipãt sfâºietor:
— A murit mama!
Doctorui ieºi în prag ºi zise:
— Nu! E scãpatã!
Copilul se uitã o clipã la el, pe urmã se aruncã la picioarele sale plângând ºi zise:
— Dumnezeu sã‑þi rãsplãteascã, domnule doctor, cã ai scãpat‑o pe mama!
Dar doctorul îl ridicã ºi‑i zise:
— Scoalã‑te, sãrmane ºi inimos bãiat; nu eu, ci tu ai scãpat‑o pe mama ta!

Vara.
Miercuri, 21.

Marco este penultimul mic erou cu care am fãcut cunoºtinþã în anul acesta; ne mai rãmâne numai unul pentru iunie, cãci nu mai avem decât douã examene lunare, douãzeci ºi ºase de zile de boalã, ºase joi ºi cinci duminici. Se simte parcã ºi în aer ceva care ne vesteºte sfârºitul anului ºcolar.
Copacii din grãdinã, stufoºi ºi înfloriþi, umbresc frumos aparatele de gimnasticã.
Elevii vin îmbrãcaþi în haine de varã.
Ce frumos este sã priveºti la ieºirea din ºcoalã! Câtã schimbare de acum douã luni!
Pãrul lãsat sã creascã pânã pe ceafã, a cãzut sub foarfecile bãrbierului, ºi capetele acum sunt toate tunse. Vezi: copii cu gâtul ºi genunchii goi; pãlãrii de paie de diferite forme cu panglici lungi ºi lãsate pe spate; cãmãºuþe ºi gulere de toate culorile, copilaºi având pe ei câte ceva roºu sau albastru, o funduliþã ori un ciucure, o cravatã de culoare vie, agãþatã de mama lor, fie bogatã, fie sãracã, doritoare de a‑ºi împodobi copilaºul.
Mulþi vin la ºcoalã ºi fãrã pãlãrie, parcã ar fi fugit de‑acasã. Unii vin îmbrãcaþi cu costumul alb de gimnasticã.
Un elev al profesoarei Delcati este roºu din cap pânã în picioare, ca un rac fiert. Alþii poartã haine de marinar, dar cel mai frumos este Zidãraºul, cu pãlãria lui de paie, mare cât un coº de rufe; ºi murim de râs când ne face botul de iepure cu obrãjelul lui, care se pierde sub enorma lui pãlãrie.
Coretti a lepãdat ºi el cãciula de blanã de pisicã ºi a înlocuit‑o cu o ºapcã veche, de mãtase cenuºie, cum poartã cãlãtorii.
Votini are un costum scoþian, foarte elegant, ca de obicei. Crossi vine descheiat la piept. Precossi se pierde într‑o bluzã albastrã a tatãlui sãu; iar lui Garoffi, nevoit sã se despartã de mantaua lui cea mare, sub care îºi ascundea mãrfurile, i se vãd acum buzunarele încãrcate cu tot felul de nimicuri; colþurile listelor de subscrieri pentru loteriile lui îi ies afarã din buzunare.
Toþi vin la ºcoalã cu câte ceva: cu evantaie fãcute dintr‑o jumãtate de ziar, cu bastoane, cu praºtii de dat în pãsãri, cu buruieni, arºice ºi altele. Mulþi dintre cei mici aduc institutoarelor bucheþele de flori. Profesoarele sunt ºi ele îmbrãcate în haine deschise de varã, numai "mãicuþa cãlugãriþã" e tot în negru; profesoara cu panã albastrã la pãlãrie n‑a scos‑o ºi poartã mereu o fundã de panglicã roz la gât, dar e cam mototolitã de mânuºiþele elevilor sãi, de acei drãculeþi care o fac sã râdã ºi sã alerge.
A venit iarãºi timpul cireºelor ºi al fluturilor, al muzicii de pe alee ºi al plimbãrilor la þarã. Mulþi bãieþi dintr‑a IV‑a fug sã se scalde în Pad.
Toþi ne gândim la vacanþã. În fiecare zi ieºim din ºcoalã mai nerãbdãtori ºi mai mulþumiþi. Singurul lucru ce‑mi sfâºie inima e cã vãd pe bietul Garrone cu haine negre ºi pe sãrmana mea profesoarã din clasa I, cã slãbeºte din zi în zi ºi tuºeºte din ce în ce mai rãu.
Parcã e cocoºatã de slabã ce e, ºi‑mi dã ziua bunã cu un surâs foarte trist.

Poezie.
Vineri, 26.

Începi acum sã înþelegi poezia ºcolii, Enrico dragã; dar ºcoala în momentul de faþã, tu n‑o vezi decât ca elevii. 0 sã þi se parã mult mãi frumoasã ºi mai poeticã peste treizeci de ani, când te vei duce sã însoþeºti pe copiii tãi ºi o vei vedea de afarã cum o vãd eu acum, când aºtept sã sune clopoþelul de ieºire, ºi mã învârtesc prin strãzile tãcute din jurul clãdirii de ºcoalã, ori trag cu urechea pe la ferestrele de la etajul de jos. De la o fereastrã aud glasul unei profesoare care zice: Ce tãieturã urâtã ai fãcut lui þi. Nu merge, bãiete! Ce‑ar zice tatãl tãu?... La fereastra de alãturi aud glasul unui profesor care dicteazã rar: "Am cumpãrat cincizeci de metri de postav, patru lire metrul, i‑am revândut..."Mai departe, profesoara cu pana albastrã citeºte tare.: "Atunci Pietro Micca cu fitilul aprins în mânã". Dintr‑altã clasã se aude deodatã parcã ar ciripi o sutã de pãsãrele, ceea ce mã face sã înþeleg cã profesorul a ieºit pentru un moment de acolo. Fac câþiva paºi ºi aud pe un copil plângând ºi pe profesoarã dojenindu-l sau mângâindu-l. De la alte ferestre se aud versuri, nume de oameni mari ºi buni, fragmente din proverbe care povãþuiesc virtutea, iubirea de patrie, bãrbãþia.
Dupã aceste zgomote urmeazã rãstimpuri de tãcere adâncã, ca ºi cum localul ar fi gol; nici n‑ai crede cã înãuntru se aflã ºapte sute de copii; acelei tãceri îi urmeazã hohote de râs, pricinuite de glumele vreunui profesor vesel... Lumea care trece, stã puþin pe loc, ca sã asculte; ºi toþi aruncã o privire de dragoste spre acea clãdire, care cuprinde atâta tinereþe ºi atâtea speranþe!
Nu trece mult ºi deodatã se aude un vuiet înãbuºit de cãrþi ºi de caiete care se strâng, o tropãiturã de picioare, o zbârnâialã care trece din clasã în clasã, ca zvonul unei veºti bune; pedagogul anunþã sfârºitul lecþiilor. La aceastã ºtire, o mulþime de femei, de bãrbaþi, de bãieþi ºi de fete se strâng la poarta ºcolii aºteptându‑ºi Si, fraþii, nepoþii; iar de la uºile claselor nãvãlesc în salã, bãieþii cãutându‑ºi paltoanele ºi pãlãriile, azvârlind totul pe jos, pânã ce pedagogul îi goneºte iar înãuntru, unul dupã altul. În sfârºit, iatã‑i doi câte doi, bãtând tactul din picioare. Atunci, pãrinþii încep sã‑i întrebe cu nerãbdare:
"Ai ºtiut lecþia? Ce þi‑a dat pe mâine? Ce notã ai cãpãtat? Când treceþi examenul lunar?"
Pânã ºi bietele mame, care nu ºtiu sã citeascã, rãsfoiesc caietele, se uitã la probleme, întreabã ce notã au cãpãtat.
"Numai opt? Zece cu menþiune onorabilã... Nouã la lecþie?" ªi se îngrijesc, se bucurã, întreabã pe profesori, vorbesc de program ºi de examen.
Ce frumoase sunt toate acestea ºi ce mare fãgãduialã pentru viitorul lumii!

Fetiþa surdo‑mutã.
Duminicã, 29

N‑aº fi putut sã sfârºesc mai bine luna mai, decât cu vizita de azi dimineaþã. Sunase clopoþelul ºi alergam sã deschid, când auzii pe tata cã strigã cu totul cuprins de mirare:
— Ce, tu eºti, Gheorghe?
Era grãdinarul ce-l avusesem la vila noastrã din Chieri.
Plecând de la noi, ºi‑a aºezat familia la Cordova ºi a plecat în Grecia, unde a lucrat trei ani la drumul de fier. Debarcase numai în ajun la Genova ºi venea chiar de la garã. A cam îmbãtrânit, însã este tot vesel ºi rumen la faþã. Tata îl chemã în casã, dar el nu primi ºi întrebã îndatã cu sfialã, fãcându‑se foarte serios:
— Vã rog, spuneþi‑mi ce‑mi face familia? Cum merge micuþa mea Gigia?
— Toþi erau foarte bine, acum vreo douã zile, rãspunse mama, care, recunoscând glasul lui Gheorghe, venise la  intrare.
Gheorghe se înveseli.
— Slavã þie, Doamne! grãi el, cu totul înduioºat. Nu îndrãzneam sã mã duc la Institutul de surdo‑muþi, pânã nu voi afla mai întâi ce face Gigi, biata fatã! Îngãduiþi‑mi, vã rog, sã‑mi las aici legãtura asta, ca sã mã reped pânã acolo. Sunt trei ani de când n‑am vãzut‑o!
Tata îmi spuse:
— Du‑te ºi tu cu el, Enrico.
— Iertaþi‑mã, vã rog, numai un cuvânt, zise grãdinarul în pragul uºii.
Tata îl întrerupse zicându‑i:
— Dar, ia spune‑mi, treburile cum þi‑au mers?
— Bine! rãspunse el. Mulþumesc lui Dumnezeu! Am strâns ceva parale. Dar vreau sã întreb: a învãþat ceva mica mea mutã? Când am lãsat‑o era ca un biet dobitoc, nu pricepea nimica, sãrmana fiinþã! De, ce sã spun? Eu nu mã prea încred în fãgãduielile ºcolilor astea. A învãþat semnele? Nevastã‑mea mi‑a scris în mai multe rânduri: fata noastrã învaþã sã vorbeascã, face progrese! însã eu îmi ziceam: Ce‑mi foloseºte mie, cã ea vorbeºte prin semne, dacã nu ºtiu sã le fac ºi eu?! Cum o sã ne înþelegem! Biata fetiþã! Acelea sunt bune ca sã se înþeleagã între ei: un nenorocit cu altul. Dar bine ºi atât! Dar cum merge de altfel? Spuneþi‑mi, vã rog? 
Tata zâmbi uºor ºi îi zise:
— Nu‑þi spun nimic, o sã vezi singur; du‑te, du‑te, ºi nu‑i rãpi nici mãcar un minut din fericirea de a te revedea.
Plecarãm. Institutul e aproape. Pe când mergem cu paºi grãbiþi, grãdinarul îmi vorbea cu mâhnire:
— Sãraca fatã! Sã se nascã ea cu aºa un pãcat! N‑am avut nici mãcar fericirea s‑o aud zicându‑mi tatã; ºi ea nu m‑a auzit niciodatã zicându‑i fata mea! Când mã gândesc cã n‑a rostit ºi nici mãcar n‑a auzit în viaþa ei grãindu‑se un singur cuvânt, mã cuprinde groaza. Nu ºtiu cum sã‑i mulþumesc domnului acela milostiv, care a plãtit cheltuielile de intrare în Institut. Pãcat cã n‑a putut s‑o primeascã înainte de a fi împlit opt ani. E de trei ani acolo. Acum are unsprezece aniºori. Ia spune‑mi, domnule Enrico, a crescut? E veselã?
— Mai ai puþinã rãbdare ºi o sã o vezi singur! îi rãspunsei eu, iuþind pasul.
— E departe Institutul? întrebã el. Eram plecat când a dus‑o nevastã‑mea acolo, aºa cã nu ºtiu unde e!... Mi se pare cã am ajuns! adãugã.
Într‑adevãr, tocmai sosisem. Intrarãm în sala de vizite ºi un îngrijitor veni sã ne întrebe ce poftim.
— Sunt tatãl copilei Gigia Voggi, zise grãdinarul, te rog cheam‑o îndatã!
— Fetele sunt în curte! rãspunse îngrijitorul. Mã duc sã vestesc pe doamna profesoarã!
Gheorghe nu mai putea nici sã vorbeascã, nici sã stea la un loc de neastâmãr, se uita la tablourile de pe pereþi, fãrã sã vadã nimica.
În sfârºit, uºa se deschise ºi intrã o profesoarã þinând de mânã o fatã îmbrãcatã cu o rochiþã albã, vãrgatã cu roºu ºi cu un ºorþ alb. Tatãl ºi copila se privirã mai întâi o clipã, apoi scoaserã un þipãt ºi se aruncarã unul în braþele altuia.
Fetiþa plângea ºi se þinea cu amândouã mâinile de gâtul tatãlui sãu.
Tatãl se depãrta puþin ca sã o priveascã de sus pânã jos, apoi zise cu bucurie:
— Ce mult a crescut! Ce frumoasã s‑a fãcut, sãraca fatã! scumpa mea mutã! Doamnã, dumneata eºti profesoara ei? Te rog, spune‑i sã‑mi facã câteva semne, doar voi înþelege ceva din ele. O sã mã silesc sã le învãþ ºi eu cu încetul. Te rog, spune‑i sã‑mi zicã ceva, aºa cum vorbeºte ea!
Profesoara zâmbi ºi spuse copilei rar ºi lãmurit, uitându‑se drept în faþa ei:
— Cine este domnul care a venit sã te vadã?
Iar fetiþa zâmbi ºi rãspunse cu un glas gros, straniu, oarecum sãlbatic, dar foarte limpede:
— Este tata!
Grãdinarul se dãdu un pas înapoi ºi strigã ca un nebun:
— Vorbeºte! Se poate! Se poate, Doamne, aºa minune! Vorbeºte, fata mea? Spune‑mi, vorbeºte sau visez? Apoi o luã în braþe ºi o sãrutã de mai multe ori pe frunte.
— Doamnã profesoarã! grãi el, spune‑mi te rog, cum s‑a fãcut aceasta? Eu credeam cã vorbeºte prin semne, ºi vãd cã vorbeºte, vorbeºte ca oamenii. Te rog, desluºeºte‑mi ºi mie minunea aceasta?
— Domnule, rãspunse profesoara, metoda semnelor nu se mai întrebuinþeazã. Acum avem o altã metodã nouã. N‑ai auzit despre aceasta?
— Nu ºtiu nimic! rãspunse grãdinarul, uimit. Lipsesc de trei ani din þarã, poate chiar cã mi‑a ºi scris nevasta ºi eu n‑am înþeles. Sunt cam greu de cap. O, dragã fetiþã, acum mã înþelegi, îmi auzi glasul! Ia rãspunde‑mi mie, mã auzi? Auzi ce‑þi spun eu?
— Nu, omule! zise profesoara, nu‑þi aude glasul, pentru cã este surdã; înþelege dupã miºcarea buzelor cuvintele ce i se spun, dar n‑aude vorbele ºi n‑aude nici mãcar pe acelea pe care le pronunþã. Le spune pentru cã am învãþat‑o literã cu literã, cum trebuie sã miºte buzele ºi limba, ºi ce suflare trebuie sã scoatã din piept ºi din gât ca sã‑ºi formeze glasul. Grãdinarul asculta cu gura cãscatã ºi nu pricepea nimic.
— Spune‑mi, drãguþã! zise el fetiþei, vorbindu‑i la ureche, îþi pare bine, cã s‑a întors tata?
El aºteptã rãspunsul. Fetiþa se uitã nedumeritã la el ºi nu scoase nici o vorbã. Tatãl se tulburã.
Profesoara zâmbi, apoi zise:
— Nu þi‑a rãspuns pentru cã nu þi‑a vãzut miºcarea buzelor. I‑ai vorbit la ureche. Întreab‑o iarãºi, uitându‑te drept în faþa ei.
Tatãl repetã întrebarea, uitându‑se la ea:
— Îþi pare bine cã s‑a întors tata ºi cã n‑o sã mai plece?
Fetiþa care se uitase bine la gura lui, rãspunse desluºit:
— Da, îmi pare bine cã te‑ai întors, dar sã nu mai pleci niciodatã!
Tatãl o sãrutã, nebun de bucurie, apoi ca sã se încredinþeze cã într‑adevãr vorbeºte, îi puse o mulþime de întrebãri:
— Cum o cheamã pe mama ta?
— Antonia.
— Dar pe surioara ta?
— Adelaida.
— Cum se numeºte Institutul acesta?
— Institutul surdo‑muþilor.
— ªtii sã‑mi spui cât face doi ori zece?
— Douãzeci!
ªi, pe când ne aºteptam sã-l vedem râzând de fericire, el deodatã începu sã plângã. Erau însã lacrimi de bucurie.
— Fii cu inimã, îi zise profesoara. Trebuie sã te bucuri, iar nu sã plângi: nu vezi cã‑þi întristezi fata?
Grãdinarul luã mâna profesoarei ºi o sãrutã de mai multe ori, zicând:
— Îþi mulþumesc din adâncul inimii, scumpa mea doamnã! Iartã‑mã, nu sunt vrednic sã‑þi mulþumesc precum s‑ar cuveni!
— Sã nu crezi cã fetita dumitale ºtie numai sã vorbeascã, adãugã profesoara. Ea ºtie sã scrie ºi sã citeascã, face socoteli ºi cunoaºte numele tuturor obiectelor trebuincioase. ªtie de asemenea ºi puþinã istorie ºi geografie. Acum e în clasa a Ii‑a normalã; când le va face ºi pe celelalte douã, o sã ºtie sã se apuce de vreun meºteºug. Avem mulþi ºcolari de‑ai noºtri în serviciul negustorilor, ºi ei servesc pe muºterii tot aºa de bine ca oricare altul sãnãtos.
Grãdinarul înmãrmurise, parcã i se întunecase mintea. Se uita la fatã, scãrpinându‑ºi fruntea. Parcã‑ar fi vrut sã mai întrebe ceva ºi nu cuteza.
Profesoara porunci îngrijitorului sã cheme o elevã din clasa pregãtitoare, o fetiþã cam de opt aniºori, ce intrase de curând în institut.
— Fetiþa aceasta, zise profesoara, este dintre acelea pe care le învãþãm cele dintâi elemente. Iatã cum procedãm: vreau sã o fac sã scoatã sunetul e. Bagã de seamã.
Profesoara deschise gura, cum o deschidem când rostim acest sunet, ºi fãcu semn fetiþei sã o deschidã ºi ea tot aºa. Copila o imitã. Atunci profesoara îi fãcu semn sã scoatã glasul. Copila se sili, dar în loc de e, grãi o.
— Nu, spuse profesoara, nu este bine.
ªi apucând amândouã mâinile fetei, îºi puse una pe gât ºi alta pe piept, apoi repetã e. Copila, simþind miºcarea gâtului ºi a pieptului profesoarei, deschise gura ºi pronunþã foarte limpede pe e.
Tot astfel, profesoara o puse sã pronunþe pe c ºi d, ºi alte sunete, þinând mereu pe pieptul sãu mânuºiþele copilei.
— Ai înþeles acum? zise ea grãdinarului.
Bietul om înþelesese, dar pãrea ºi mai mirat decât înainte de a fi înþeles.
— Aºa le învãþaþi sã vorbeascã? întrebã el, dupã un minut de gândire, uitându‑se la profesoarã. Aveþi atâta rãbdare, sã vã ocupaþi de ele, luându‑le în parte una câte una? ªi aceasta o faceþi timp de ani întregi? O Doamne, dar dumneavoastrã sunteþi niºte fiinþe sfinte, niºte îngeri! Nici nu se aflã pe pãmânt vreo platã vrednicã de o asemenea rãbdare! Ce sã mai zic, sãracul de mine, când vãd asemenea minuni? Lasã‑mã, te rog, sã mai vorbesc puþin cu fiica mea!
ªi luând‑o la o parte, începu s‑o întrebe ºi ea sã‑i rãspundã.
Bietul om râdea cu ochii plini de lacrimi, bãtându‑ºi genunchii cu palmele ºi se uita la fiica sa, uimit de bucurie cã o auzea vorbind, apoi întrebã pe profesoarã, dacã i se îngãduie sã mulþumeascã domnului director.
— Domnul director nu este acasã, rãspunse profesoara. Dar poþi sã mulþumeºti unei alte persoane. Aici, fiecare copilã este datã în îngrijirea unei alte copile mai mari, care‑i þine loc de sorã mai mare sau de mamã. Fata dumitale este îngrijitã de o surdo‑mutã de ºaptesprezece ani, o fatã foarte bunã, fiica unui brutar. Ea‑þi iubeºte copila ºi þi‑o îngrijeºte de minune. Sunt doi ani de când o piaptãnã, o ajutã sã se îmbrace, o învaþã sã coasã, îi cârpeºte rufele ºi‑i þine de urât.
Gigia, spune‑mi cum o cheamã pe mãicuþa ta de aici?
Fetiþa zâmbi ºi rãspunse:
— Caterina Giordano! Apoi întorcându‑se spre tatãl sãu adãugã: E foarte bunã cu mine!
Îngrijitorul ieºi din odaie la un semn fãcut de profesoarã ºi se întoarse îndatã însoþit de o surdo‑mutã blondã, voinicã, cu chipul vesel ºi îmbrãcatã tot ca fetiþa, dar cu ºorþul cenuºiu. Ea se opri în pragul uºii, roºie la faþã ºi având capul plecat, dar zâmbind. Era mare ºi zdravãnã ca o femeie în toatã firea, dar chipul îi era copilãros.
Gigia alergã la ea, o luã de mânã ca pe o copilã ºi o duse la tatãl sãu, zicându‑i cu vocea sa cea groasã:
— Caterina Giordano!
— Ah! Dragã copilã, exclamã tatãl Gigiei, întinzând mâna ca sã o mângâie, însã o retrase îndatã ºi adãugase: Bunã copilã! Dumnezeu sã‑þi ajute ºi sã‑þi dea toate fericirile. Eu, care‑þi urez binele, sunt un lucrãtor cinstit, un sãrman pãrinte, ºi‑þi urez aceasta din tot sufletul!
Surdo‑muta mângâia mereu pe mica Gigia, surâzând ºi þinând ochii în jos. Grãdinarul vorbea întruna ºi se uita la dânsa ca la o icoanã.
— Dacã vrei, poþi sã‑þi iei astãzi fata, zise profesoara.
— Dar cum sã nu vreau! Desigur! O iau cu mine la Condova ºi o aduc mâine.
Fetiþa ieºi ca sã se pregãteascã de plecare ºi tatãl sãu continuã: Sunt trei ani de când n‑am vãzut‑o! O iau cu mine la þarã, dar vreau mai întâi sã mã plimb puþin cu ea prin oraº, ca sã o vadã toþi. Vreau sã mã duc cu ea pe la prietenii mei, ca s‑o audã ce bine vorbeºte. Ah, Doamne! Frumoasã zi fu ºi asta. Zi de dulce mângâiere! Mulþumescu‑þi þie, Doamne!
Fetiþa sosi ºi tatãl îi zise: Ia‑mã de braþ, drãguþã. Vã mulþumesc din tot sufletul la toþi ºi toate. O sã mai vin înadins, ca sã vã mulþumesc!
Apoi, oprindu‑se pe pragul uºii, rãmase puþin pe gânduri ºi, lãsând jos mâna fetei, se întoarse ºi zise: Sunt sãrac, cu toate acestea vreu sã dau ºi eu partea mea acestui institut! ºi, scoþând punga, luã din ea o monedã de douãzeci de lire în aur ºi o puse pe masã.
— Nu, nu, domnule! zise profesoara. Ia‑þi banii, eu nu‑i pot primi. Ia‑i, îi vei da directorului, când îl vei vedea, dar sunt sigurã cã nici el n‑o sã þi‑i primeascã. Ai muncit prea mult, ca sã‑i câºtigi; pãstreazã‑i! Noi îþi suntem tot aºa de recunoscãtori pentru generozitatea ce ai arãtat, ca ºi cum i‑am fi primit.
— Ba nu! zise grãdinarul, îi las deocamdatã aici, ºi apoi vom vedea.
Dar profesoara îi bãgã moneda în buzunar, fãrã ca sã‑i dea timpul de a o împiedica.
Atunci, el nu mai cutezã sã zicã nimic, dete din cap ºi luându‑ºi ziua bunã de la profesoarã ºi de la tânãra surdomutã, îºi luã fetiþa de mânã ºi plecã pe uºã, spunându‑i vesel:
— Haide, haide, drãguþa mea, vino draga tatii!
Iar fetiþa, plinã de bucurie, cum ieºi pe poartã, grãi cu glasul ei cel gros:
— Ce soare frumos!

IUNIE

Garibaldi.
3 iunie. Mâine e sãrbãtoare naþionalã.

Azi e o zi de doliu naþional. Asearã a murit Garibaldi. ªtii tu cine a fost el? E cel care a dezrobit zece milioane de italieni de sub jugul burbonilor. A murit la ºaptezeci ºi cinci de ani. S‑a nãscut la Niza. Era fiul unui cãpitan de corabie.
La opt ani scãpã viaþa unei femei; la treisprezece aduse la mal o barcã în care se aflau mai mulþi tovarãºi de‑ai lui, ce erau sã se înece; când a avut douãzeci ºi ºapte de ani salvã la Marsilia viaþa unui tânãr ce era sã fie înghiþit de valurile mãrii, iar la patruzeci ºi unu de ani scãpã pe ocean un vapor care luase foc. Se luptã zece ani în America pentru neatârnarea unui popor strãin, s‑a bãtut în trei rãzboaie împotriva austriecilor pentru eliberarea Lombardiei ºi a Trentinului; apãrã Roma contra francezilor în 1849; eliberã Palermo ºi Neapole la 1860; se luptã iarãºi pentru ocuparea Romei la 1867, iar la 1870 dete ajutor francezilor în rãzboiul cel crâncen pe care îl avurã cu germanii.
Avea flacãra vitejiei ºi geniul rãzboiului. A luat parte la patruzeci de bãtãlii ºi a câºtigat treizeci ºi ºapte.
Când nu se lupta, muncea ca sã trãiascã, sau se retrãgea într‑o insulã singuraticã, sã cultive pãmântul. A fost: profesor, marinar, muncitor, negustor, soldat, general, dictator; a fost mare, a fost bun ºi modest. Ura pe toþi asupritorii, iubea toate popoarele, ocrotea pe toþi cei slabi. N‑avea alt þel decât binele, refuza onorurile, dispreþuia moartea, adora Italia.
La chemarea sa rãzboinicã, legiuni de viteji alergau din toate pãrþile sub steagul lui. Nobilii îºi pãrãseau palatele; lucrãtorii uzinele; tinerii ºcolile; ca sã lupte sub steaua gloriei sale. În rãzboi purta o bluzã roºie. Era frumos, blond ºi voinic. Pe câmpul de bãtaie era un fulger; în familie, un copil; iar în durere un sfânt. Mii de italieni au murit pentru patrie, fericiþi în ceasul morþii de a-l vedea de departe trecând biruitor. ªi mii ºi mii ºi‑ar fi dat viaþa pentru el; iar milioane l‑au binecuvântat ºi-l vor binecuvânta. A murit! O lume întreagã îl plânge. Tu nu-l înþelegi acum, Enrico. Dar vei citi despre izbânzile sale ºi cât vei trãi vei auzi totdeauna vorbindu‑se de el. Pe mãsurã ce vei creºte, figura lui va creºte o datã cu tine; când vei fi bãrbat, ea îþi va apãrea uriaºã ºi când nu vei mai fi pe lume, când nu vor mai trãi nici fiii fiilor tãi, nici chiar urmaºii lor, totuºi generaþiile vor vedea sus figura luminatã a acestui mântuitor de popoare, încoronatã de numele biruinþelor sale întocmai ca de un nimb de stele, ºi fiecãrui italian îi va bate inima, când va rosti numele sãu.
Tatãl tãu.

Armata.
Duminicã, 11. Sãrbãtoare naþionalã,
 întârziatã din cauza morþii lui Garibaldi.

Ne‑am dus în piaþa Castellor, ca sã vedem parada. Soldaþii defilarã pe dinaintea comandantului corpului de armatã, în mijlocul poporului înºirat pe amândouã pãrþile. Pe când ei treceau în sunetul trâmbiþelor ºi al muzicilor, tata îmi numea regimentele ºi‑mi înºira gloriile steagurilor. Trecurã mai întâi, elevii Academiei militare, vreo trei sute, aceia care au sã se facã ofiþeri de geniu ºi de artilerie, îmbrãcaþi în uniforme negre. Ei defilarã cu o eleganþã cutezãtoare ºi sprintenã de soldaþi ºi de studenþi. Dupã ei trecu infanteria: brigada din Aosta, care a luptat la Goito ºi la San‑Martino, ºi brigada din Bergamo, care a luptat la Castelfidardo, patru regimente, companie dupã companie, mii de ciucuri ce pãreau a fi ghirlande de flori roºii ca sângele, înºirate, legãnate, prinse la amândouã capetele ºi purtate prin mijlocul mulþimii. Dupã infanterie înaintarã soldaþii din geniu, meºteºugarii rãzboiului, cu pene negre ºi galoane cãrãmizii. Pe când defilau aceºtia, vedeam înaintând în urma lor sute de pene lungi ºi sumese în sus, care treceau pe deasupra capetelor mulþimii: erau alpiniºtii, apãrãtorii porþilor Italiei, toþi înalþi, rumeni, vânjoºi, cu pãlãriile lor calâbreze ºi cu uniforma lor verde ºi frumoasã ca iarba cea proaspãtã ºi verde a munþilor lor. Alpiniºtii tot mai treceau, când se ivi un oarecare neastâmpãr în popor: soseau vânãtorii vechiului batalion al doisprezecelea — acela care intrase cel dintâi în Roma, prin spãrtura de la Poarta Pia; oacheºi, ageri, sprinteni, cu panaºele fâlfâind; ei trecurã ca un torent negru, iar sunetul trâmbiþelor lor rãsunã în toatã piaþa ca un strigãt de bucurie. Dar zgomotul trâmbiþelor fu acoperit de un alt zgomot întrerupt ºi greoi, care ne vesti sosirea artileriei de câmp. Atunci trecurã frumoºii soldaþi cu galoanele galbene. Ei stãteau mândri pe chesoanele lor trase de trei sute de perechi de cai plini de foc. Erau urmaþi de mãreþele lor tunuri, turnate în bronz ºi oþel, care scânteiau la razele soarelui, se zguduiau ºi uruiau de se cutremura pãmântul. Apoi sosi, cu mers încet ºi maiestuos, frumoasã în aspra‑i înfãþiºare, cu soldaþi înalþi ºi catâri voinici: artileria de munte, aceea care ducea groaza ºi moartea pânã unde poate sã ajungã piciorul omenesc. În sfârºit trecu în goana cailor, cu cãºtile strãlucitoare sub soare, cu lãnciile ridicate în sus, cu steguleþele fâlfâind în vânt, cu uniformele sclipitoare de aur ºi argint, umplând aerul de zãngãnit ºi de nechezaturi, frumosul regiment "Cavaleria Genova" care a trecut ca un uragan peste zece câmpuri de bãtaie, de la Santa Lucia pânã la Villafranca.
— Tatã, ce frumos e! strigai eu.
Tata mã mustrã pentru aceastã exclamaþie ºi‑mi zise:
— Nu trebuie sã priveºti armata ca un spectacol frumos. Toþi aceºti tineri, voinici ºi plini de speranþe, pot sã fie chemaþi oricând, ca sã‑ºi apere þara ºi toþi pot sã cadã în câteva ore strãpunºi de gloanþe ºi de schije. De câte ori, într‑o serbare, vei auzi strigând:
"Trãiascã armata! Trãiascã Italia!" Înfãþiºeazã‑þi în zarea depãrtatã toate aceste regimente ce trec, acoperind cu cadavre înecate în sânge o întreagã câmpie. Atunci strigãtul de: "Trãiascã armata!" îþi va ieºi cu mult mai din adâncul inimii, ºi chipul mãreþ al Italiei îþi va pãrea mai aspru ºi mai impunãtor.

Patria.
Marþi, 14.

Aºa sã‑þi saluþi patria, în zilele ei de sãrbãtoare:
"Italie, patria mea, mândrã ºi dragã þarã: unde s‑au nãscut ºi vor fi înmormântaþi tatãl ºi mama mea: unde sper sã trãiesc ºi sã mor ºi eu; unde fiii mei vor creºte ºi vor muri; frumoasã Italie, mare ºi glorioasã de multe secole, unitã ºi liberã de puþini ani; tu care ai rãspândit în lume lumina atâtor minþi geniale; tu, pentru care au murit atâþia viteji pe câmpuri de bãtaie, ºi atâþia martiri pe rug; mamã augustã a trei sute de cetãþi ºi a treizeci de milioane de fii; eu, copil, care încã nu te înþeleg ºi nu te cunosc deplin, eu te cinstesc ºi te iubesc din tot sufþetul meu ºi sunt mândru de a mã fi nãscut pe pãmântul tãu ºi de a mã numi fiul tãu!
Iubesc mãrile tale minunate ºi falnicii tãi Alpi; iubesc monumentele tale mãreþe ºi nemuritoarele tale amintiri; iubesc gloria ºi frumuseþea ta; iubesc ºi te cinstesc întreagã, ca ºi pe scumpa pãrticicã din tine, unde pentru prima datã am vãzut lumina soarelui ºi am auzit numele tãu. Vã iubesc pe toate cu aceeaºi dragoste ºi cu egalã recunoºtinþã: viteazule Turin, falnicã Genova, învãþatã Bolonie, fermecãtoare Veneþie, puternice Milan; vã iubesc cu aceeaºi dragoste de fiu; gingaºã Florenþa, Palermo grozav, Neapole nemãrginit ºi frumos, Romã superbã ºi nemuritoare!
Te iubesc, scumpã patrie! Iþi jur cã voi iubi pe toþi fii tãi ca pe fraþii mei; cã pururea voi cinsti în sufletul meu, pe marii tãi bãrbaþi, care trãiesc, ºi pe cei care au murit; cã voi fi un cetãþean muncitor ºi cinstit, purtând mereu grijã de a mã face mai bun, spre a fi mai vrednic de tine, spre a lucra din micile mele puteri, ca sã piarã odatã de pe faþa ta: mizeria, neºtiinþa, nedreptatea, relele, ºi ca tu sã poþi trãi pe viitor dezvoltându‑te liniºtitã în mãreþia drepturilor ºi a puterilor tale! Jur cã‑þi voi servi, cât voi putea mai bine: cu mintea, cu braþul, cu inima mea, zelos ºi umil; iar dacã cumva ar veni ziua când ar trebui sã dau pentru tine sângele ºi viaþa mea, îmi voi da sângele ºi voi muri strigând pânã la ceruri numele tãu sfânt ºi trimiþând ultima mea sãrutare steagului þãrii binecuvântat!"

32 grade de cãldurã.
Vineri, 26.

În cinci zile, cât au trecut de la sãrbãtoarea naþionalã, cãldura a crescut cu trei grade. Acum suntem în toiul verii: toþi încep sã oboseascã; toþi au pierdut feþele rumene de astã‑primãvarã; gâturile ºi picioarele se înmoaie; capetele moþãie ºi ochii se închid. Bietul Nelli, care suferã mult de cãldurã, a îngãlbenit ca ceara, adoarme câteodatã cu capul pe caiet; dar Garrone stã totdeauna gata sã‑i punã dinainte o carte deschisã ºi înaltã, ca sã nu-l vadã profesorul. Crossi îºi pleacã uneori capul sãu roºcat ºi zbârlit într‑un chip aºa de ciudat, încât l‑ai crede dezlipit de trup ºi proptit alãturi. Nobis, se plânge cã suntem prea mulþi ºi cã‑i stricãm aerul. Drept sã spun, ne vine cam greu sã mai învãþãm acum. Mã uit pe fereastrã la copacii cei stufoºi, la umbra cãrora m‑aº culca bucuros, ºi mã prinde necazul, când mã vãd silit sã stau neclintit în bancã. Dar îmi fac inimã, când vãd pe mama cât de îngrijoratã ºi cu bãgare de seamã se uitã la mine, când mã întorc de la ºcoalã, ca sã vadã dacã sunt galben la faþã ºi obosit. Când îmi scriu temele, dupã fiecare paginã mã întreabã:
— Poþi sã mai scrii, copile?
Iar dimineaþa, la ora ºase, când mã deºtept ca sã mã pregãtesc de ºcoalã, mã sãrutã ºi‑mi zice:
— Mai rabdã Enrico dragã, peste câteva zile o sã te odihneºti la þarã sub umbra copacilor din livezi.
Bine face mama, cã‑mi aduce aminte de copiii care sunt siliþi sã munceascã la câmp, în arºiþa soarelui, sau în albiile nisipoase ale râurilor; la cei care lucreazã în fabrici, mai ales în cele de sticlãrie, unde stau toatã ziulica aplecaþi la flacãra gazului; ei se scoalã toþi mai devreme decât noi ºi n‑au vacanþã, sãrmanii! înainte, dar! Tot Derossi ne întrece ºi în asta. El nu pregetã nici la cãldurã, nici la frig; totdeauna vioi sprinten ºi frumos cu cârlionþii lui blonzi. El învaþã ca ºi astã‑iarnã, fãrã sã se oboseascã ºi ne þine pe toþi cei din jurul sãu ageri, ca ºi cum ar împrospãta aerul cu glasul sãu cel limpede. Mai sunt încã doi, care stau mereu deºtepþi ºi atenþi: Garoffi, negustorul, foarte ocupat cu fabricarea evantaielor de hârtie roºie, împodobite cu gravuri scoase de pe cutiile de chibrituri, pe care le vinde cu câte cinci lire, ºi încãpãþânatul acela de Stardi, care se înþeapã la nas, ca sã nu adoarmã, scrâºneºte din dinþi ºi cascã niºte ochi de parcã voieºte sã-l înghitã pe profesor.
Cel mai harnic însã e Coretti, bietul Coretti! El se scoalã în zori de zi, ca sã-l ajute pe tatãl sãu la cãratul lemnelor. La unsprezece, în ºcoalã, nu mai poate sã stea cu ochii deschiºi, ºi capul îi cade pe piept. Sãrãcuþul, se sileºte cât poate sã‑ºi alunge somnul, îºi dã la pumni în ceafã, cere voie profesorului sã iasã ca sã‑ºi spele obrazul cu apã rece, roagã pe vecini sã-l zguduie ºi sã-l ciupeascã.
Azi dimineaþã nu‑ºi mai putu birui somnul ºi adormi buºtean. Profesorul îl chemã tare:
— Coretti!
Atunci, fiul cãrbunarului, care locuieºte alãturi de el, se sculã ºi zise:
— A muncit de la cinci pânã la ºapte, a cãrat lemne la muºterii.
Profesorul îl lasã sã doarmã ºi urmã lecþia încã o jumãtate de orã. Pe urmã se duse la banca lui Coretti, ºi încet de tot îi suflã pe frunte ºi-l deºteptã. Când vãzu dinaintea lui pe profesor, se dãdu repede înapoi înspãimântat. Dar profesorul îi luã capul în mâini ºi‑i spuse, sãrutându-l pe frunte:
— Nu te dojenesc, copilul meu; tu nu dormi de lene, ci dormi de obosealã!

Tata.
Sâmbãtã, 17.

Sunt încredinþatã cã nici Coretti, nici Garrone, n‑ar rãspunde vreodatã tatãlui lor, cum ai fãcut tu, asearã, Enricol Cum se poate? Trebuie sã‑mi fãgãduieºti cã aceasta nu se va mai întâmpla cât voi trãi eu. De câte ori la vreo mustrare a tatãlui tãu îþi va veni la gurã vreun rãspuns îndrãzneþ, gândeºte‑te la ziua ce va sosi neapãrat ºi în care el te va chema la patul lui, ca sã‑þi spunã: Enrico, te pãrãsesc!
Dragul meu copil, multã vreme dupã ce vei auzi glasul sãu pentru ultima oarã, când vei plânge singur în odai pãrãsitã, în mijlocul cãrþilor pe care el nu le va mai deschide niciodatã, aducându‑þi aminte, cã n‑ai avut totdeauna pentru dânsul respectul cuvenit, o sã te întrebi tu însuþi: "Cum e cu putinþã?" Numai atunci vei pricepe cã el a fost cel mai bun prieten al tãu ºi cã, silit sã te pedepseascã, el suferea mai mult decât tine; cã dacã te‑a fãcut vreodatã sã plângi, a fãcut‑o numai pentru binele tãu. Cum o sã te mai cãieºti atunci! O sã sãruþi în zadar masa la care a lucrat fãrã preget, locul unde ºi‑a muncit viaþa pentru copiii lui. Atunci, el îþi ascundea toate greutãþile vieþii ºi‑þi arãta numai dragostea. Tu nici nu ºtii cã sunt zile în care e atât de obosit încât se crede în ajunul morþii ºi cã singura lui grijã în acele momente e cã vã lasã mici, sãraci ºi fãrã ocrotire. Adesea intrã noaptea, pe când tu dormi, în odaie la tine ºi te priveºte la lumina candelei; apoi, deºi rupt de obosealã, se întoarce iarãºi la masa lui de lucru ºi îºi continuã lucrarea începutã. Tu nici nu‑ti închipui cã uneori te cautã ºi stã cu tine de vorbã, ca sã‑ºi mai uite grijile ce‑i amãrãsc viaþa ºi de neajunsurile ce cad asupra tuturor în aceastã lume. El cautã sã gãseascã în tine un prieten, ca sã‑i dea curaj. Are nevoie de dragostea ta, ca sã‑ºi îmbãrbãteze inima. Îþi închipui dar, ce durere trebuie sã fie pe el când, în locul iubirii, gãseºte o inimã rece ºi o lipsã desãvârºitã de respect? Sã nu‑ti mai mânjeºti sufletul, Enrico, cu aºa de neagrã nerecunoºtinþã!
Aflã, drãguþule, cã chiar de‑ai fi bun ca un înger, totuºi n‑ai putea sã rãsplãteºti destul ceea ce el a fãcut necontenit pentru tine. Gândeºte‑te cã viaþa e un nimic! O nenorocire poate sã te facã orfan de tatã, pe când eºti încã mic, peste doi ani, peste trei luni, ba poate chiar mâine.
Vai, Enrico dragã, cum s‑ar schimba toate în jurul tãu! Ce goalã ti s‑ar pãrea casa fãrã el. Ce groazã te‑ar cuprinde vãzând pe mama ta în haine de doliu! Du‑te, bãiete, du‑te pe vârful picioarelor în odaia în care lucreazã tatãl tãu, du‑te, cere‑i sã te ierte ºi sã te binecuvânteze!
Mama ta.

La þarã.
Luni, 19.

Tata m‑a iertat ºi de astã datã; ba mã lasã chiar sã merg sã petrec la þarã, dupã cum ne învoiserãm de miercuri cu tatãl lui Coretti, negustorul de lemne. Toþi doream sã ieºim la câmp, ca sã rãsuflãm un aer mai curat. Ce bucurie pe noi! Ne întâlnirãm cu toþii, dupã cum fãgãduisem, în piaþa primãriei: Derossi, Garrone, Garoffi, Precossi, bãtrânul Coretti, fiul sãu ºi eu. Luaserãm fiecare, câte ceva de mâncare cu noi: poame, ºuncã, ouã rãscoapte, cârnaþi, cozonaci ºi altele. Luaserãm sticle cu vin ºi pahare. Garrone adusese vin alb într‑o damigeanã, iar Coretti umpluse plosca soldãþeascã a tatãlui sãu cu vin negru. Micul Precossi, cu hãinuþa lui de fierar, ducea la subþioarã o enormã pâine de douã kilograme. Merserãm în omnibuz pânã la rãspântia Maicii Domnului, apoi de acolo o luarãm la goanã pe dealuri. Ce verdeaþã! Ce umbrã plãcutã ºi rãcoroasã! Mergeam de‑a dura prin iarbã, ne spãlam pe ochi cu apã rece din izvoare, sãream gardurile! Ce nu fãceam! Coretti, bãtrânul, ne urma de departe, cu haina pe umãr, fumând din luleaua lui de pãmânt; ºi, din timp în timp, ne ameninþa cu degetul, sã nu ne rupem hainele prin mãrãcini. Precossi fluiera; nu-l auzisem niciodatã fluierând. Coretti fiul, e un omuleþ care ºtie sã facã o sumedenie de fleacuri cu briceagul sãu; roþi de moarã, furculiþe, stropitori; ºi de bun ce e, voia sã ducã sacii tuturor. Sudoarea îi curgea ºiroaie de pe frunte, totuºi alerga mereu ca o cãprioarã. Derossi se oprea la fiece minut, ca sã ne spunã numele plantelor ºi ale insectelor. Nu ºtiu, zãu, cum face bãiatul acesta de ºtie atâtea lucruri! Garrone mânca pâine pe tãcute, dar nu mai îmbuca aºa de voios ca odinioarã; bietul Garrone! S‑a schimbat cu totul de când a pierdut‑o pe mama sa. Cu toate acestea, e tot bun ca pâinea caldã. Când unul din noi se repezea sã sarã vreun ºanþ, el alerga pe partea cealaltã, ca sã‑i întindã mâna, ºi pentru cã lui Precossi îi e fricã de vaci, din cauzã cã a fost împuns de o vacã, pe când era mic, de câte ori trecea vreuna, Garrone se aºeza înaintea lui. Ajuserãm pânã la vârful Santa Margareta, apoi coborârãm pe povârniº, alergând, sãrind, dându‑ne de‑a berbeleacul ca niºte mere. Precossi se agãþã de un mãrãcine ºi‑ºi rupse o bucatã din hainã. Bietul bãiat o sfeclise; stãtea ºi se uita speriat la peticul care‑i atârna de pe umãr. Din fericire, Garoffi, care are totdeauna la el o provizie de ace cu gãmãlie, îi prinse aºa de bine peticul, încât nu se mai vedea ruptura. Bietul Precossi îi spunea întruna:
— Iartã‑mã, iartã‑mã, Garoffi dragã!
Dupã aceastã micã întâmplare, începurãm iarãºi sã alergãm. Garoffi nu‑ºi pierdea timpul nici pe drum: culegea buruieni bune de salatã, aduna melci ºi strângea pietricele la care lucra, cu nãdejdea cã sã gãseascã în ele aur sau argint.
Merserãm mereu înainte alergând, sãrind, tãrându‑ne de‑a buºilea, urcându‑ne pe copaci, întorcându‑ne care de care la umbrã, ºi la soare; alergând în sus ºi în jos pe toate cãrãrile, pânã ce ajunserãm prãpãdiþi de obosealã în vârful unui deal, unde ne aºezarãm sã ne odihnim ºi apoi sã îmbucãm merindele noastre. Ce priveliºte minunatã! De acolo vedeam întinzându‑se la picioarele noastre o câmpie nemãrginitã, iar în zarea depãrtatã, Alpii cei albaºtri cu vârfurile albe de zãpadã.
Nu mai puteam de foame! Pâinea dispãrea într‑o clipã de dinaintea noastrã. Coretti, tatãl, ne tãia ºuncã ºi ne împãrþea feliile pe frunze de dovleac, care þineau loc de farfurii.
Dupã ce ni se mai potoli foamea, începurãm sã vorbim toþi deodatã: de profesori, de camarazii care n‑au putut veni cu noi ºi de examene. Lui Procossi îi era ruºine sã mãnânce ºi Garrone îi bãga cu sila bucãþile cele mai bune de pe farfuria sa. Coretti stãtea lângã tatãl sãu cu picioarele încruciºate. Nici nu þi‑ar fi trecut prin minte, vãzându‑i aºa de rumeni la faþã la faþã ºi veseli, cã erau tatã ºi fiu; ai fi crezut mai curând cã sunt doi fraþi.
Coretti, bãtrânul, închinã în sãnãtatea noastrã, apoi luându‑ne în glumã vinul de dinainte strigã:
— Vouã, bãieþi care învãþaþi la ºcoalã, nu vã prieºte vinul; lãsaþi‑ni-l nouã, muncitorilor; noi avem nevoie de el. ªi apucând în veselia lui pe fiul sãu de nas, ne zise: Iubiþi-l pe acest ºtrengar; sã ºtiþi cã e o floare de bãiat, v‑o spun eu!
Toþi începurãm a râde, afarã de Garrone. El urmã ciocnind:
— Pãcat, zãu! Acum sunteþi cu toþii împreunã, ca niºte buni camarazi; dar peste câþiva ani, cine ºtie pe unde veþi fi! Enrico ºi Derossi o sã se facã avocaþi sau profesori, sau mai ºtiu eu ce; ºi voi ceilalþi veþi intra la vreo prãvãlie sau vã veþi apuca de vreun meºteºug, ºi naiba ºtie încotro veþi merge! Atunci, adio prieteni!
— Vorbã sã fie! rãspunse Derossi. Pentru mine, Garrone o sã fie vecin Garrone, Precossi, vecin Precossi, ºi ceilalþi asemenea, chiar de aº ajunge Þarul Rusiei; unde s‑or duce ei, merg ºi eu!
— Bravo, sã trãieºti, bãiete! strigã bãtrânul Coretti, ridicând paharul. Aºa se vorbeºte creºtineºte! Ciocneºte aici! Trãiascã toþi camarazii, trãiascã ºi ºcoala, care uneºte într‑o singurã familie ºi pe cei care au, ºi pe cei care n‑au!
Noi ciocnirãm cu toþii paharele cu el ºi bãurãm pentru ultima datã. Iar el strigã, golind paharul pânã la fund: Trãiascã batalionul 401! ªi dacã veþi intra ºi voi în luptã, þineþi‑vã bine, cum ne‑am þinut noi, bãieþi!
Se fãcuse târziu. Coborârãm alergând ºi cântând; mergeam þinându‑ne de mânã, toþi la rând. Ajunserãm la Pad, când înopta, ºi o mulþime de licurici zburau pretutindeni ca niºte scântei.
Tocmai în piaþa primãriei ne despãrþirãm, dupã ce ne hotãrârãm sã ne întâlnim cu toþii duminicã, pentru a merge la teatru "Victor Emanuel", sã fim faþã la împãrþirea premiilor elevilor din ºcolile de searã.
Ce zi frumoasã! Ce mulþumit aº fi ajuns acasã, dacã n‑aº fi întâlnit pe sãrmana mea profesoarã! O întâlnii pe scara casei noastre, cobora prin întuneric, ºi fiindcã mã recunoscu, mã apucã de amândouã mâinile ºi‑mi zise la ureche:
— Adio, Enrico, adu‑þi aminte de mine!
Bãgai de seamã cã plângea. Urcai scara ºi intrând în casã spusei mamei:
— Am întâlnit pe profesoara mea!
— Se ducea sã se culce în pat! rãspunse mama, stãpânindu‑ºi cu greu plânsul.
Apoi adãugã cu jale, uitându‑se drept în ochii mei:
— Profesoarei tale, sãrmana... îi e foarte rãu!

Împãrþirea premiilor la elevii meºteºugari.
Duminicã, 29.

Ne întâlnirãm cu toþii, dupã cum ne vorbiserãm, în sala teatrului "Victor Emanuel", ca sã fim faþã la împãrþirea premiilor la elevii care urmeazã la ºcolile de searã.
Teatrul era tot aºa de înþesat de lume ca în ziua de 14 martie; atât numai cã de astã datã, cea mai mare parte a publicului o alcãtuiau familiile de muncitori.
La parter era corul de elevi ºi eleve. Ei cântarã un imn frumos, închinat soldaþilor morþi în Crimeea. Publicul, entuziasmat, aplaudã ºi ceru sã se repete. Îndatã dupã aceea, premianþii începurã sã treacã pe dinaintea primarului, prefectului ºi a multor altor domni, care împãrþeau: cãrþi, livrete de case de economie, diplome ºi medalii.
Zãrii într‑un colþ al sãlii, pe Zidãraºul. El stãtea lângã mama lui; ceva mai departe vãzui pe directorul nostru ºi capul roºcat ºi zbârlit al profesorului meu de clasa a II‑a.
Trecurã mai întâi elevii ºcolilor de desen, giuvaiergii, gravorii în lemn, litografii; trecurã ºi tâmplarii, ºi zidarii: venirã în urmã elevii ºcolii de comerþ, apoi elevii ºcolilor de muzicã; printre aceºtia se aflau ºi câteva fete lucrãtoare îmbrãcate de sãrbãtoare; ele furã aplaudate cu entuziasm.
În sfârºit, veni rândul ºcolilor elementare de searã, ºi aici începu sã fie ºi mai interesant.
Era, într‑adevãr, ceva frumos sã vezi trecând bãrbaþi în toatã firea de diferite vârste, de diferite meºteºuguri, îmbrãcaþi în felurite chipuri. Treceau bãrbaþi cu pãrul cãrunt, copii de meºteºugari ºi tineri în floarea vârstei. Copiii erau sprinteni ºi veseli; bãrbaþii, sfioºi; iar publicul aplauda; ºi pe cei mari, ºi pe cei mici.
Lumea din salã nu râdea ca la distribuþia premiilor ºcolilor noastre; toate chipurile erau serioase, toþi priveau cu bãgare de seamã.
Mulþi din premianþi aveau nevestele ºi copiii lor la parter. Unii dintre copii, recunoscând pe pãrinþii lor pe scenã, îi chemau pe nume, îi arãtau cu degetul ºi râdeau tare. Trecurã þãrani, hamali: aceºtia erau de la ºcoala "Buoncompagni". Din ºcoala "Cittadella" trecu un vopsitor de cizme, pe care tata îl cunoºtea. Prefectul îi dete o diplomã.
În urma lui vãzui venind o namilã de om, pe care mi se pãru cã-l mai vãzusem, într‑adevãr era tatãl Zidãraºului.
El cãpãtã premiul al doilea. Îmi adusei aminte, cã-l vãzusem la el, în odãiþa din pod, când stãtea lângã patul copilului sãu bolnav, ºi îmi îndreptai îndatã privirile spre parter, ca sã caut pe micul meu camarad. Bietul bãiat se uita la tatãl sãu plin de bucurie ºi ca sã‑ºi ascundã emoþia, fãcu botul de iepure.
Deodatã izbucnirã aplauze zgomotoase. Întorsei capul spre scenã ºi vãzui pe un mic coºar spãlat la faþã ºi îmbrãcat în hainele sale de lucru. Primarul îi vorbea þinându-l de mânã. Dupã el veni: un bucãtar, un mãturãtor municipal; acesta cãpãtã o medalie.
Eram înduioºat, simþeam în mine un fel de respect pentru aceºti oameni, gândindu‑mã la munca grea ce‑ºi impuseserã ca sã poatã câºtiga premiile. Câtã muncã peste munca lor! Câte ceasuri furate somnului, acelui somn de care au aºa de mare nevoie. Ce povarã, ei, sãrmanii, mai toþi cãsãtoriþi, cu grija casei ºi a copiilor, sã‑ºi mai frãmânte mintea neobiºnuitã cu învãþãtura! ªi ce greu trebuie sã le fie desenul ºi scrierea cu mâinile lor groase ºi înþepenite în munci grele!
Printre ei se afla ºi un bãiat de lãcãtuº, care, fu nevoit sã‑ºi sumeatã mânecile chiar acolo pe scenã, ca sã‑ºi poatã lua premiul. Unii începurã sã râdã, dar râsul lor fu îndatã acoperit de aplauze. În urma lui veni un biet bãtrân pleºuv ºi cu barba albã. Trecurã soldaþi de artilerie; aceºtia veneau la cursurile de searã de la ºcoala noastrã. Trecurã ºi vameºi, gardiºti din aceia care ne pãzesc ºcolile ºi apoi, elevii ºcolilor de coruri începurã, iarãºi, sã cânte imnul soldaþilor cãzuþi în Crimeea, ºi-l cântarã de aceastã datã cu aºa mult foc, pornit din fundul inimii, încât lumea nici cã mai cutezã sã batã din palme, atât era de emoþionatã. Toþi ieºirãm din teatru încet ºi fãrã zgomot.
Mulþimea se rãspândi într‑o clipã pe strãzi. Micul coºar stãtea lângã uºa teatrului cu o carte legatã în roºu la subþioarã. Mai mulþi domni îl înconjuraserã ºi‑i vorbeau cu blândeþe. Toþi îºi luau ziua bunã unii de la alþii, strigându‑se pe nume dintr‑o parte a strãzii la cealaltã. Era un amestec de: meºteºugari, muncitori, bãieþi, gardiºti, profesori. Profesorul meu de clasa a II‑a ieºi din teatru cu doi soldaþi tunari.
Vedeai nevestele meºteºugarilor cu copii în braþe. Aceºtia þineau în mânuºiþe premiul tatãlui lor ºi-l arãtau cu falã trecãtorilor.

Moartea profesoarei mele.

Pe când noi asistam la împãrþirea premiilor, sãrmana mea profesoarã îºi dãdea sufletul. A murit la douã dupã amiazã, ºapte zile dupã ce venise la mama. Directorul ne aduse ieri dimineaþã aceastã tristã ºtire ºi adãugã:
— Aceia dintre voi, care aþi învãþat cu dânsa, ºtiþi ce bunã era ºi ce mult îºi iubea elevii; era o adevãratã mamã pentru ei. S‑a dus, a trecut acuma, sãrmana, în viaþa veºnicã! O boalã cumplitã o chinuia de mult. Dacã n‑ar fi fost nevoitã sã munceascã ca sã‑ºi câºtige traiul, ar fi scãpat. ªi‑ar fi putut lungi viaþa cu câteva luni, dacã ar fi cerut concediu; dar ea a voit sã stea cu elevii sãi pânã la ceasul din urmã.
Sâmbãtã seara, la 17 ale lunii, ea plecã de la ºcoalã cu tristul presentiment, cã nu avea sã‑ºi mai vadã copiii. Le mai dete poveþe bune, îi sãrutã pe toþi ºi plecã plângând. N‑o s‑o mai vedeþi niciodatã. Sã nu o uitaþi, copii!
Micul Precossi, care fusese elevul ei în clasa I, plecã uºor capul pe bancã ºi începu sã plângã.
Ieri searã când am ieºit de la ºcoalã, ne duserãm cu toþii la casa moartei, ca s‑o însoþim pânã la bisericã. Dricul cu doi cai stãtea la poartã, ºi în stradã se afla multã lume; toþi vorbeau încet.
Gãsirãm acolo: pe directorul nostru, pe profesorii ºi profesoarele ºcolii noastre. Veniserã profesoarele altor ºcoli unde sãrmana Delcati dãduse mai înaine lecþii. Erau mai toþi copilaºii din clasa ei: mamele lor îi þineau de mânã. Era de asemenea o mulþime de bãieþi din alte clase ºi vreo cincizeci de fete din ºcoala Baretti. Unele aduceau jerbe; altele, bucheþele de trandafiri. Dricul era împodobit cu ghirlande de flori ºi cu o coroanã mare pe panglia cãreia se citea aceastã inscripþie: Scumpei lor profesoare, vechile eleve din clasa a IV‑a. Sub aceastã coroanã era una micã, adusã de micii sãi elevi. In mulþime se zãreau nenumãrate servitoare cu lumânãri aprinse în mânã, trimise de stãpânele lor. Doi servitori în livrea þineau fãclii aprinse. Un domn bogat, tatãl unui elev al ei, trimisese trãsura îmbrãcatã toatã în mãtase albã. Lumea se îngrãmãdea la poartã. Mai toate elevele plângeau.
Aºteptarã încã ceva timp în tãcere. În sfârºit, coborârã coºciugul ºi, când îl aºezarã pe dric, unii din copiii din clasa ei începurã sã plângã ºi sã þipe. S‑ar fi zis cã înþeleseserã numai atunci, micuþii, cã le murise profesoara. Mamele lor furã nevoite sã plece cu ei.Dricul porni. Înaintea lui mergeau fetele din azilul "Concepþiuni", îmbrãcate în verde închis; ºi apoi acelea din azilul "Maria", în alb; apoi veneau preoþii. În urma dricului mergeau: profesorii, profesoarele ºi elevii din clasa I, mulþi din alte clase ºi mulþimea. Lumea care se strângea pe la ferestre ºi pe la porþi vãzând atâþia copii ºi coroane, zicea:
— Trebuie sã fie vreo profesoarã; pãcat de ea, sãrmana!
Mamele care îºi duceau copiii de mânã, plângeau mai toate.
Când am ajuns la bisericã, luarã coºciugul de pe dric ºi-l duserã în faþa altarului. Profesoarele aºezarã coroanele împrejurul lui, copiii îl acoperirã cu buchete de trandafiri ºi lumea strânsã împrejur cu lumânãrile aprinse în mânã, începu sã cânte rugãciunea morþilor. Dupã ce preotul zise "veºnica pomenire", lumânãrile se stinserã ºi lumea plecã, iar biata moartã rãmase singurã în biserica întunecoasã ºi rece.
Sãrmana mea profesoarã, aºa de bunã cu mine, atât de rãbdãtoare, care muncise atâþia ani!... ªi‑a lãsat puþinele ei cãrþi elevilor sãi; unuia cãlimara, altuia un tablou, ºi‑a împãrþit tot ce avea.
Cu douã zile înainte de a muri, spusese directorului sã nu permitã micilor ei elevi sã o însoþeascã la mormânt, ca nu cumva sã se îmbolnãveascã de mult plâns.
A fãcut mult bine, a suferit, a murit! Sãrmanã profesoarã! Ai rãmas singurã în biserica rece ºi întunecoasã! Odihneºte‑te în pace, bunã ºi iubitoare prietenã, dulce ºi tristã amintire a copilãriei mele!

Mulþumiri.
Miercuri, 29.

S‑ar fi zis cã biata profesoarã a voit sã‑ºi sfârºeascã anul ºcolar; cãci sãrãcuþa a murit numai cu trei zile înainte de a‑ºi sfârºi lecþiile.
Poimâine o sã auzim cea din urmã povestire lunarã. Titlul ei este "Naufragiul" ºi apoi... s‑a sfârºit!
Sâmbãtã, 1 iulie, încep examenele. A mai trecut un an! De n‑ar fi murit biata mea profesoarã, s‑ar fi sfârºit cu bine.
Când mã gândesc la ce ºtiam în octombrie trecut, îmi pare cã ºtiu acum mult mai mult. Cu câte lucruri noi mi‑am înzestrat eu mintea! Scriu mai bine ºi‑mi exprim mai lãmurit gândurile mele; aº putea chiar sã fac socoteli pentru mulþi din cei mari care nu ºtiu ºi sã‑i ajut în afacerile lor; pricep mult mai lesne ºi pot sã înþeleg tot ce citesc. Sunt foarte mulþumit. Trebuie însã ca sã mãrturisesc cã mulþi m‑au îndemnat ºi m‑au ajutat ca sã învãþ, unii într‑un chip, alþii într‑altul, acasã, la ºcoalã, pe stradã, pretutindeni unde m‑am dus ºi unde am vãzut ceva. Azi, le mulþumesc tuturor. Mulþumesc mai întâi bunului meu profesor, care a fost atât de îngãduitor ºi de blând cu mine, pentru care a fost o muncã grea cel mai mic progres, de care eu mã bucur. ªi þie îþi mulþumesc Derossi, iubitul meu camarad, pentru explicaþiile ce mi‑ai dat cu atâta bunãvoinþã, fãcându‑mã sã înþeleg lucruri grele, care m‑ar fi încurcat la examen. Îþi mulþumesc ºi þie, Stardi, harnic ºi stãruitor bãiat, cãci mi‑ai arãtat cã o voinþã statornicã biruieºte tot. Asemenea îi mulþumesc ºi bunului ºi generosului Garrone, care îmbuneazã pe toþi acei care-l cunosc ºi-l înconjoarã. Precossi, Coretti, care mi‑aþi dat totdeauna exemplul rãbdãrii în dureri ºi al veseliei la muncã, vã mulþumesc ºi vouã. Vã mulþumesc tuturor, dar mai mult decât oricui îþi mulþumesc þie, bunul meu tatã, care mi‑ai fost cel dintâi profesor, cel dintâi prieten; þie, care mi‑ai dat atât de multe ºi bune poveþe ºi m‑ai învãþat atâtea lucruri! Pe când lucrai pentru mine, ascunzându‑mi necazurile tale, te sileai în acelaºi timp, sã‑mi înlesneºti studiul ºi sã‑mi înfrumuseþezi viaþa. Îþi mulþumesc din suflet ºi þie, bunã mamã, îngerul meu pãzitor ºi binecuvântat, care ai împãrþit cu mine toate bucuriile ºi toate suferinþele, care ai învãþat, te‑ai obosit ºi ai plâns cu mine, mângâindu‑mi fruntea cu o mânã ºi arãtându‑mi cerul cu cealaltã.
Îngenunchez înaintea voastrã, cum fãceam când eram copil, ºi vã mulþumesc cu toatã cãldura, cu toatã recunoºtinþa ce aþi inspirat sufletului meu în aceºti doisprezece ani de jertfã ºi de iubire.

Naufragiul.
(Ultima povestire lunarã)

Sunt câþiva ani de atunci! într‑o dimineaþã de decembrie, un vapor mare pãrãsea Liverpool ºi pornea spre insula Malta. Pe el se aflau peste douã sute de persoane, socotind ºi cei ºaptezeci de marinari ai echipajului. Cãpitanul ºi mai toþi marinarii erau englezi.
Printre cãlãtori se aflau ºi câþiva italieni: trei doamne, un preot ºi o trupã de muzicanþi. Timpul era întunecos.
Un bãiat italian, cam de doisprezece ani, frumos la faþã, stãtea singur la o parte, în salonul cãlãtorilor de clasa a II‑a. Era cam mic pentru vârsta lui, dar voinic ºi, dupã chipul lui îndrãzneþ ºi hotãrât, se vedea cã este sicilian. Se aºezase pe o grãmadã de funii ºi se proptea de un geamantan vechi ºi rupt în care îºi vârâse toatã averea sa. Era oacheº la chip ºi pãrul sãu negru ºi creþ îi cãdea pe umeri. Bietul bãiat era îmbrãcat sãrãcãcios; îºi pusese pe spinare un tartan zdrenþãros ºi o geantã veche de piele îi atârna de umãr. Stãtea pe gânduri ºi se uita la cãlãtori, la vapor, la marinarii care‑i treceau repede pe dinainte ºi la marea neliniºtitã. Înfãþiºarea lui, dãdea pe faþã cã îndurase, de curând, o mare nenorocire. Avea un chip copilãresc ºi expresia unui om mare.
Nu trecuse mult de la plecarea vaporului ºi se ivi un marinar bãtrân cu pãrul cãrunt, aducând de mânã o fetiþã. Acesta se opri în faþa micului sicilian ºi‑i zise:
— Mario, iatã, îþi aduc o tovarãºe de drum!
Lãsã aici copila ºi se depãrtã.
Fetiþa se aºezã ºi ea jos, lângã bãiat, pe grãmada de funii.
Se uitarã unul la altul.
— Unde mergi! o întrebã sicilianul.
— La Malta! rãspunse fetiþa. Tata ºi mama mã aºteaptã acolo. Mã duc la ei. Pe mine mã cheamã Iulia Fagiani.
Bãiatul tãcu.
Puþin dupã aceea, Mario scoase din geantã pâine ºi poame uscate. Fetiþa avea pesmeþi. Mâncarã împreunã.
— Bucuraþi‑vã! strigã un marinar italian, trecând repede. O sã fie dans mare, în curând!
Vântul creºtea din ce în ce, vaporul se clãtina tot mai tare; dar copiii care nu sufereau de rãul de mare, nici nu bãgau de seamã.
Fetiþa zâmbea mereu. Era cam tot de vârsta tovarãºului sãu, dar mult mai înaltã, oacheºã, ca ºi el, ºi slabã; crescutã în lipsuri, sãrãcuþa, era îmbrãcatã cât se poate de prost. Pãrul îi era scurt ºi creþ. Purta o basma roºie pe cap ºi la urechi avea cercei de argint.
Pe când mâncau, îºi povestirã nenorocirile lor. Mario era orfan. Tatãl sãu, meºteºugar, murise de curând la Liverpool, ºi consulul italian îl trimitea în þara sa, la Palermo, unde bietul bãiat mai avea rude depãrtate.
Pe fetiþã o luase de un an, o mãtuºã, care o iubea ca pe fata ei, ºi o dusese cu dânsa la Londra. Pãrinþii copilei fiind sãraci, o dãduserã cu nãdejdea sã moºteneascã pe mãtuºã‑sa. Din nenorocire, mãtuºa murise dupã câteva luni, cãlcatã de un omnibuz, ºi nu‑i lãsase nici un ban. Consulul italian o trimitea ºi pe dânsa în Italia ºi întâmplarea fãcuse ca amândoi sãrmanii copii sã fie încredinþaþi aceluiaºi marinar.
— Pãrinþii mei, adãugã copila, credeau cã mã voi întoarce la ei bogatã ºi iatã‑mã tot aºa de sãracã. Dar ei mã iubesc, ºi o sã mã primeascã bucuroºi. Dar frãþiorii mei, sãrãcuþii! Am patru. Eu sunt cea mai mare; îi îmbrac, îi îngrijesc, ce bine o sã le parã când mã vor revedea! O sã intru la ei în vârful picioarelor. Vai! îndrãcitã mai e marea!... Apoi începu iarãºi: Te duci ºi tu la pãrinþi?
— Mã duc la rude..., dacã vor vrea sã mã primeascã! rãspunse Mario, cu întristare.
— Nu te iubesc?
— Nu ºtiu!
— Eu împlinesc treisprezece ani la Crãciun! zise copila.
Începurã apoi sã vorbeascã: despre mare, despre oamenii ce se învârteau în jurul lor. Stãturã împreunã toatã ziua. Cãlãtorii credeau chiar cã sunt fraþi. Fetiþa cârpea un ciorap, bãiatul stãtea pe gânduri, marea se înfuria din ce în ce mai tare. Seara, despãrþindu‑se, fetiþa zise lui Mario:
— Noapte bunã!
— Noaptea n‑are sã fie bunã pentru nimeni, bieþii mei copii! zise marinarul italian care trecea alergând, fiind chemat de cãpitan.
Bãiatul voia sã rãspundã ºi el prietenei sale:
— Noapte bunã! Când o împroºcãturã neaºteptatã îl izbi fãrã veste ºi‑l azvârli pe bancã.
— Doamne sfinte! Te‑ai lovit, îþi curge sânge! strigã fetiþa, apropiindu‑se de el.
Cãlãtorii care fugeau sã se adãposteascã prin cabine, nu‑i bãgarã în seamã. Mario rãmãsese ameþit; copila îngenunche dinaintea lui, îi ºterse sângele de pe frunte, ºi scoþându‑ºi basmaua roºie de pe cap, îl legã cu ea. Când bãiatul plecã uºor capul, ca sã‑l lege, îi picã puþin sânge din ranã pe rochia ei cea galbenã ºi i‑o pãtã. Mario îºi reveni îndatã în fire.
— Þi‑e mai bine? întrebã copila.
— Da, n‑am nimic! rãspunse el.
— Noapte bunã!
— Noapte bunã! adãugã Iulia.
Amândoi coborârã în dormitorul lor. Marinarul prezisese bine. Cãlãtorii nici nu adormiserã ºi o furtunã îngrozitoare izbucni deodatã. Valuri furioase nãvãlirã asupra corabiei, sfãrâmarã un catarg, rãpirã trei bãrci fixate de vapor ºi patru boi ce stãteau la prora navei, ca ºi cum ar fi mãturat niºte frunze uscate. Prin cabine începuse o tulburare, o învãlmãºealã, o spaimã de nespus. Unii þipau, alþii plângeau, alþii se rugau: era ceva înfiorãtor. Furtuna creºtea mereu. Spre revãrsatul zorilor, ea ajunsese la culmea furiei sale. Valuri uriaºe loveau vaporul în toate laturile ºi nãpãdeau pe punte, zdrobind, mãturând ºi rostogolind în mare tot ce întâmpina în calea lor. Platforma care acoperea maºinile fu sfãrâmatã ºi apa nãvãli prin spãrturã cu un zgomot înspãimântãtor, stinse focul. Maºiniºtii fugirã înfricoºaþi. Atunci, apa începu sã pãtrundã pretutindeni.
Un glas puternic strigã:
— Sãriþi la pompe!
Era glasul cãpitanului. Marinarii alergarã la pompe, dar un val puternic izbi furios fãrã de veste spatele vaporului, sfãrâmã parapetul ºi un ºuvoi de apã pãtrunsese înãuntru.
Toþi cãlãtorii, mai mult morþi decât vii, se strânserã în salon. Cãpitanul, galben la faþã, apãru în mijlocul lor.
— Cãpitane! Cãpitane, strigarã toþi deodatã. Ce ne facem? Cum stãm? Ce speranþã ne dai? Scapã‑ne, cãpitane, scapã‑ne, pentru numele lui Dumnezeu!
Cãpitanul aºteptã sã se potoleascã strigãtele, apoi zise cu glas liniºtit:
— Nu mai e nãdejde de scãpare!
Toþi amuþirã de groazã. O singurã femeie strigã:
— Fie‑þi milã, Doamne!
Cãlãtorii rãmaserã câtva timp în acea tãcere înspãimântãtoare, uitându‑se unii la alþii, pieriþi la faþã. Marea mugea mereu, vaporul plutea cu mare greutate.
Cãpitanul vru sã încerce o scãpare ºi porunci sã se dezlege o barcã ºi sã o coboare pe mare. Cinci marinari intrarã într‑însa, dar luntrea nici nu apucase sã atingã undele, când un val uriaº o ºi rostogoli. Doi marinari se înecarã. Unul din ei era bãtrânul italian; ceilalþi abia puturã sã se agaþe de funii ºi sã se urce pe bastiment.
Atunci chiar marinarii pierdurã orice speranþã ºi douã ceasuri dupã aceasta, bastimentul se ºi scufundase la parapet.
O scenã îngrozitoare se petrecea în acest timp pe bordul vaporului. Mame disperate strângând pe copilaºii lor la sân; prietenii se îmbrãþiºau, dându‑ºi ultimul adio: unii coborau prin cabine, ca sã nu mai vadã marea cu ochii. Un cãlãtor se împuºcã ºi cãzu mort pe scara cabinelor. Mulþi din acei nenorociþi se agãþau în disperarea lor unii de alþii, îºi frãmântau mâinile, cãdeau leºinaþi. Unii îngenuncheau dinaintea preotului cerându‑i binecuvântarea. Copiii þipau, lumea rãcnea. Se auzeau glasuri ascuþite ºi stranii; se vedeau persoane înmãrmurite, nemiºcate, cu ochii mari, holbaþi ºi aþintiþi fãrã privire; pãreau cã înnebuniserã. Zãreai pretutindeni chipuri pe care se întipãrise moartea.
Cei doi copii, Iulia ºi Mario, se agãþaserã de un catarg al vaporului ºi priveau marea nesimþitori, fãrã sã clipeascã.
Marea se potolise puþin, dar vaporul se scufunda cu încetul. Numai câteva minute ºi valurile aveau sã‑l înghitã.
— Dezlegaþi ºalupa! strigã cãpitanul.
Cea din urmã ºalupã, singura rãmasã, fu îndatã coborâtã în mare. Paisprezece marinari sãrirã într‑însa.
Cãpitanul rãmase pe vapor.
— Cãpitane! strigarã cei din barcã, vino cu noi.
— Nu, bãieþi! Trebuie sã mor la postul meu! rãspunse cãpitanul.
— Vino, vino, poate cã vom întâlni un vapor care sã ne scape; vino, de unde nu, eºti pierdut!
— Nu, rãmân aici!
— Mai avem un loc! strigarã marinarii, adresându‑se cãlãtorilor. O femeie, sã vinã o femeie!
O biatã femeie, susþinutã de cãpitan înaintã, dar vãzând depãrtarea la care se afla ºalupa nu cutezã sã sarã ºi leºinã. Toate celelalte femei de pe vapor erau ºi ele leºinate sau pe moarte.
— Sã vinã un bãiat! mai strigarã marinarii.
La aceastã chemare, micul sicilian ºi tovarãºa lui, care pânã atunci rãmãseserã împietriþi în faþa acelui spectacol îngrozitor, se deºteptarã deodatã din acea letargie, ºi împinºi de puternicul instinct al vieþii, alergarã spre parapetul vaporului, strigând amândoi deodatã:
— Eu! Eu! ªi se îmbrânceau ca douã animale sãlbatice.
— Daþi‑ne pe cel mai mic! strigarã de jos. Luntrea este prea încãrcatã, sã vinã cel mai mic!
Iulia, auzind aceste cuvinte, rãmase ca trãsnitã, lãsã braþele în jos ºi se uitã la Mario, cu ochii stinºi.
Mario se uitã ºi el la ea; vãzu pata de sânge pe rochia ei ºi‑ºi aduse aminte de bunãtatea cu care îl îngrijise. Deodatã se ivi pe chipul lui lumina unui gând dumnezeiesc.
— Mai repede! strigarã cu nerãbdare marinarii de jos, plecãm!
Mario, hotãrât, strigã cu un glas care nu mai pãrea a fi al lui.
— Luaþi‑o pe dânsa, e mai uºoarã, mergi tu, Iulio, tu ai pãrinþi, eu sunt orfan! Îþi dau locul meu, du‑te!
— Arunc‑o jos! îi strigarã marinarii.
Mario apucã pe Iulia de mijloc ºi o azvârli în mare. Copila þipã ºi cãzu în apã, dar un marinar o apucã de braþ ºi o trase în barcã.
Bãiatul stãtea în picioare pe marginea vaporului, cu fruntea ridicatã, cu pãrul în vânt, nemiºcat, sublim.
Luntrea porni, ºi scãpã cu greu de vârtejul ce‑l pricinuia scufundarea vaporului.
Atunci, copila, care rãmãsese pânã aici ca ºi lipsitã de simþuri, îºi ridicã ochii cãtre Mario ºi izbucni în lacrimi.
— Adio! îi rãspunse bãiatul, ridicând mâinile spre cer.
Luntrea înainta repede pe marea agitatã, cerul era întunecos. Pe vapor nu se mai vãita nimeni. Apa ajunsese pânã la marginea punþii.
Deodatã, bãiatul cãzu în genunchi, încruciºã mâinile ºi ridicã ochii spre cer.
Iulia, îngrozitã, îºi acoperi faþa cu amândouã mâinile ºi când ridicã iarãºi capul, vaporul dispãruse.

IULIE

Cea din urmã paginã a mamei mele.
Sâmbãtã, 1 iulie.

A trecut ºi acest an ºcolar, Enrico dragã, ºi mã bucur cã, drept amintire a ultimei zile, îþi rãmâne întipãrit în minte chipul viteazului bãiat, care ºi‑a dat viaþa, ca sã scape pe aceea a prietenei sale.
Peste câteva zile o sã te desparþi de profesorii ºi de camarazii tãi ºi, pe lângã aceasta, am sã‑þi dau ºi o veste tristã. Despãrþirea n‑are sã fiee numai pentru câteva luni, ci poate chiar pentru totdeauna. Tatãl tãu din cauza profesiei sale este silit sã pãrãseascã Turinul ºi noi, fireºte, o sã mergem cu dânsul. Plecãm la toamnã, astfel cã tu vei fi nevoit sã intri în altã ºcoalã.
Îþi pare rãu, nu este aºa, Enrico! ªi cum sã nu‑þi parã rãu! Sunt încredinþatã cã‑þi iubeºti vechea ta ºcoalã, unde timp de patru ani, ai avut bucuria sã te duci de douã ori pe zi la învãþãturã, sã te întâlneºti cu aceiaºi colegi, profesori ºi pãrinþi; unde tatãl tãu ºi mama ta veneau voioºi sã te aºtepte la ieºire. Sigur cã‑þi iubeºti ºcoala, unde þi s‑a deschis mintea, unde ai întâlnit atâþia tovarãºi buni, unde fiecare cuvânt ce ai auzit a fost pentru binele tãu. Chiar pedepsele þi‑au folosit. Pãstreazã totdeauna aceastã dulce amintire ºi i‑aþi rãmas bun din inimã, de la toþi aceºti drãgãlaºi bãieþi. Unii din ei vor ti supuºi poate la neajunsuri, îºi vor pierde pãrinþii; alþii vor muri tineri: alþii îºi vor vãrsa sângele pe câmpul de bãtaie; mulþi se vor face cinstiþi ºi buni meºteºugari, pãrinþi muncitori, ºi cine ºtie dacã vreunul din ei nu o sã aducã vreun mare folos þãrii sale, ºi nu‑ºi va câºtiga un renume prin vreo faptã însemnatã! Despartã‑te de ei cu iubire. Lasã o pãrticicã din inima ta în aceastã mare familie pe care tatãl tãu ºi mama ta o iubesc, pentru cã ea te‑a iubit pe tine; în care ai intrat copilaº ºi din care ieºi flãcãu în toatã firea.
ªcoala þi‑a fost mamã; ea te‑a luat din braþele mele pe când nu ºtiai încã sã vorbeºti desluºit ºi acum mi te înapoiazã mare, voinic, bun ºi silitor. Eu o binecuvântez, iar tu sã nu o uiþi niciodatã, fiul meu. E chiar cu neputinþã sã o uiþi. O sã te faci mare, o sã colinzi lumea, o sã vezi oraºe mari, monumente minunate ºi o sã uiþi multe din lucrurile vãzute; dar clãdirea modestã cu obloanele ferestrelor închise, mica grãdiniþã unde a îmbobocit cea dintâi floare a inteligenþei tale, îþi vor rãmâne întipãrite în inimã ºi þi le vei aminti pânã la cea din urmã zi a vieþii tale, precum eu îmi voi aminti în veci casa în care am auzit pentru prima oarã glasul tãu.
Mama ta.

Examenul.
Marþi, 4.

Iatã‑ne la examen! În strãzile de primprejurul ºcolii nici nu se mai aude vorbindu‑se de altceva. Pãrinþi, copii, guvernante: toþi vorbesc despre note, teme, medii, promovãri ºi repetiþii. Þi se face milã, când vezi pãrinþii îngrijoraþi, aducând pe copiii lor de mânã ºi auzindu‑i cum le dau cele din urmã poveþe. Mamele îi aduc pânã la bancã ºi se uitã sã vadã dacã au cernealã; le încearcã peniþele ºi, plecând, se mai întorc spre ei de la pragul uºii, ca sã le mai strige:
— Fii cu inimã, cu bãgare de seamã, nu te zãpãci! Ne dãduse ca profesor supraveghetor pe domnul Coatti, acela cu barbã neagrã, care vorbeºte copiilor cu un glas înfiorãtor ºi nu pedepseºte niciodatã. Unii din bãieþi erau galbeni ca ceara.
Când profesorul dezlipi plicul trimis de la primãrie, în care se afla problema, nu se mai auzi nici o suflare. Domnul Coatti ne dictã problema tare, uitându‑se când la unul, când la altul cu o privire ameninþãtoare. Cu toate acestea se vedea bine cã, dacã ar fi putut sã ne dicteze în acelaºi timp ºi dezlegarea ei, ca sã trecem toþi clasa, ar fi fãcut‑o din tot sufletul.
Începurãm lucrarea ºi, dupã o orã de muncã, mulþi din bãieþi începurã sã se tulbure, fiindcã problema era lungã ºi grea. Unul începu sã plângã. Crossi îºi dãdea cu pumnul în cap. O mare parte din ei nu sunt vinovaþi dacã nu ºtiu; bieþii bãieþi n‑au vreme sã înveþe ºi pãrinþii nu se îngrijesc de ei. Din fericire, Providenþa întrupatã în bunul nostru Derossi nu era departe. El fãcea în toate chipurile, ca sã le vinã în ajutor. Le trecea cu mare îndemânare câte o cifrã, sau le sufla operaþia fãrã a atrage bãgarea de seamã a nimãnui. El îngrijea de toþi, ca ºi cum ar fi fost profesorul nostru. Garrone, fiind tare la aritmeticã, ajuta ºi el pe cât putea. Ajuta, chiar devenise foarte amabil. Stardi stãtu mai mult de un ceas nemiºcat, cu ochii pe problemã, cu fruntea în mâini, apoi o dezlegã în cinci minute.
Profesorul se plimba printre bãnci, strigând:
— Tãcere, fiþi liniºtiþi! ªi când vedea pe vreunul tulburat, îl însufleþea cu privirea.
Pe la unsprezece, uitându‑mã printre zãbrele, vãzui mulþi pãrinþi care se plimbau cu nerãbdare. Recunoscui pe tatãl lui Precossi, aºa cum ieºise de la lucru, cu obrazul înnegrit de cãrbuni ºi de fum. Era ºi mama lui Crossi, precupeaþa, mama lui Nelli, îmbrãcatã în negru; biata femeie nu putea sã stea locului de neliniºtitã ce era. Puþin înainte de douãsprezece, sosi tata ºi îºi ridicã ochii la fereastra unde ºtia cã stau eu. Scumpul meu tatã! La douãsprezece punct sfârºirãm toþi. Când am ieºit, ce îmbulzealã! Pãrinþii alergau la copii întrebându‑i, luându‑le caietele ºi rãsfoindu‑le.
— Câte operaþii vi s‑au dat? Ce total v‑a ieºit? Scãderea cum þi‑a ieºit? Dar virgula zecimalelor?
Profesorii erau chemaþi în dreapta ºi în stânga; nu mai ºtiau cui sã rãspundã mai întâi. Tata îmi luã din mânã copia mâzgãlitã, se uitã la ea ºi‑mi spuse cã e bine.
Lângã noi stãtea lãcãtuºul, se uita ºi el la lucrarea fiului sãu, dar era cam încurcat, bietul om, cãci nu prea se pricepea.
— Te rog, domnule, zise el tatii, te rog, spune‑mi totalul.
Tata îi spuse cifra. El se uitã la caietul fiului sãu; cifra era exactã.
— Bravo bãiete! strigã el, foarte mulþumit.
Privirile tatii ºi ale lãcãtuºului se întâlnirã ºi îºi zâmbirã unul altuia, ca doi buni prieteni.
Tata îi întinse mâna, el i‑o strânse ºi se despãrþirã zicând:
— Acum sã vedem la oral!
Abia fãcusem câþiva paºi ºi auzirãm pe cineva cântând voios; ne întoarserãm, cânta lãcãtuºul.

Cel din urmã examen.
Vineri, 7.

Azi dimineaþã am sfârºit examenul oral. La ora opt ºi un sfert începurã sã ne cheme patru câte patru în sala cea mare.
Directorul ºi patru profesori, între care ºi domnul profesor Perboni, stãteau în jurul unei mese învelite cu postav verde. Am fost chemat ºi eu printre cei patru dintâi. Drept sã spun, bun e profesorul nostru! Azi dimineaþã am vãzut mai bine decât oricând, ce mult þine la noi! Nu ne pierdea nici o clipã din ochi. Când vedea cã ne încurcãm în rãspunsuri, schimba feþe, feþe, ºi dacã rãspundeam bine, se înveselea, ne fãcea o mulþime de semne cu mâinile, cu capul, pãrea cã ar fi vrut sã ne spunã: E bine! Nu, nu e bine! Bagã de seamã! Mai rar! Fii cu inimã!
Dacã ar fi putut, ar fi fost în stare sã ne sufle tot Chiar dacã pãrinþii noºtri ar fi fost în locul lui, nu ne‑ar fi putut ajuta mai mult. Îmi venea sã‑i strig în gura mare:
— Mulþumesc!
Când profesorii îmi spuserã:
— Bine, bãiete! Poþi sã te duci! Ochii lui scânteiarã de bucurie.
M‑am înapoiat în clasã, ca sã‑l aºtept pe tata. Bãieþii erau încã mai toþi acolo. Mã aºezai lângã Garrone ºi mã întristai la gândul cã stãteam pentru cea din urmã oarã lângã el. Nu‑i spusesem încã nimic despre plecarea noastrã din Turin. El stãtea plecat pe bancã, împodobind cu desene marginile unui portret al tatãlui sãu, om înalt ºi voinic, îmbrãcat în haine de maºinist, cu chipul tot aºa de bun ºi de serios ca al fiului sãu. Cãmaºa lui Garrone se desfãcuse puþin la piept ºi zãrii cruciuliþa de aur ce i‑o dãduse mama lui Nelli, când aflase c‑a ocrotit pe fiul ei.
N‑avem ce face, trebuia sã‑i spun; de aceea, prinzând inimã, i‑am zis:
— ªtii, Garrone, cã tata pleacã detot din Turin?
— Pleci ºi tu cu el? mã întrebã Garrone.
— Desigur! îi rãspunsei.
— Aºadar, nu o sã mai fim împreunã în clasa a IV‑a!
— Nu! îi zisei, încercând sã‑mi ascund pãrerea de rãu.
Garrone tãcu câtva timp ºi îºi continuã desenul: apoi îmi zise fãrã sã‑ºi ridice ochii:
— O sã‑þi aduci tu aminte de camarazii tãi din clasa a treia?
— Da, fãrã îndoialã! îi rãspunsei, de toþi ºi mai cu seamã de tine... Cine ar putea sã te uite?
El se uitã lung la mine, cu o privire serioasã, una din acele priviri care spune o mulþime de lucruri, ºi nu zise nimic, dar îmi întinse mâna stângã, prefãcându‑se cã vrea sã‑ºi urmeze desenul cu cealaltã. Eu strânsei din toate puterile mâna aceea zdravãnã ºi prietenoasã.
În momentul acela intrã în clasã profesorul nostru, vesel ºi aprins la faþã. El ne spuse repede:
— Bravo, bãieþi! Bine aþi ieºit! De vor rãspunde tot aºa ºi cei care au mai rãmas, va fi minunat! Fiþi cu inimã, copii: eu sunt foarte mulþumit!
ªi ca sã ne arate mulþumirea sa ºi mai cu seamã sã ne înveseleascã ºi pe noi, se prefãcu imediat cã alunecã ºi cã se sprijinã de zid, ca sã nu cadã.
Sã glumeascã el aºa! Domnul Perboni, pe care nu‑l vãzusem niciodatã, nici mãcar zâmbind.
Gluma aceasta, copilãreascã, ni se pãru aºa de ciudatã.
Clipa aceea de veselie era pentru el unica rãsplatã dupã nouã luni de muncã, de rãbdare ºi de neodihnã!
Pentru aceasta muncise el atâta timp ºi venise de atâtea ori sã ne facã lecþia, chiar fiind bolnav, bunul nostru profesor? Iatã tot ce cerea de la noi, bietul profesor, în schimbul atâtor trude ºi griji! Mi se pare cã multã vreme o sã‑mi aduc aminte de dânsul, cum a glumit, ºi când voi fi mare, dacã va mai trãi ºi‑l voi întâlni, îi voi spune cã gluma lui m‑a atins la inimã, ºi voi sãruta cu respect capul sãu alb.

Adio.

La ora douãsprezece ne aflam cu toþi pentru cea din urmã oarã la ºcoalã, ca sã aflãm rezultatul examenelor ºi sã ne luãm certificatele de promovare.
Strada era plinã de pãrinþi, care cotropiserã pânã ºi sala cea mare. Mulþi intraserã chiar prin clase, îngrãmãdindu‑se pânã aproape de catedra profesorului. În clasa noastrã umpluserã tot locul dintre perete ºi bãnci.
Veniserã, tatãl lui Garrone, mama lui Derossi, lãcãtuºul Precossi, Coretti, doamna Nelli, precupeaþa, tatãl Zidãraºului, tatãl lui Stardi ºi mulþi alþii pe care nu‑i mai vãzusem. Se auzea de pretutindeni un murmur de glasuri, o zbârnâialã de parcã eram la târg. Intrã profesorul ºi se fãcu o mare tãcere.
El þinea în mânã catalogul ºi începu îndatã sã strige.
— Abatucci, promovat. Archini, promovat, Zidãraºul, promovat. Crossi, promovat!
Dupã aceea citi tare: Derossi, promovat cu premiul I.
Toþi pãrinþii care erau de faþã ºi‑l cunoºteau îi ziserã:
— Bravo, bravo, Derossi! ªi el îºi scutura cârlionþii lui bãlai ºi, cu zâmbetul sãu natural ºi frumos, se uita la mama sa, care îi fãcu un semn de mulþumire cu mâna.
— Garoffi, Garrone, Calabrezul: promovaþi. Pe urmã trei sau patru care urmarã, rãmãseserã repetenþi. Unul începu sã plângã, pentru cã tatãl sãu îl ameninþa de la uºã cu degetul.
Domnul Perbani încercã sã‑l îmbuneze, zicându‑i: Nu, domnule, nu e totdeauna vina lor, adesea e ºi norocul. ªi tocmai acesta e cazul lui. Apoi începu iar sã strige: Nelli, promovat.
Maicã‑sa îi trimise o sãrutare cu mâna.
— Stardi, promovat!
Ca de obicei, el nu arãtã nici o bucurie, nu‑ºi dezlipi pumnii de la tâmple.
Cel din urmã promovat fu Votini. El venise foarte dichisit.
Profesorul se sili ºi zise:
— Bãieþi! Astãzi ne aflãm cu toþii adunaþi pentru cea din urmã oarã. Am trãit un an împreunã ºi ne despãrþim prieteneºte: Nu este aºa? Îmi pare foarte rãu, cã mã despart de voi!
Aici se opri, apoi adãugã:
— Dacã am fost vreodatã cam nerãbdãtor, dacã am fost, fãrã voia mea, nedrept, sau prea aspru, iertaþi‑mã!
— Nu, nu! strigarã pãrinþii ºi o mulþime de elevi, n‑ai fost niciodatã nedrept!
— Iertaþi‑mã! începu iarãºi, profesorul, ºi iubiþi‑mã! La anul n‑o sã mai fiþi cu mine, dar eu tot o sã vã vãd, cãci aþi rãmas întipãriþi în mintea ºi în inima mea. La revedere, bãieþi!
Apoi veni printre noi ºi toþi îl apucarãm de mânã, de haine; cei mai mici se suiau pe bãnci, mulþi îl sãrutarã:
— La revedere, domnule Perboni! Vã mulþumim! Rãmas bun! Sã nu ne uitaþi!
A ieºit din clasã emoþionat. Plecarãm ºi noi, grãmãdindu‑ne la uºã. Tot atunci ieºeau ºi bãieþii din celelalte clase. Ce învãlmãºealã! Ce zgomot! Toþi îºi luau rãmas bun de la profesori ºi de la profesoare ºi se salutau.
Profesoara cu pana albastrã era înconjuratã de micii ei elevi; patru sau cinci îi sãrirã în spinare ºi vreo douãzeci o trãgeau în toate pãrþile; nici nu mai putea sã rãsufle, biata fatã! Profesoarei, poreclitã "mãicuþa cãlugãriþã" îi smulserã pãlãria ºi‑i prinserã la încheieturile rochiei vreo zece bucheþele de flori.
Mulþi sãrbãtoreau pe Robetti, care‑ºi lepãdase cârjele pentru prima datã. Auzeai din toate pãrþile:
— La anul, bãieþi! Sã ne vedem la anul, în octombrie!
Toþi ne luarãm rãmas bun, unul de la altul, uitând în acel moment orice supãrare. Chiar Votini, care pizmuise aºa de mult pe Derossi, îl luã de gât ºi‑l sãrutã.
Eu sãrutai pe Zidãraºul, tocmai când drãguþul bãiat îmi fãcea cel din urmã bot de iepure. Îmi luai rãmas bun de la Precossi, de la Garoffi. Acesta‑mi spuse cã eu câºtigasem la loteria din urmã ºi‑mi dãdu un bloc din acelea care þin foile de hârtie pe pupitru; era de porþelan, dar spart la un colþ.
Îmi luai rãmas bun de la toþi. Bietul Nelli se lipsea de Garrone, nu putea sã se despartã de el. Nu‑i venea numai lui greu sã se despartã de bunul Garrone, ci ºi nouã tuturor. Care de care se întrecea sã‑i strângã mâna ºi sã‑l sãrbãtoreascã.
Tatãl sãu se mira de dragostea ce‑i arãtau camarazii lui ºi zâmbea cu mulþumire. Garrone fu cel din urmã de la care mi‑am luat rãmas bun; îl sãrutai în stradã, ºi‑mi ascunsei capul la pieptul sãu, ca sã nu vadã cã plâng. El mã sãrutã pe frunte, apoi am alergat îndatã la tata ºi la mama.
Tata mã întrebã:
— Þi‑ai luat ziua bunã de la toþi camarazii tãi?
— Da, tatã! rãspunsei.
— Dacã ai supãrat pe vreunul, du‑te ºi cere‑i iertare!
— N‑am supãrat pe nimeni, tatã dragã!
— Aºadar, rãmas bun! zise tata, cu glasul tremurând, aruncând spre ºcoalã cea din urmã privire.
Mama zise ºi ea:
— Rãmas bun!
Eu nu putui sã mai zic nimic.
‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑‑