Fata cu cercel de perlă
Tracy Cavalier

1664

Mama nu mi-a spus că or să vină. După aceea, mi-a zis că n-a vrut să dau impresia că sunt o fată nervoasă. Am fost surprinsă, credeam că mă cunoaşte mai bine. Străinii vor crede că sunt calmă. N-am să plâng ca un ţânc. Numai mama observa cum mi se încleştează fălcile şi mi se măresc ochii care erau mari de la natură.
Tocam legume în bucătărie când am auzit voci în faţa uşii de la intrare - glasul unei femei, glas ce strălucea asemenea alamei lustruite şi vocea unui bărbat, o voce profundă şi întunecată ca lemnul mesei pe care lucram. În casa noastră auzeam rareori asemenea voci. Vocile lor îmi sugerau covoare bogate, cărţi, şi perle, şi blană.
M-am bucurat că mai devreme frecasem temeinic scara din faţă.
Vocea mamei - o oală de gătit, o cană - s-a apropiat, venind din camera din faţă. Se îndreptau spre bucătărie. Am împins la locul lor bucăţile de praz tocate, apoi am pus cuţitul pe masă, mi-am şters mâinile pe şorţ şi mi-am strâns buzele să le netezesc.
Mama a apărut în uşă, ochii ei fulgerau avertismente. În spatele ei, femeia a trebuit să-şi plece capul, atât era de înaltă, mai înaltă decât bărbatul care venea în urma sa.
Toţi din familia mea, chiar tata şi fratele meu, erau mici de statură.
Femeia parcă trecuse printr-o vijelie, deşi era o zi calmă, fără vânt. Boneta ei stătea pieziş, încât cârlionţii blonzi şi mici atârnau pe frunte ca nişte albine, pe care le-a alungat nervoasă de câteva ori. Gulerul ei trebuia îndreptat şi nu era încreţit şi scrobit ca lumea. Şi-a dat înapoi pelerina gri de pe umeri şi am văzut atunci că sub rochia albastră, un albstru închis, creştea un prunc. O să vină pe lume pe la sfârşitul anului - sau poate mai înainte.
Faţa femeii era ca un platou oval şi când strălucea, când părea mată. Ochii ei - doi nasturi cafenii deschis, culoare pe care rareori am văzut-o asociată cu păr blond. Voia să cred că mă stu-diază, dar nu putea să-şi fixeze atenţia asupra mea - ochii ei cercetau necontenit încăperea.
— Deci, asta e fata, a spus ea brusc.
— E Griet, fata mea, a replicat mama. M-am înclinat respectuoasă în faţa bărbatului şi a femeii.
— Mda. Nu mi se pare vânjoasă. E destul de puternică ?
În vreme ce femeia s-a întors să se uite la bărbatul ei, un fald al pelerinei a agăţat mânerul cuţitului pe care-l folosisem la tocat, cuţitul a zburat de pe masă şi s-a rotit pe podea.
Femeia a scos un ţipăt.
— Catharina, a spus calm bărbatul. I-a rostit numele ca şi cum ar fi ţinut scorţişoară în gură. Femeia s-a oprit, străduindu-se să se liniştească.
M-am repezit şi am ridicat cuţitul, i-am şters lama pe şorţ şi l-am pus la loc pe masă. Cuţitul se lovise de legume. Am pus la loc o fărâmă de morcov.
Bărbatul mă urmărea atent, ochii lui erau cenuşii ca marea. Avea faţa prelungă, osoasă şi expresia constantă, fermă, în contrast cu expresia pâlpâind ca o lumânare a nevestei lui. Nu avea nici barbă, nici mustaţă, şi m-am bucurat, fiindcă asta-i dădea o înfăţişare îngrijită. Purta o pelerină neagră pe umeri, cămaşă albă şi guler de dantelă fină. Pălăria era îndesată pe părul roşu ca o cărămidă spălată de ploaie.
— Ce făceai tu aici, Griet? a întrebat el. M-a surprins întrebarea, dar am ştiut să-mi ascund destul de bine uimirea.
— Tocam legume, domnule... pentru supă. Aşezam întotdeauna legumele în cerc, fiecare cu secţiunea lui, asemenea unei felii de plăcintă. Erau cinci felii: varză roşie, ceapă, praz, morcovi şi napi. Formasem fiecare felie cu muchia cuţitului şi pusesem o rondea de morcov în centru.
Bărbatul a bătut cu degetul în masă.
— Le-ai aşezat în ordinea în care le pui în supă? a sugerat el studiind cercul.
— Nu, domnule. Şovăiam. Nu puteam spune de ce aranjasem în acest fel legumele. Le pusesem în cerc fiindcă simţisem că aşa trebuie să fie puse, dar eram prea speriată să-i spun una ca asta unui gentilom.
— Văd că le-ai separat pe cele albe, a spus el arătând napii şi ceapa. Şi portocaliul şi purpu-riul, nici ele nu stau împreună. De ce? A luat o zdreanţă de varză şi o fărâmă de morcov şi le-a agitat în palmă ca pe nişte zaruri.
M-am uitat la mama, care a dat uşor din cap.
— Culorile se înfruntă când stau una lângă alta, domnule.
Şi-a arcuit sprâncenele, ca şi cum nu se aştepta la un asemenea răspuns.
— Îţi ia mult timp aranjatul legumelor înainte de a face supa?
— Nu, domnule, nu, i-am replicat eu încurcată.
Nu voiam să creadă că sunt leneşă.
Am văzut cu coada ochiului o mişcare. Sora mea, Agnes, care privea de după uşă, scuturase din cap când auzise răspunsul meu. N-aveam obiceiul să mint. Am privit în pământ.
Bărbatul a întors puţin capul şi Agnes a dispărut. El a dat drumul fărâmei de morcov şi zdrenţei de varză în feliile lor. Zdreanţa de varză a căzut în parte peste ceapă. Voiam să întind mâna şi să o perii la locul ei. N-am făcut-o, însă el a înţeles ce-am vrut. Mă verifica.
—Hai, gata cu vorbăria, a declarat femeia. O supărase atenţia pe care mi-o dăduse el, însă mă privea încruntată pe mine. Bun, rămâne pe mâine dimineaţă, da? L-a privit pe bărbat înainte de a ieşi vijelioasă din cameră, urmată de mama. Bărbatul s-a mai uitat o dată la ceea ce avea să fie supă, apoi a dat din cap către mine şi a pornit după cele două femei.
Când mama s-a întors, eu stăteam lângă roata de legume. Am aşteptat să vorbească. Se gheboşa ca împotriva unui frig de iarnă, deşi era vară şi în bucătărie era zăpuşeală.
— De mâine o să lucrezi la ei ca fată-n casă. Dacă faci treaba bine, primeşti opt stuiveri pe zi. O să locuieşti la ei. 
Mi-am strâns buzele.
— Nu te uita aşa la mine, Griet, a spus mama. N-avem încotro, acum că tatăl tău şi-a pierdut slujba.
— Unde locuiesc ei ?
— Pe Oude Langendijck, la interesecţia cu Molenpoort.
— Colţul Papistaşilor ? Sunt catolici ?
— Duminica poţi veni acasă. Aşa ne-am înţeles. Mama şi-a făcut mâinile căuş în jurul napilor, i-a strâns împreună cu ceva varză şi ceapă şi le-a dat drumul în oala care aştepta pe foc. Feliile de plăcintă făcute de mine cu atâta grijă au fost distruse.
Am urcat scările să-l văd pe tata. Stătea în faţa aticului, lângă fereastră, unde lumina îi atingea faţa. Simţea pe obraji şi pe frunte lumina şi pentru el era un fel de a vedea.
Tata fusese pictor de faianţă, degetele îi erau încă pătate cu albastru, albastrul cu care pictase cupidoni, fecioare, soldaţi, vapoare, copii, peşti, flori, animale pe plăcile albe, pe care le smălţuia arzându-le în foc şi le vindea. Într-o zi cuptorul a explodat, luându-i ochii şi meseria. Tata a fost cel norocos - alţi doi oameni au murit.
M-am aşezat lângă el şi i-am luat mâna în mâna mea.
— Am auzit, a spus el înainte ca eu să vorbesc. Am auzit totul. Auzul i se ascuţise, parcă preluase ceva din puterea ochilor pe care-i pierduse.
Nu ştiam ce să-i spun, fiindcă orice i-aş fi spus ar fi sunat a reproş.
— Îmi pare rău, Griet. Aş fi dorit să fac lucruri mai bune pentru tine.
Locurile unde fuseseră ochii, unde doctorul cususe pielea închizând găvanele, arătau îngro-zitor de trist.
— Dar el e un gentilom cumsecade şi cinstit. O să se poarte bine cu tine.
Despre femeie n-a spus nimic.
— Cum poţi fi sigur de asta, tată ? Îl cunoşti ?
— Nu ştii cine e ?
—Nu.
—Ţii minte tabloul pe care l-am văzut la Primărie acum câţiva ani, tabloul cumpărat şi expus de van Ruijven? Era o vedere a Delftului, dinspre Porţile Rotterdam şi Schiedam. Cu cerul care ocupa atât de mult din pictură şi lumina soarelui pe câteva clădiri.
— Şi vopseaua avea nisip în ea ca zidurile de cărămidă şi acoperişurile să pară aspre, am adă-ugat eu. Şi erau umbre lungi pe apă şi oameni micuţi pe malul dinspre noi.
—Ăsta e. Orbitele tatii s-au lărgit, de parcă ar mai fi avut ochii şi ar fi privit din nou tabloul.
Îl ţineam bine minte. Atunci mi-am dat seama că stătusem de multe ori chiar în locul acela şi nu văzusem niciodată Delftul aşa cum îl văzuse pictorul.
— Bărbatul era van Ruijven ?
— Patronul? Tata a chicotit. Nu, nu, copilă, nu era el. A fost pictorul Vermeer. Au fost Johannes Vermeer şi nevastă-sa. Tu o să faci curat în atelierul lui.
La puţinele lucruri pe care le luam cu mine, mama a mai adăugat o bonetă, un guler şi un şorţ, astfel încât în fiecare zi să pot spăla unul şi să-l port pe celălalt, să arăt întotdeauna curată. Mi-a mai dat un pieptene de podoabă din baga, în formă de scoică; pieptenele fusese al bunicii şi era prea fin, nu-l putea purta o slujnică; mi-a dat şi o carte de rugăciuni, să citesc când simţeam nevoia să scap de catolicismul din jur.
În timp ce îmi strângeam lucrurile, mama mi-a explicat de ce urma să lucrez pentru familia Vermeer.
— Noul tău stăpân e căpetenia Ghildei Sfântului Luca şi era şi anul trecut, când tatăl tău a avut accidentul. Ştiai?
Am dat din cap tulburată de faptul că am să lucrez pentru un asemenea artist.
— Ghilda se îngrijeşte cât poate de bine de membrii ei. Ţii minte cutia în care tatăl tău a pus bani în fiecare săptămână ani de-a rândul ? Banii ăia se duc la maiştrii aflaţi în nevoie, aşa cum suntem noi acum. Însă nu mai primim ajutor acum, când Frans îşi face ucenicia şi noi nu mai câştigăm nici un ban. N-avem încotro. Nu vom accepta milostenia publică decât dacă nu ne putem descurca singuri. Apoi tata a auzit că viitorul tău stăpân căuta o servitoare care să facă curat în atelierul lui fără să mişte din loc vreun lucru şi el a propus numele tău gândindu-se că, în calitate de conducător şi ştiind ce ni se întâmplase, Vermeer va fi dispus probabil să ne ajute.
Am cernut rapid ce îmi spusese.
—Cum să faci curat într-o cameră fără să muţi nimic?
—Bineînţeles că trebuie să mişti lucrurile, dar trebuie să găseşti o cale să le pui exact în acelaşi loc, încât să pară că nimic n-a fost deranjat. Aşa cum faci pentru taică-tău acum, când nu mai vede.
După accidentul tatei, noi ne deprinseserăm să punem lucrurile unde ştia el să le găsească întotdeauna. Da' una era să faci asta pentru un orb şi cu totul alta pentru un bărbat cu ochi de pictor.
Agnes nu mi-a spus nimic după vizită. În noaptea aceea, când m-am băgat în pat lângă ea, n-a scos o vorbă, însă nu s-a întors cu spatele la mine. Stătea întinsă pe spate şi privea tavanul. După ce am suflat în lumânare şi am stins-o, s-a făcut atât de întuneric, încât nu se mai vedea nimic. M-am întors spre ea.
— Tu ştii că nu vreau să plec. Da' trebuie.
Tăcere.
—Avem nevoie de bani. Tata nu mai poate lucra şi noi nu avem nimic.
— Opt stuiveri pe zi nu înseamnă mare scofală. Agnes avea vocea răguşită, ca şi cum gâtul i-ar fi fost acoperit de pânze de păianjeni.
— Familia o să aibă măcar pâine. Şi o bucată de brânză. Nu-i chiar de colo.
— Şi eu rămân singură-singurică. Întâi Frans, acum tu.
Dintre noi toţi, Agnes fusese cea mai tulburată când Frans plecase în anul dinainte. Ei se încăierau ca pisicile, tot timpul, dar ea a fost bosumflată zile-n şir după plecarea lui. Avea zece ani şi era cea mai mică dintre noi trei şi nu cunoscuse un timp când Frans şi eu nu eram acolo.
— Mama şi tata vor fi aici. lar eu voi veni în vizită duminica. Şi-apoi, n-a fost o surpriză când a plecat Frans.
Ştiusem că fratele nostru îşi va începe ucenicia când va împlini treisprezece ani. Tatăl nostru făcuse eforturi mari să pună bani deoparte ca să-i plătească ucenicia şi vorbise întruna despre cum o să înveţe Frans un alt aspect al meşteşugului şi cum ei doi vor înfiinţa o fabrică de faianţă după ce Frans o să se întoarcă acasă.
Acum tatăl nostru stătea la fereastră şi nu mai vorbea despre viitor.
După accident, Frans venise acasă pentru două zile. De atunci nu ne mai vizitase. Ultima oară îl văzusem când îl vizitasem la fabrica din partea cealaltă a oraşului, unde era ucenic. Părea sleit de puteri şi avea arsuri în sus şi-n jos pe braţe de la scoaterea plăcilor de faianţă din cuptor. Mi-a spus că muncea din zori până seara târziu şi de oboseală nu mai era-n stare să mănânce.
— Tata nu mi-a spus niciodată că o să fie atât de rău, bombănea el plin de obidă. Spunea întot-deauna că ucenicia îl făcuse om.
— Aşa o fi fost, am replicat eu. L-a făcut ce e acum.
În dimineaţa următoare, când eram gata de plecare, tata a ieşit târşindu-şi picioarele pe scara din faţă şi pipăindu-şi drumul de-a lungul peretelui. Le-am îmbrăţişat pe mama şi pe Agnes.
— Las' că nici n-o să ştii când s-a făcut duminică, a spus mama.
Tata mi-a dat ceva înfăşurat într-o batistă.
— Să-ţi amintească de casă, a zis el. De noi. Era faianţa mea preferată. Cele mai multe dintre plăcile de faianţă făcute de el, pe care le păstram în casă, aveau diferite cusururi — fie erau uşor ciupite, fie tăiate strâmb, fie cu pictura pătată din cauza cuptorului prea încins. Pe asta, totuşi, tata o păstra special pentru noi. Era o pictură simplă - două figuri mici, un băiat şi o fată ceva mai răsărită. Ei nu se jucau aşa cum fac de obicei copiii pe plăcile de faianţă. Mergeau pur şi simplu împreună, aşa cum mergeam Frans şi eu - era limpede, tata se gândise la noi atunci când o pictase. Băiatul era puţin înaintea fetei, dar se întorsese să-i spună ceva. Avea faţa de ştrengar şi părul ciufulit. Fata purta o bonetă, aşa cum o purtam eu pe a mea, nu aşa cum o purtau majoritatea fetelor, care legau colţurile bonetei sub bărbie sau la ceafă. Eu preferam o bonetă albă care se îndoia într-un bor larg în jurul feţei mele, acoperindu-mi în întregime părul, şi ale cărei colţuri atârnau de o parte şi de alta a feţei, astfel încât dacă cineva mă privea dintr-o parte, nu îmi vedea expresia. Păstram boneta rigidă fierbând-o cu coji de cartofi.
M-am îndepărtat de casa noastră, ducându-mi lucrurile învelite într-un şorţ. Era încă devreme -vecinii noştri aruncau apă cu căldările pe scările lor şi pe stradă în dreptul caselor lor şi le frecau până le curăţau. Agnes va face asta acum, precum şi multe din celelalte sarcini ale mele. Va avea mai puţin timp să se joace pe stradă şi de-a lungul canalelor. Se schimba şi viaţa ei.
Oamenii mă salutau dând din cap şi mă priveau curioşi în timp ce treceam. Nu m-a întrebat nimeni unde mă duc şi nu mi-a adresat nimeni cuvinte amabile. Nici nu era nevoie - ştiau prin ce trec familiile când bărbatul îşi pierde meseria. Însă vor avea ce discuta mai târziu - tânăra Griet a devenit slujnică, tatăl ei a adus familia în pragul sărăciei. Dar nu se vor bucura. Acelaşi lucru li se putea întâmpla foarte uşor şi lor.
Mersesem pe strada asta toată viaţa, dar nu fusesem niciodată atât de conştientă că sunt cu spatele la casa mea. Totuşi, când am ajuns la capătul străzii şi am ieşit din raza vizuală a familiei, mi-a venit mai uşor să merg sigură şi să privesc în jur. Dimineaţa era încă rece, cerul cenuşiu-alb mat se lăsase foarte jos, ca un cearşaf, peste Delft şi soarele de vară nu se înălţase încă de-ajuns de sus ca să-l ardă şi să-l împrăştie. Canalul de-a lungul căruia mergeam era o oglindă de lumină albă cu nuanţe verzi. Pe măsură ce soarele devenea mai strălucitor, canalul se întuneca până lua culoarea muşchiului.
Frans, Agnes şi cu mine aveam obiceiul să stăm pe malul canalului şi să aruncăm în el diverse lucruri - pietricele, beţe, o dată o placă de faianţă spartă - şi să ne imaginăm ce ar putea ajunge la fund unde nu era tărămul peştilor, ci al creaturilor din imaginaţia noastră, creaturi cu mulţi ochi, solzi, mâini şi aripioare. Frans inventa cei mai interesanţi monştri. Agnes era cea mai înspăi-mântată. Eu puneam întotdeauna capăt jocului, prea înclinată să văd lucrurile aşa cum sunt pentru a fi în stare să inventez lucruri care nu există.
Căteva bărci se deplasau pe canal spre Piaţa Mare. Totuşi, nu era zi de târg, când canalul era atât de aglomerat încât nu se mai vedea apa. O barcă transporta peşte de apă dulce pentru dughenele de la Podul Jeronymus. O alta se cufundase mult în apă sub încărcătura de cărămizi. Bărbatul care o împingea cu prăjina mi-a strigat un salut. Am dat uşor din cap, astfel că marginea bonetei mi-a ascuns faţa.
Am traversat podul de peste canal şi am cotit spre spaţiul deschis al Pieţei Mari, care forfotea chiar la ora aceea de oameni plecaţi în direcţii diferite pentru tot felul de treburi — să cumpere carne la Hala de carne sau pâine de la brutărie, să ducă lemnele la Cântarul Public. Copiii îndeplineau sarcini pentru părinţii lor, ucenicii, pentru meşterii lor, slujnicele, pentru familiile la care lucrau. Cai şi cotigi huruiau pe pavaj. Spre dreapta mea era Primăria, cu faţada ei aurită şi chipurile de marmură albă care priveau în jos de pe arcurile de deasupra ferestrelor. Spre stânga mea se înălţa Biserica Nouă, unde fusesem botezată cu şaisprezece ani în urmă. Turnul ei înalt şi îngust mă făcea să mă gândesc la o colivie din piatră. Tata ne dusese o dată acolo sus. N-am să uit niciodată priveliştea Delftului care se întindea în faţa noastră - casele înguste de cărămidă, cu acoperiş roşu povârnit, şi canalul navigabil verde, şi poarta oraşului s-au întipărit pentru totdea-una în mintea mea, micuţe şi totuşi clare. L-am întrebat atunci pe tata dacă toate oraşele olandeze arătau aşa, dar n-a ştiut să-mi spună. Nu vizitase niciodată alt oraş, nici măcar Haga, la două ore depărtare de mers pe jos.
M-am îndreptat spre centrul Pieţei. Acolo dalele formau o stea cu opt colţuri, în interiorul unui cerc. Fiecare vârf al stelei arăta spre o parte diferită a oraşului Delft. Aici era centrul oraşului şi al vieţii mele. Frans, Agnes şi eu ne jucaserăm în steaua asta de când ne facuserăm destul de mari şi puteam să ne ducem în piaţă. În jocul nostru preferat, unul dintre noi alegea un vârf al stelei şi altul numea un lucru - o barză, o biserică, o roabă, o floare -, iar noi alergam în acea direcţie căutând lucrul numit. Aşa am explorat cea mai mare parte din Delft.
Totuşi, nu ne duseserăm niciodată în direcţia arătată de unul dintre vârfuri. Nu fusesem nici-odată în Colţul Papistaşilor, unde trăiau catolicii.
Casa unde urma să lucrez se găsea doar la zece minute de mers de casa noastră, atât cât îi trebuie unei oale cu apă să dea în clocot, dar eu nu trecusem niciodată pe acolo.
Nu cunoşteam nici un catolic. În Delft erau destul de puţini şi nici unul pe strada noastră sau în prăvăliile de la care târguiam. De fapt, noi nu îi evitam, numai că ei stăteau între ei. În Delft erau toleraţi, dar se aştepta ca ei să nu-şi afişeze deschis credinţa. Îşi ţineau slujbele discret, în clădiri modeste, care, privite de afară, nu arătau a biserici.
Tata lucrase cu catolicii şi îmi spusese că nu se deosebesc de noi. Cel mult erau mai puţin solemni. Le plăcea să mănânce, să bea, să cânte şi să joace. Şi când vorbea despre ei, aveai impre-sia că îi invidiază.
Urmăream direcţia arătată de colţul stelei acum, traversând Piaţa mai încet decât ceilalţi oameni, fiindcă nu-mi venea să părăsesc familiaritatea ei. Am traversat podul peste canal şi am cotit la stânga, luând-o pe Oude Langendijck. La stânga mea canalul mergea paralel cu strada, despărţind-o de Piaţa Mare.
La intersecţia cu Molenpoort, patru fete stăteau pe o bancă de lângă uşa deschisă a unei case. Erau înşirate în ordinea inălţimii, de la cea mai mare, cam de vârsta lui Agnes, până la cea mai mică, să fi avut vreo patru ani. Una dintre fetele de la mijloc ţinea în poală un copilaş - un copilaş dolofan, care probabil începuse să meargă de-a buşilea şi curând avea să se ridice în picioare.
Cinci copii, m-am gândit eu. Şi unul care o să vină.
Cea mai mare sufla baloane printr-o cochilie de scoică fixată la capatul unui băţ scobit pe dinăuntru, care semâna foarte tare cu ăl de ni-l făcuse tata. Celelalte săreau şi spărgeau baloanele pe măsură ce apăreau. Fata cu plodul în poală nu se putea mişca prea mult şi prindea mai puţine baloane, deşi stătea chiar lângă cea care sufla baloane. Fetiţa de la capătul băncii era cea mai îndepărtată şi mai mica şi nu avea nici o şansă să ajungă baloanele de săpun. Fetiţa mai răsărită de lângă ea era cea mai iute, se repezea după baloane şi le prindea în căuşul palmelor. Avea părul mai strălucitor decât celelalte — roşu precum peretele de cărămidă uscată din spatele ei. Fata cea mai mică şi fata cu bebeluşul aveau părul blond şi creţ ca mama lor, pe când părul celei mai mari era roşu închis ca al tatălui ei.
Urmăream cum fata cu părul strălucitor prinde baloanele, spărgându-le chiar pe dalele de faianţă gri şi albe, umede, aşezate în rânduri, în diagonală, în faţa casei. O să fie o pacoste. O să fie greu de stăpânit.
— Mai bine le-ai sparge înainte să ajungă la pământ, am spus. Altminteri, dalele de faianţă trebuie spălate din nou.
Fata cea mai mare a lăsat în jos ţeava. Patru perechi de ochi s-au uitat la mine cu aceeaşi privire care nu lăsa nici o îndoială că ele erau surori. Vedeam la ele anumite trăsături ale părinţilor lor — ochi cenuşii aici, ochi căprui luminoşi acolo, feţe osoase, mişcări nervoase.
— Eşti noua slujnică ? a întrebat cea mai mare.
— Ni s-a spus să fim atente şi să te ochim că ai să vii, a intervenit cea cu părul roşu strălucitor înainte ca eu să pot răspunde.
— Cornelia, du-te şi anunţ-o pe Tanneke, i-a spus cea mai mare.
— Du-te tu, Aleydis, i-a poruncit Cornelia celei mai mici, care mă privea cu ochii mari şi cenuşii, dar nu s-a mişcat din loc.
— Las' mă duc eu.
Cea mai mare trebuie să fi hotărât că sosirea mea e la urma urmelor importantă.
— Ba nu, mă duc eu. Cornelia a sărit în picioare şi a luat-o la fugă înaintea surorii mai mari, lăsându-mă cu cele două fete mai potolite.
M-am uitat la copilaşul care se frichinea în poala fetei.
— E fratele sau sora voastră ?
— Fratele, a răspuns fata cu un glas blând, plăcut ca o pernă de puf. Îl cheamă Johannes. Să nu-i spui niciodată Jan. A rostit ultimele cuvinte ca pe un refren familiar.
— Înţeleg. Şi pe tine cum te cheamă?
— Lisbeth. Şi ea e Aleydis. Cea mai mică mi-a zâmbit. Amândouă erau îngrijit îmbrăcate, în rochii cafenii cu şorţuri albe şi bonete.
— Şi sora voastră mai mare ?
— Maertge. Să nu-i spui niciodată Maria. Pe bunica o cheamă Maria. Maria Thins. Asta-i casa ei.
Copilaşul a început să scâncească. Lisbeth l-a jucat uşor, în sus şi-n jos, pe genunchiul ei.
Mi-am ridicat privirile şi am cercetat casa. Era fără îndoială mai mare decât a noastră, dar nu atât de mare cum mă temusem. Avea două caturi, plus un atic, în vreme ce a noastră avea numai un cat, cu un atic micuţ. Era o casă de margine, cu Molenpoort pe una dintre laturi, astfel că avea o lăţime ceva mai mare decât celelalte case de pe stradă. Era mai puţin înghesuită decât multe dintre casele din Delft, care se îndesau unele în altele, alcătuind şiruri înguste şi compacte de cărămidă de-a lungul canalelor, cu hornurile şi acoperişurile ţuguiate oglindite în apa verde a canalului. Ferestrele de la parter erau foarte înalte şi la primul etaj erau trei ferestre prinse în aceeaşi ramă. Alte case de pe aceeaşi stradă aveau numai două ferestre.
Din faţa casei se vedea drept peste canal turnul Bisericii Noi. Ciudată vedere pentru o familie de catolici, m-am gândit eu, o biserică în care nici măcar n-or să intre vreodată.
—Deci, tu eşti noua slujnică? am auzit în spatele meu.
În uşă stătea o femeie cu faţa lată şi ciupită de vărsat, de la boala suferită în copilărie. Avea nasul borcănat şi puţin strâmb şi buzele groase, pungite să facă gura mică. Ochii ei erau albaştri, un albastru deschis, ca şi cum ar fi prins în ei cerul. Purta o rochie cenuşiu-cafenie cu un jupon alb, boneta legată strâns în jurul capului şi un şorţ, care nu era la fel de curat ca al meu. Stătea în uşă cu braţele încrucişate, blocând intrarea, astfel că Maertge şi Cornelia au fost nevoite să-şi croiască drum pe lângă ea, şi mă privea ca şi cum se aştepta la o provocare.
Se simte de pe-acum ameninţată de mine, m-am gândit eu. O să mă terorizeze dacă îi voi da prilejul.
— Mă numesc Griet, am spus privind-o liniştită, sunt noua slujnică.
Femeia şi-a schimbat greutatea de pe un şold pe altul.
  — Mai bine vino înăuntru, a spus ea după un moment. A intrat înapoi în interiorul întunecos, astfel că intrarea a rămas liberă.
Am păşit pragul.
Mi-a rămas în minte pentru totdeauna momentul în care am intrat prima dată în camera din faţă şi am văzut tablourile. După ce am trecut pragul, m-am oprit ţinându-mi bocceluţa şi m-am uitat în jur. Nu era prima oară când vedeam tablouri, dar nu întâlnisem niciodată atât de multe într-o singură încăpere. Le-am numărat. Unsprezece. Tabloul cel mai mare înfaţişa doi bărbaţi aproape goi, care se luptau. Scena nu mi-a amintit de nici o povestire din Biblie şi m-am întrebat dacă nu era cumva un subiect catolic. Alte tablouri înfaţişau lucruri mai familiare - grămezi de fructe, peisaje, corăbii pe mare, portrete. Păreau să fie de mai mulţi pictori. Mă întrebam care dintre ele era pictat de stăpânul meu. Nici unul nu era ceea ce aşteptasem de la el.
Mai târziu am descoperit că toate erau pictate de alţi pictori - el îşi ţinea rareori tablourile terminate în casă. El era şi negustor de artă, şi artist, iar tablourile erau atârnate aproape în fiecare cameră, chiar şi acolo unde dormeam eu. Erau peste cincizeci cu toatele, deşi numărul varia în timp, fiindcă el le negocia şi le vindea.
— Haide odată, nu-i nevoie să tândăleşti şi să caşti gura. Femeia mergea grăbită pe un coridor lung, care se întindea până în fund pe toată lungimea uneia dintre laturile casei. M-am ţinut după ea. A cotit brusc spre stânga şi a intrat într-o cameră. Am intrat şi eu. Pe peretele din faţă era atârnat un tablou mai mare decât mine. Îl înfăţişa pe Iisus pe cruce, înconjurat de Fecioara Maria, Maria Magdalena şi Sfântul Ioan. M-am străduit să nu-l privesc prea insistent, însă mă uimeau mărimea lui şi subiectul. „Catolicii nu se deosebesc prea mult de noi", spusese tata. Dar noi nu aveam asemenea tablouri în casele noastre sau în bisericile noastre sau în alte locuri. De-acum o să văd acest tablou în fiecare zi.
Pentru mine încăperea asta avea să fie mereu camera Răstignirii. Nu m-am simţit niciodată în largul meu în ea.
Tabloul m-a surprins atât de mult, încât nu am observat-o pe femeia din colţ decât când a vorbit.
—Ei, fată, a spus ea, e ceva nou pentru tine, ceva ce n-ai mai văzut până acum.
Stătea pe un scaun comod şi fuma o pipă. Dinţii ei care strângeau ţeava pipei se înnegriseră, iar degetele îi erau pătate de cerneală. În rest, veşmintele ei erau fără pată - rochia neagră, gulerul de dantelă, boneta albă scrobită. Faţa brăzdată era severă, însă ochii ei căprui, luminoşi, păreau amuzaţi. Genul de femeie bătrână care va trăi mai mult decât toţi ceilalţi din familie.
Mama Catharinei, m-am gândit deodată.
Nu numai din cauza culorii ochilor şi a smocului cârlionţat cărunt care scăpase de sub bonetă la fel ca al fiicei ei. Se purta ca o persoană obişnuită să aibă grijă de cei ce nu erau la fel de abili ca ea — să aibă grijă de Catharina. Am înţeles acum de ce am fost condusă la ea şi nu la fiica ei.
Deşi părea să se uite la mine degajată, privirea ei era pătrunzătoare. Când i s-au îngustat ochii, mi-am dat seama că ştia tot ce gândisem. Mi-am întors capul şi boneta mi-a ascuns faţa.
 Maria Thins a pufăit din pipă şi a chicotit.
—Aşa să faci, fată. Să-ţi păstrezi gândurile pentru tine. O să lucrezi pentru fiica mea. Acum e plecată la cumpărături. Tanneke te va conduce prin casă şi îţi va explica ce îndatoriri ai.
Am dat din cap.
— Da, doamnă, am înţeles.
Tanneke, care stătuse lângă bătrână, a trecut ca o vijelie pe lângă mine. Am urmat-o; ochii Mariei Thins îmi sfredeleau spatele. Am auzit-o cum chicotea din nou.
Tanneke m-a dus mai întâi în spatele casei, unde erau bucătăria, spălătoria şi două cămări. Spălătoria dădea spre o curte mică, plină de rufe albe puse la uscat.
— Astea trebuie călcate, pentru început, a spus Tanneke. N-am zis nimic, deşi, după cum arătau, rufele nu fuseseră înălbite ca lumea de soarele amiezii.
M-a condus înapoi în casă şi mi-a arătat o gaură în podea într-una dintre cămări, unde era proptită o scară pe care se cobora în pivniţă.
— O să dormi acolo, m-a anunţat ea. Acum dă drumul jos lucrurilor tale — ţi le aranjezi mai târziu.
Am lăsat cu părere de rău bocceluţa să cadă în gaura întunecoasă, gândindu-mă la pietrele pe care Agnes, Frans şi eu le aruncasem în canal ca să-i lovească pe monştri. Lucrurile mele au bufnit izbindu-se de podeaua din lut. M-am simţit ca un măr care-şi pierde fructele.
Am urmat-o pe Tanneke înapoi de-a lungul coridorului în care dădeau toate încăperile - mult mai multe camere decât în casa noastră. Alături de camera Răstignirii, unde statea Maria Thins, spre partea din faţă a casei era o încăpere mai mică în care se aflau paturile copiilor, oliţele de noapte, scaune mici şi o masă având pe ea diverse vase din ceramică, sfeşnice, mucarniţă şi îmbrăcăminte, toate de-a valma.
— Aici dorm fetele, a mormăit Tanneke, stingherită probabil de dezordine.
S-a întors din nou pe coridor şi a deschis uşa unei încăperi spaţioase, unde lumina pătrundea prin ferestrele de la stradă şi se revarsa pe pardoseala cu dale de faianţă roşii şi gri.
— Camera mare, a murmurat ea. Aici dorm stăpânul şi stăpâna.
Patul lor avea perdele de mătase verde. În încăpere se vedeau şi alte mobile - un dulap mare cu încrustaţii de abanos, o masă din lemn de plop alb împinsă până la ferestre şi în jurul ei câteva scaune spaniole având fundul tapisat cu piele. M-a surprins din nou mulţimea tablourilor. Pe pereţii încăperii erau atârnate mai multe picturi decât în alte părţi. Le-am numărat în tăcere, erau nouăsprezece. Cele mai multe erau portrete - pare-se membri ai ambelor familii. O pictură o înfăţişa pe Fecioara Maria şi alta îi zugrăvea pe cei trei magi care se închină pruncului Iisus. Le-am privit pe amândouă stânjenită.
— Acum, hai la etaj. Tanneke a urcat prima pe scara abruptă, apoi şi-a dus un deget la buze. Am urcat cât am putut de atent, să nu fac zgomot. Când am ajuns sus, m-am uitat în jur şi am văzut uşa închisă. În spatele uşii era linişte şi am ştiut că acolo se afla el.
Am stat cu privirile fixate pe uşă, nu îndrăzneam să mă mişc de teamă să nu se deschidă şi să iasă el.
Tanneke s-a aplecat spre mine şi mi-a şoptit:
—Tu ai să faci curat acolo înăuntru, o să-ţi explice mai târziu stăpâna cea tânără. Şi camerele astea - a arătat spre nişte uşi care se aflau spre partea din spate a casei - sunt camerele stăpânei mele. Numai eu intru acolo să fac curat.
Am coborât tiptil scara. Când am ajuns înapoi în spălătorie, Tanneke a spus:
— Tu o să te ocupi de rufăria casei. A arătat spre un morman de rufe - ei rămăseseră mult în urmă cu spălatul. O să mă silesc să fac faţă, mi-am propus eu. În bucătărie e un bazin, dar cel mai bine e să iei apa pentru spălat din canal - e destul de curată în partea asta a oraşului.
— Tanneke, am spus cu voce scăzută, tu făceai singură toate treburile? Gătitul şi curăţenia şi spălatul pentru casă?
Alesesem cuvintele potrivite.
—Şi unele târguieli, s-a umflat în pene Tanneke de cât era de vrednică. Cele mai multe le face stăpâna cea tânără, fireşte, dar i se face rău la vederea cărnii crude şi a peştelui atunci când e însărcinată. Şi asta se-ntămplă des, a adăugat ea şoptit. Tu o să te duci la Hala de carne şi la dughenele de peşte. E altă îndatorire a ta.
Apoi m-a lăsat în spălătorie. Acum, după venirea mea, în casă erau zece persoane, şi între astea un copilaş, care o să murdărească mai multe rufe decât toţi ceilalţi. O să am de spălat în fiecare zi - o să am mâinile crăpate de la săpun şi apă, faţa roşie de la statul deasupra aburilor, spatele rupt de la ridicatul rufelor ude, braţele arse de fierul de călcat. Dar eram nouă şi tânără, şi se-nţelege, mi se dădeau sarcinile cele mai grele.
Rufele trebuiau să stea la înmuiat o zi înainte de a le spăla. În cămara din care se cobora în pivniţă am găsit două oale de apă din cositor şi un ibric din aramă. Am luat oalele, am ieşit pe coridor şi m-am îndreptat spre uşa din faţă.
Fetele stăteau încă pe bancă. Acum Lisbeth avea suflătorul de baloane de săpun, în vreme ce Maertge îl hrănea pe micuţul Johannes cu pâine înmuiată în lapte. Cornelia şi Aleydis vânau baloane. Când am apărut, s-au oprit din ce făceau şi m-au privit cu atenţie.
—Tu eşti noua slujnică, a declarat fata cu păr roşu strălucitor.
— Da, Cornelia.
Cornelia a luat o piatră şi a aruncat-o peste stradă în canal. Pe tot braţul ei se vedeau zgârieturi lungi - necăjea probabil mâţa casei.
— Unde o să dormi? a întrebat Maertge ştergându-şi pe şorţ degetele mozolite.
— În pivniţă.
—Nouă ne place acolo jos, a spus Cornelia. Hai să mergem să ne jucăm acolo!
S-a năpustit înăuntru, dar nu s-a dus prea departe. Cum n-a urmat-o nimeni, s-a întors afară îmbufnată.
— Aleydis, am spus întinzând mâna spre fata cea mai mică, vrei să-mi arăţi de unde să iau apă din canal?
M-a luat de mână şi a ridicat privirile spre mine. Ochii ei erau ca două monede cenuşii strălucitoare. Am traversat strada. Cornelia şi Lisbeth s-au luat după noi. Aleydis m-a condus la scara care cobora la apă. În vreme ce priveam în jur, i-am prins mâna mai bine, aşa cum făcusem cu Frans şi Agnes de câte ori stăteam lângă apă.
— Daţi-vă înapoi de la marginea canalului, le-am poruncit eu. Aleydis, ascultătoare, s-a tras un pas înapoi. Dar Cornelia a mers în spatele meu, în vreme ce coboram treptele ţinând oalele în mână.
— Cornelia, ai de gând să mă ajuţi să car apa? Dacă nu, du-te înapoi sus la surorile tale.
S-a uitat la mine şi apoi a făcut lucrul cel mai ticălos. Dacă s-ar fi bosumflat sau ar fi ţipat, aş fi ştiut că am pus stăpânire pe ea. Dar ea a izbucnit în râs.
Am întins mâna şi i-am tras o palmă. S-a înroşit la faţă, dar n-a plâns. A urcat în fugă scările. Aleydis şi Lisbeth se uitau în jos la mine, serioase.
Am avut atunci o presimţire. Aşa voi păţi cu mama ei, m-am gândit eu, atât că nu voi putea s-o pălmuiesc.
Am umplut oalele şi le-am cărat sus pe scări. Cornelia dispăruse. Maertge se ocupa de Johannes. Am intrat în casă cu o căldare şi am dus-o în spate în bucătărie, unde am aprins focul, am umplut ibricul de aramă şi l-am pus la încălzit.
Când m-am întors, Cornelia apăruse din nou afară, cu obrazul încă roşu. Fetele se jucau cu sfârleze pe dalele gri şi albe de faianţă. Nici una nu s-a uitat la mine.
Oala pe care o lăsasem afară lipsea. M-am uita la canal şi am văzut-o plutind cu fundul în sus, dar de pe scări n-aveam cum să ajung la ea.
— Da, e o pacoste, o să fie greu de stăpânit, am murmurat eu. M-am uitat în jur căutând un băţ să o pescuiesc, dar n-am zărit nici unul. Am umplut oala cealaltă din nou şi am cărat-o în casă, întorcându-mi capul ca fetele să nu-mi vadă faţa. Am pus oala pe sobă lângă ibric. Am luat o mătură şi m-am dus din nou afară.
Cornelia arunca cu pietre în oală, sperând probabil să o scufunde.
—Dacă nu te opreşti, te cârpesc din nou.
— Te spun mamei. Servitoarele nu ne pălmuiesc.
Cornelia a aruncat o altă piatră.
— Vrei să-i spun bunicii tale ce-ai făcut ?
O umbră de frică a traversat faţa Corneliei. A azvârlit pietrele pe care le ţinea în mână.
Pe canal venea o barcă din direcţia Primăriei, o împingea cu prăjina bărbatul pe care-l văzusem dis-de-dimineaţă. Dusese şi descărcase încărcătura de cărămizi, şi barca plutea mult mai ridicată deasupra apei. Când m-a văzut, a rânjit.
M-am înroşit la faţă.
—Te rog, domnule, am început eu, mă poţi ajuta să prind oala aia?
— Aha, acum mă priveşti în ochi, ai nevoie de mine? S-au schimbat lucrurile!
Cornelia mă urmărea curioasă. Am înghiţit în sec.
— Nu pot să ajung la oala aia. Poate o prinzi dumneata.
Bărbatul s-a aplecat, a pescuit oala, a deşertat apa din ea şi mi-a întins-o. Am coborât scările în fugă şi am apucat oala.
— Mulţumesc. Îţi sunt recunoscătoare. 
Bărbatul n-a dat drumul oalei.
— Asta-i tot ce capăt ? Recunoştinţă ? Şi nici un sărut?
A întins mâna şi m-a prins de mânecă. Mi-am smucit braţul şi am smuls oala de la el.
— De data asta nu, am spus cât am putut de încet. Nu m-am priceput niciodată la conversaţii de acest fel.
 Bărbatul a râs.
— De-acum înainte, de câte ori am să trec pe aici, o să mă uit după oale, ce zici, domnişorico ? I-a făcut cu ochiul Corneliei. Oale şi săruturi. A apucat din nou prăjina şi a început să împingă.
În vreme ce urcam scările spre stradă, mi s-a părut că văd o mişcare la fereastra din mijloc de la primul etaj, încăperea unde se afla el. M-am uitat atent, dar n-am văzut decât cerul care se reflecta în geam.
Catharina s-a întors când eu strângeam rufele în curte. Mai întâi am auzit zornăitul cheilor ei în hol. Legătura mare de chei era atârnată imediat sub brâu şi i se lovea de şold. Pe mine m-ar fi deranjat, dar ea purta cheile cu mare mândrie. Apoi am auzit-o în bucătărie, dădea porunci lui Tanneke şi băiatului care-i cărase cumpărăturile. Vorbea aspru cu amândoi.
Am continuat să iau de pe frânghie şi să împăturesc cearşafuri, şervete, feţe de pernă, feţe de masă, cămăşi bărbăteşti, jupoane, şorţuri, batiste, gulere, bonete. Fuseseră întinse neglijent, înghesuite în anumite locuri, astfel că pânza rămăsese ici şi colo umedă. Nu fuseseră scuturate înainte de a fi întinse pe frânghie, şi acum se vedeau dungi pretutindeni. O să am de călcat o bună parte din zi ca să le fac aspectuoase.
Catharina a apărut în uşă, părea obosită şi suferea din cauza căldurii, deşi soarele nu ajunsese în crucea amiezii. Cămaşa îi ieşea în dezordine din partea de sus a rochiei albastre şi capotul verde pe care-l purta pe deasupra se şi boţise. Părul ei blond era şi mai încreţit, mai ales că ea nu purta bonetă ca să-l mai întindă. Buclele se luptau cu pieptenii care le ţineau într-un coc.
Dădea impresia că ar avea nevoie să stea un moment pe malul canalului, unde vederea apei ar fi putut s-o liniştească şi s-o răcorească.
Nu ştiam prea bine cum să mă port cu ea — nu mai fusesem slujnică, nici nu avusesem în casa noastră o slujnică. Pe strada noastră nu existau slugi. Nimeni nu-şi putea permite să aibă o slujnică. Am aşezat rufele pe care le împăturisem într-un coş, apoi am dat din cap:
— Bună dimineaţa, doamnă.
S-a încruntat si mi-am dat seama că ar fi trebuit să aştept să mi se adreseze ea mai întâi. Pe viitor trebuie să fiu mai prudentă cu ea.
— Tanneke ţi-a arătat casa ? m-a întrebat ea.
— Da, doamnă.
— Bun, atunci ştii ce ai de făcut şi o să faci ceea ce trebuie.
A ezitat, ca şi cum nu-şi găsea cuvintele şi m-am gândit atunci că nu ştia să se poarte ca o stăpână, aşa cum nici eu nu ştiam cum să mă port ca o slujnică, slujnica ei. Tanneke fusese probabil instruită de Maria Thins şi îi asculta şi acum poruncile, indiferent de ce îi spunea Catharina.
Va trebui să o ajut fără să bage de seamă.
—Tanneke mi-a explicat că, pe lângă rufe, dumneavoastră vreţi să mă duc după carne şi peşte, am sugerat eu cu multă grijă.
Catharina s-a înseninat.
—Da. O să meargă cu tine după ce termini aici cu spălatul. Apoi o să te duci în fiecare zi singură. Am să te trimit şi cu alte treburi când o să am nevoie, a adăugat ea.
 —Am înţeles, doamnă. Aşteptam. Cum n-a mai zis nimic, am întins mâinile să iau de pe frânghie o cămaşă bărbătească din pânză de in.
Catharina s-a uitat la cămaşă.
— Mâine, a anunţat ea în timp ce împătuream cămaşa, am să te conduc sus unde o să faci curat, dis-de-dimineaţă. Până să zic şi eu ceva, ea a dispărut în casă.
După ce am dus înăuntru rufăria, am găsit fierul de călcat, l-am curăţat şi l-am pus pe sobă să se încingă. De-abia începusem să calc şi m-am pomenit cu Tanneke, care mi-a dat o căldare pentru cumpărături.
— Acum mergem la măcelărie, a spus ea. O să am nevoie de carne curând. O auzisem cum zdrăngănea prin bucătărie şi simţisem mirosul de păstârnac prăjit.
Catharina stătea pe bancă afară, în faţa casei, Lisbeth se aşezase pe un scaun lângă picioarele ei şi Johannes dormea într-un leagăn. Catharina o pieptăna pe Lisbeth şi o căuta de păduchi. Lângă ea, Cornelia şi Aleydis coseau.
— Nu, Aleydis, spunea Catharina, trage bine firul, aşa e prea larg. Cornelia, arată-i tu.
Nu crezusem că pot fi atât de liniştite împreună.
Maertge venea în fugă dinspre canal.
—Vă duceţi la măcelărie? Pot să mă duc şi eu, mamă?
— Doar dacă stai cu Tanneke şi o asculţi. M-am bucurat că mergea şi Maertge cu noi. Tanneke era încă rezervată faţă de mine, dar Maertge era veselă şi vioaie şi nu ne venea greu să ne purtăm ca două prietene.
Am întrebat-o pe Tanneke de când lucra pentru Maria Thins.
— Oho, de mulţi ani, a spus ea. Cu câţiva ani înainte ca stăpânul şi stăpâna să se căsătorească şi să vină să locuiască aici. Când am început, eram cam de vârsta ta. Tu câţi ani ai?
— Şaişpe.
—Am început când aveam paişpe ani, a continuat Tanneke triumfătoare. Am lucrat aici jumătate din viaţă.
Eu n-aş fi spus cu mândrie un asemenea lucru.
Avea douăzeci şi opt de ani, însă munca o uzase şi părea mai bătrână .
Hala de carne se găsea imediat în spatele Primăriei, la sud şi la vest de Piaţa Mare. Înăuntru erau treizeci şi două de tarabe - în Delft fuseseră treizeci şi doi de măcelari generaţii la rând. Hala era plină, gospodinele şi slujnicele alegeau, făceau schimb în natură şi cumpărau pentru familiile lor, iar bărbaţii cărau carease încolo şi încoace. Rumeguşul presărat pe jos se îmbibase de sânge şi se lipea de pantofi şi de tivurile rochiilor. Mirosul pătrunzător de sânge care plutea în aer mă înfiora, mă înfiorase întotdeauna, deşi într-o vreme mă dusesem acolo în fiecare săptămână şi ar fi fost normal să mă obişnuiesc. Totuşi, eram bucuroasă că mă aflu într-un loc cunoscut. Când treceam printre tarabe, măcelarul de la care cumpăram carne înainte de accidentul tatei m-a strigat. I-am zâmbit bucuroasă că văd o faţă cunoscută. Am zâmbit pentru prima şi ultima oară în ziua aceea.
Mi se părea ciudat să întâlnesc atât de mulţi oameni necunoscuţi şi să văd atât de multe lucruri noi într-o singură dimineaţa, şi să se petreacă totul în afara lucrurilor familiare care alcătuiseră viaţa mea. Mai înainte, când se-ntâmpla să întâlnesc o persoană necunoscută, eram întotdeauna înconjurată de familie şi de vecini. Dacă mă duceam într-un loc necunoscut, eram cu Frans sau cu mama şi tata şi nu mă simţeam ameninţată. Noul, necunoscutul, se împletea cu vechiul, precum cârpeala cu şoseta.
La puţin timp după ce-şi începuse ucenicia, Frans mi-a spus că îi venise să fugă de la fabrică, dar nu din cauza muncii grele, ci fiindcă nu putea înfrunta zi de zi necunoscutul, înstrăinarea. Rămăsese acolo fiindcă ştia că tatăl nostru îşi cheltuise toate economiile pe taxa lui de ucenicie şi l-ar fi trimis pachet înapoi, dacă s-ar fi întors acasă. În plus, dacă s-ar fi dus în altă parte, dacă ar fi plecat în lumea largă, ar fi întâlnit şi mai mult necunoscut, şi mai multă înstrăinare.
—Vin să vă văd, i-am şoptit măcelarului, când o să fiu singură. Apoi am grăbit pasul să le ajung din urmă pe Tanneke şi Maertge.
Ele se opriseră la o tarabă ceva mai departe. Măcelarul de acolo era un bărbat frumos, cu păr blond şi creţ care începea să încărunţească şi cu ochi albaştri şi luminoşi.
— Pieter, ea e Griet, a spus Tanneke. Ea o să ne aducă de-acum înainte carnea. O treci în contul nostru, ca de obicei.
Am încercat să-mi fixez privirile pe chipul său, dar n-am putut să nu mă uit şi la şorţul lui stropit cu sânge. Măcelarul nostru purta întotdeauna un şorţ curat când vindea şi îl schimba de câte ori se stropea cu sânge.
— Aha! Pieter m-a privit ca pe un pui de găină dolofan pe care se gândea să-l pună la frigare. Ce ai dori azi, Griet?
M-am întors spre Tantieke.
—Două kile de cotlete şi o juma' de kil de limbă, a comandat ea.
Pieter a zâmbit.
— Ce zici de asta, domnişoară? s-a adresat el lui Maertge. Aşa-i că la mine se găseşte cea mai bună limbă din Delft ?
Maertge a dat din cap şi a chicotit în vreme ce se uita la hălcile, cotletele, limba, picioarele de porc şi cârnaţii aranjaţi frumos pe tarabă.
— O să să-ţi dai seama, Griet, că la mine se găseşte carnea cea mai bună şi că am cântarul cel mai cinstit din hală, a remarcat Pieter în timp ce cântărea limba. N-o să ai de ce te plânge.
I-am privit şorţul şi am înghiţit în sec. Pieter a pus cotletele şi limba în căldare, mi-a făcut cu ochiul şi s-a întors să servească alt client.
Apoi ne-am dus la pescărie, chiar lângă Hala de carne. Deasupra tarabelor se roteau pescăruşi în aşteptarea capetelor şi a maţelor de peşte pe care negustorii le aruncau în canal. Tanneke m-a prezentat negustorului de la care cumpărau ei peştele - altul decât al nostru. Trebuia să iau o zi carne, o zi peşte.
Când am plecat din piaţă, n-aş mai fi vrut să mă întorc la casa lor, la Catharina şi la copiii de pe bancă. Aş fi vrut să mă duc acasă, să intru în bucătăria mamei şi să-i dau căldarea cu cotlete. Noi nu mai mâncaserăm carne de multe luni.
Când ne-am întors, Catharina pieptăna părul Corneliei. Nu m-au băgat în seamă. Am ajutat-o pe Tanneke să pregătească masa de prânz — am întors carnea pe grătar, am adus diferite lucruri pentru masa din camera mare, am tăiat pâinea.
Când mâncarea a fost gata, fetele au intrat în casă, Maertge a venit în bucătărie la Tanneke, iar celelalte s-au dus în camera mare. Pusesem limba în butoiaşul pentru carne din una dintre cămări - Tanneke o lăsase afară şi pisica mai-mai să o înhaţe — când el a apărut cu pălăria pe cap şi cu pelerină neagră în uşa de la capătul coridorului lung. Se întorcea din oraş. Am stat nemişcată şi el s-a oprit, luminat din spate, aşa că nu-i zăream faţa. Nu ştiam dacă vedea pănă-n fundul coridorului şi dacă se uita la mine. După o clipă a dispărut în camera mare.
Tanneke şi Maertge au servit la masă, în vreme ce eu m-am ocupat de copilaş în camera Răstignirii. Când a terminat, Tanneke a venit la mine şi am mâncat ce a mâncat şi familia — cotlete, păstârnac, pâine şi am băut halbe cu bere. Carnea vândută de Pieter nu era mai bună decât aceea a măcelarului de la care cumpăra familia noastră, însă după atâta vreme de post avea un gust minunat. Acasă mâncam pâine neagră ieftină şi beam bere apoasă - pâinea de aici era de secară, iar berea mai tare.
Nu am servit familia la cină, aşa că nu l-am văzut. Când şi când auzeam vocea lui, de obicei împreună cu a Mariei Thins. După ton era limpede că se înţelegeau bine.
După cină, Tanneke şi eu am facut ordine, apoi am dat cu teul pe podelele bucătăriei, spălătoriei şi ale cămărilor. Pereţii bucătăriei şi ai spălătoriei erau placaţi cu faianţă albă, iar şemineul, cu plăci de faianţă de Delft, albastre şi albe, pictate cu păsări într-o secţiune, corăbii în alta şi soldaţi în alta. Le-am studiat cu atenţie, dar nici una nu fusese pictată de tata.
Mi-am petrecut aproape tot restul zilei călcând rufe în spălătorie; mă opream din când în când să aţâţ focul, să aduc lemne de afară sau să ies în curte să mai scap de dogoare. Fetele se jucau în casă şi pe afară, veneau uneori în spălătorie să vadă ce fac şi să zgândăre jarul cu vătraiul, alteori intrau alături în bucătărie şi o necăjeau pe Tanneke când o găseau aţipită, în timp ce Johannes se târa de-a buşilea pe lângă picioarele ei. Cu mine se simţeau puţin stingherite - se gândeau probabil că aş putea să le pălmuiesc. Cornelia m-a privit încruntată şi n-a stat mult în încăpere, dar Maertge şi Lisbeth au luat rufele pe care le călcasem şi le-au dus în dulap în camera mare. Mama lor dormea acolo.
— Ultima lună, înainte să vină pe lume copilul, ea o să stea în pat mai toată ziua, sprijinită cu perne de jur-împrejur, s-a destăinuit Tanneke.
După cină, Maria Thins urcase în camerele ei de la etaj. Totuşi, o dată am auzit-o pe coridor şi când mi-am ridicat privirile stătea în uşă şi se uita la mine. N-a spus nimic, aşa că m-am întors la călcat ca şi cum n-ar fi fost acolo. După câteva clipe am văzut cu coada ochiului cum dă din cap şi pleacă târşâindu-şi picioarele.
La etaj, el avea un musafir — am auzit două voci bărbăteşti în timp ce urcau scările. Mai târziu, când i-am auzit coborând, mi-am furişat privirile prin crăpătura uşii şi i-am văzut cum ies din casă. Bărbatul care era cu el purta la palărie o pană albă şi lungă.
Când s-a întunecat, am aprins câteva lumânări - Tanneke şi eu am mâncat pâine şi brânză şi am băut bere împreună cu copiii în camera Răstignirii, pe când ceilalţi au măncat limbă în camera mare. Am avut grijă să mă aşez cu spatele la scena Răstignirii. Eram atât de ostenită încât nu mai puteam să gândesc. Şi acasă munceam la fel de mult, dar nu mi s-a părut niciodată atât de obositor ca într-o casă străină, unde totul era nou, necunoscut, iar eu stăteam mereu încordată şi serioasă. Acasă mai aveam forţă să râd cu mama, sau cu Agnes, sau cu Frans. Aici, cu cine să râd?
Nu coborâsem încă în pivniţă, unde urma să dorm. Am luat o lumânare cu mine, dar eram aşa de sleită de puteri, încât n-am cercetat încăperea, m-a interesat doar să găsesc patul, perna şi pătura. Am lăsat chepengul deschis, să pătrundă aer proaspăt şi rece, mi-am scos pantofii, boneta, şorţul şi rochia, am spus repede o rugăciune şi m-am întins în pat. Am observat atunci tabloul atârnat pe peretele de la picioarele patului. M-am ridicat în fund, acum complet trează. Era un alt tablou cu Iisus pe Cruce, mai mic decât cel de sus, dar şi mai tulburător. Hristos îşi lăsase capul pe spate de durere, iar Maria Magdalena îşi îndreptase privirile spre cer. M-am întins binişor pe pat, fără să fiu în stare să-mi iau ochii de la scenă. Nu puteam să-mi închipui cum o să dorm în cameră cu tabloul. Aş fi vrut să-l dau jos, dar n-am îndrăznit. În cele din urmă, am suflat în lumânare - nu-mi puteam permite să fac risipă de lumânări în prima zi petrecută în noua casă. M-am întins din nou, cu ochii îndreptaţi spre locul unde ştiam că atârna pictura.
În noaptea aceea am dormit prost, deşi eram atât de obosită. M-am trezit de mai multe ori şi am căutat cu privirile tabloul. Nu puteam să văd nimic pe perete, însă în minte mi se fixaseră toate detaliile. În cele din urmă, când începuse să se lumineze, pictura a apărut din nou şi am fost sigură că Fecioara Maria mă privea.
Dimineaţă când m-am trezit, am încercat să nu mă uit la tablou; în schimb, am studiat ce se găsea în pivniţă la lumina slabă care venea de la fereastra cămării de deasupra mea. Nu erau multe de văzut - câteva scaune tapisate puse grămadă, alte câteva scaune stricate, o oglindă şi două picturi, ambele naturi statice, rezemate de perete. Oare dacă aş înlocui Răstignirea cu o natură statică, ar observa cineva?
Cornelia ar observa. Şi i-ar spune maică-sii. Nu ştiam ce crede Catharina - sau ceilalţi din casă — despre faptul că sunt protestantă. Ciudat sentiment, trebuia eu însămi să fiu conştientă de noua mea situaţie. Până atunci nu fusesem niciodată în minoritate.
M-am întors cu spatele la tablou şi am urcat scara. Cheile Catharinei zornăiau în partea din faţă a casei. M-am dus să o găsesc. Se mişca încet, parcă era pe jumătate adormită, dar a facut un efort să se ţină dreaptă când m-a văzut. M-a condus urcând scările încet, apucându-se zdravăn de balustradă şi tragându-şi corpul în sus.
În faţa atelierului a căutat printre chei, apoi a descuiat şi a împins uşa. Camera era în întuneric, obloanele trase - puteam să zăresc câte ceva la lumina ce pătrundea înăuntru printre ele. În încăpere stăruia un miros curat, puternic, de ulei de in, care mi-a amintit de hainele tatei când se întorcea seara de la fabrica de faianţă. Mirosea a lemn tăiat şi a fân proaspăt cosit.
Catharina a rămas în prag. N-am îndrăznit să intru înaintea ei. După un moment neplăcut, mi-a poruncit:
— Deschide obloanele, aşa. Nu de la fereastra din stânga. Doar de la fereastra din mijloc şi de la cea din fund. Şi numai partea de jos de la fereastra din mijloc.
Am străbătut camera strecurându-mă pe lângă un şevalet şi un scaun spre fereastra din mijloc. Am deschis fereastra de jos, apoi am deschis obloanele. Câtă vreme Catharina m-a urmărit din pragul uşii, nu m-am uitat la pictura de pe şevalet.
Sub fereastra din dreapta fusese împinsă o masă şi un scaun aşezat în colţul încăperii. Spătarul şi fundul scaunului erau din piele ornamentată cu flori şi frunze.
—Acolo să nu mişti nimic, mi-a amintit Catharina. Asta pictează el acum.
Chiar dacă aş fi stat în vârful degetelor, eram prea mică şi tot n-aş fi ajuns la fereastra şi la obloanele de sus. Trebuia să mă sui pe scaun, dar nu voiam acum, când era ea de faţă. Mă intimida, fiindcă stătea în uşă şi aştepta să fac o greşeală.
Mă gândeam cum să procedez.
M-a salvat copilaşul - a început să urle jos, la parter. Catharina îşi muta greutatea de pe un picior pe altul. Cum eu tot pregetam, şi-a pierdut răbdarea şi în cele din urmă a plecat să se ocupe de Johannes.
M-am căţărat iute şi am stat cu grijă pe rama de lemn a scaunului, am deschis fereastra de sus trăgând-o, m-am aplecat în afară, am împins obloanele şi le-am deschis. Uitându-mă jos la strada de sub mine, am zărit-o pe Tanneke care spăla de zor dalele din faţa casei. Ea nu m-a văzut, dar o mâţă care se plimba pe dalele ude din spatele ei s-a oprit şi s-a uitat în sus.
Am deschis fereastra de jos şi obloanele şi am coborât de pe scaun. Ceva s-a mişcat în faţa mea. Am îngheţat. Mişcarea s-a oprit. Eram eu, reflectată în oglinda atârnată pe perete, între cele două ferestre. M-am privit. Aveam o expresie neliniştită, vinovată, însă faţa îmi era scăldată în lumină şi pielea mea parcă strălucea. M-am privit uimită, apoi m-am dat la o parte.
Aveam câteva clipe la dispoziţie şi am examinat încăperea. Era un spaţiu pătrat, mare, cu latura ceva mai scurtă decât a camerei mari de la parter. Cu ferestrele deschise era luminos şi vesel - pereţii văruiţi, pardoseala din dale de marmură gri şi albă, plăcile mai întunecate la culoare formau o reţea de cruci pătrate. Un rând de plăci de faianţă de Delft pictate cu amoraşi pus la baza pereţilor proteja văruiala de teurile noastre. Nu erau pictate de tata.
Încăperea era mare, însă avea mobilă puţină. Erau şevaletul şi scaunul aşezat în faţa ferestrei din mijloc şi masa instalată în faţa ferestrei din colţul din dreapta. Alături de scaunul pe care mă urcasem mai era unul lângă masă, tapisat cu piele neornamentată, fixată cu ţinte de alamă. Scaunul avea două capete de leu sculptate în capătul stâlpilor spătarului. Lipit de peretele îndepărtat, în spatele scaunului şi al şevaletului, se găsea un dulap mic cu sertarele închise. Deasupra dulapului erau aranjate câteva pensule şi un cuţit cu lama rombică, alături de paletele curate. Lângă dulap se afla o masă de lucru pe care erau hârtii, cărţi şi gravuri. Alte două scaune cu capete de leu fuseseră puse la perete lângă uşă.
Era o încăpere ordonată, liniştită, golită de zarva vieţii de toate zilele. O simţeam diferită de restul casei, ca şi cum ar fi fost cu totul într-o altă casă. Cu uşa închisă, ar fi fost greu să auzi ţipetele copiilor, zornăitul cheilor Catharinei, hârşâitul măturilor noastre.
Mi-am luat mătura, găleata cu apă şi cârpa de praf şi m-am apucat de treabă. Am început din colţul unde fusese aranjată scena picturii, unde ştiam că nu trebuie să mişc nici un lucru. Am îngenuncheat pe scaun să şterg de praf fereastra pe care mă căznisem s-o deschid şi perdeaua galbenă care atârna pe partea din colţ a geamului, atingând-o uşor astfel încât să nu-i deranjez faldurile. Ochiurile de geam erau murdare şi trebuia să le spăl bine cu apă caldă, dar nu eram sigură că le voia curate. Trebuia să-o întreb pe Catharina.
Am şters de praf scaunele, am lustruit ţintele de alamă şi capetele de lei. Cineva ştersese praful în jurul obiectelor aranjate acolo — un puf pentru pudră, un lighean din cositor, o scrisoare, un vas de ceramică neagră, pânză albastră grămădită într-o parte şi care atârna peste margine - dar ele trebuiau mutate dacă voiam să curăţ masa ca lumea. Cum spusese mama, trebuia să găsesc o cale să mut lucrurile şi să le pun la loc ca şi cum nici nu ar fi fost atinse.
Scrisoarea stătea aproape de colţul mesei. Dacă mi-aş pune degetul mare de-a lungul unei margini a hârtiei, arătătorul de-a lungul alteia şi mi-aş ancora mâna cu degetul mic îndoit şi fixat sub muchia tăbliei, aş fi în stare să mut scrisoarea, să curăţ acolo praful şi s-o pun unde îmi indica mâna.
Mi-am pus degetele pe marginile amintite şi mi-am ţinut răsuflarea, apoi am luat scrisoarea, am şters-o de praf şi am pus-o la loc printr-o singură mişcare rapidă. Nu ştiu sigur de ce am simţit că trebuie s-o fac repede. M-am dat un pas înapoi. Scrisoarea părea să fie la locul ei, deşi numai el va şti cu adevărat.
Totuşi, dacă eram pusă la probă, cel mai bun lucru era să mă străduiesc să o trec.
Am măsurat cu mâna distanţa de la scrisoare până la puful de pudră, apoi mi-am fixat degetele în diferite puncte în jurul pufului. L-am dat la o parte, am şters praful, l-am pus la loc şi am măsurat spaţiul dintre el şi scrisoare. Am făcut acelaşi lucru cu ligheanul.
Astfel am făcut curat fără să pară că am mutat ceva din loc. Am măsurat fiecare lucru în relaţie cu obiectele din jur şi spaţiul dintre ele. Lucrurile mici de pe masă erau uşoare, mobila mai grea — pentru scaune mi-am folosit picioarele, genunchii, uneori umerii şi bărbia. N-am ştiut ce să fac cu stofa albastră grămădită în dezordine pe masă. Dacă mutam stofa, n-aş mai fi fost în stare să refac faldurile cu exactitate. Am lăsat-o aşa, cu speranţa că o zi sau două el nu va băga de seamă şi între timp voi găsi o cale să o şterg de praf.
În restul camerei puteam să muncesc mai puţin încordată. Am măturat podeaua şi am spălat-o cu teul, am şters praful de pe pereţi, ferestre şi mobilă - cu mulţumirea că am încercat să scot la lumină o încăpere care avea mare nevoie de o curăţenie temeinică. În colţul îndepărtat, de vizavi de masă şi de fereastră, o uşă dădea într-o magazie, plină cu vopsele şi pânze, scaune, cufere, farfurii, vase pentru încălzit patul, un cuier de haine şi un rând de cărţi. Am făcut curăţenie şi acolo, rânduind lucrurile astfel încât să fie mai multă ordine în încăpere.
Între timp am evitat să fac curăţenie în jurul şevaletului. Nu ştiu de ce simţeam că mi-e teamă să mă uit la pictura aşezată pe el. Până la urmă n-am avut încotro, terminasem restul camerei. Am şters praful din faţa şevaletului, apoi am început să şterg de praf şevaletul, încercând să nu mă uit la pictură.
Când am zărit satinul galben a trebuit totuşi să mă opresc.
Mă holbam încă la pictură când Maria Thins a vorbit.
— Nu-i o privelişte obişnuită. Ce zici ?
Nu auzisem când intrase. Stătea în uşă, uşor adusă de spate, purta o rochie neagră fină şi guler de dantelă.
N-am ştiut ce să spun şi n-am putut să mă stăpânesc — m-am întors spre pictură.
Maria Thins a râs.
— Nu eşti singura care uită buna-cuviinţă în faţa unei picturi de-a lui, fată. S-a apropiat şi a rămas în picioare lângă mine. Da, i-a ieşit bine! E nevasta lui van Ruijven.
Am recunoscut numele, era al patronului pomenit de tata.
— Ea nu e frumoasă, dar el o face să fie, a adăugat ea. Va aduce bani buni.
A fost primul tablou pictat de el pe care l-am văzut şi, de aceea, mi l-am amintit întotdeauna mai bine decât pe celelalte - chiar decât pe cele pe care le-am urmărit cum se dezvoltă de la primul strat de grund până la tuşele finale.
O femeie stătea în faţa unei mese, întoarsă spre o oglindă atârnată pe perete, aşa că era în profil. Purta o mantilă bogată de satin galben garnisită cu hermină albă şi o elegantă fundă roşie cu cinci colţuri în păr. Lumina pătrundea printr-o fereastră din stânga, îi cădea pe faţă şi îi desena curba delicată a frunţii şi nasului. Îşi lega un şirag de perle la gât ţinând fundele sus, cu mâinile suspendate în aer. Încântată de cum se vedea pe sine în oglindă, ea nu părea să-şi dea seama că e privită de cineva. În spatele ei, pe un perete alb, luminos, se afla o hartă veche, în prim-planul întunecat masa cu scrisoarea pe ea, puful pentru pudră şi celelalte lucruri pe care le ştersesem de praf.
Voiam să port mantila şi perlele. Voiam să-l cunosc pe bărbatul care o pictase în acest fel.
M-am gândit că puţin mai înainte mă văzusem reflectată în oglindă, văzusem cum arăt şi m-am ruşinat.
Maria Thins părea mulţumită să stea cu mine şi să contemple pânza. Era ciudat să priveşti pictura cu aranjamentul, decorul, chiar în spatele ei. După ce ştersesem praful, cunoşteam toate obiectele de pe masă şi raporturile dintre ele - scrisoarea lângă colţul mesei, puful pus ca din întâmplare lângă lighenaşul din cositor, pânza albastră înghesuită în jurul vasului negru. Toate păreau să fie aidoma, atât că erau mai curate, mai pure. Curăţenia facută de mine părea o glumă. Apoi am văzut deosebirea. Mi-am ţinut respiraţia.
— Ce s-a întâmplat, fată ?
— În tablou, scaunul de lângă femeie nu are capete de leu, am spus eu. 
— Nu. A mai fost şi o lăută aşezată pe scaun. El face o mulţime de schimbări. Nu pictează doar ceea ce vede, ci numai ce se potriveşte. Ia spune-mi, fată, crezi că pictura asta e terminată ?
Am privit-o atent. Întrebarea era probabil un truc, dar nu-mi puteam închipui nici o schimbare care ar face-o mai bună.
— Păi cum, nu e ? am îngăimat. Maria Thins a râs amuzată:
— Lucrează la ea de trei luni. Mă aştept să mai lucreze vreo două luni. Va schimba unele lucruri. O să vezi. S-a uitat în jur. Prin urmare, ai terminat curăţenia. Bun. Atunci, fată, dă-i bătaie — treci la celelalte îndatoriri ale tale. El o să vină peste puţin timp să vadă cum te-ai descurcat.
M-am uitat încă o dată la tablou, dar studiindu-l aşa de intens, am simţit cum ceva îmi scapă. Era ca şi cum priveam o stea pe cerul nopţii - dacă mă uitam la ea direct, aproape că n-o vedeam, dar dacă o priveam cu coada ochiului, devenea mai strălucitoare.
Mi-am adunat mătura, găleata şi cârpa de praf. Când am ieşit din cameră, Maria Thins stătea încă în faţa tabloului.
Am umplut oalele cu apă adusă din canal şi le-am pus pe foc, apoi m-am dus s-o găsesc pe Tanneke. Era în camera unde dormeau fetele, o ajuta pe Cornelia să se îmbrace, în timp ce Maertge o ajuta pe Aleydis, iar Lisbeth se descurca singură. Tanneke nu era în toane bune, mi-a aruncat în fugă o privire, dar când am încercat să vorbesc cu ea, s-a făcut că nu mă vede. În cele din urmă m-am postat în faţa ei, aşa că n-a avut încotro, a fost obligată să mă asculte.
—Tanneke, mă duc la pescărie. Ce-ai dori pentru azi?
—Te duci atât de devreme? Noi ne ducem întotdeauna mai târziu. Tanneke tot nu se uita la mine. Lega funde albe în cinci colţuri în părul Corneliei.
— Sunt liberă cât se încălzeşte apa şi m-am gândit să mă duc acum, i-am replicat liniştită. N-am mai adăugat că bucăţile cele mai bune se obţin devreme, chiar dacă măcelarul sau negustorul de peşte promite să pună deoparte lucruri alese pentru familie. Ar fi trebuit să ştie asta. Ce ai dori?
— Azi nu vrem peşte. Du-te la măcelărie şi ia pulpă de berbec. Tanneke a făcut fundele şi Cornelia a sărit în picioare şi a şters-o pe lângă mine. Tanneke s-a întors cu spatele şi a deschis un cufăr să caute ceva. I-am privit câteva clipe rochia cafenie bătând în gri întinsă de mai-mai să plesnească pe spatele ei lat.
Era geloasă pe mine. Făcusem curat în atelier, unde ei nu i se permitea să intre, unde, pare-se, nimeni nu putea intra, în afară de mine şi de Maria Thins.
Tanneke s-a îndreptat de şale, ţinând o bonetă în mână. Mi-a spus:
— Stăpânul m-a pictat cândva. M-a pictat turnând lapte. Toţi au spus că e pictura lui cea mai bună.
— Mi-ar plăcea s-o văd, am răspuns eu. Mai e aici?
— Nu, a cumpărat-o van Ruijven.
M-am gândit câteva clipe.
— Deci, unul din cei mai bogaţi oameni din Delft te priveşte încântat în fiecare zi.
Tanneke a rânjit, faţa ei ciupită de vărsat s-a lăţit şi mai mult. Cuvintele potrivite i-au schimbat într-o clipită dispoziţia. Depindea aşadar de mine să găsesc cuvintele.
M-am întors să plec înainte ca Tanneke să devină iarăşi ursuză.
—Pot să vin cu tine? a întrebat Maertge.
—Da' eu? a adăugat Lisbeth.
—Astăzi, nu, am spus eu hotărâtă. Trebuie să mâncaţi câte ceva şi s-o ajutaţi pe Tanneke. Nu voiam să mă însoţească, să nu-şi facă un obicei din asta. Or să mă întovărăşească doar dacă se poartă frumos cu mine. Va fi un fel de răsplată.
Doream de asemenea să merg singură pe străzile cunoscute, să nu am mereu lângă mine pe cineva care să turuie şi să-mi amintească astfel de noua mea viaţă. Când am păşit în Piaţa Mare şi am lăsat în urmă Colţul Papistaşilor, am respirat adânc. Nu îmi dădusem seama că stăteam tot timpul încordată când eram cu familia.
Înainte de a mă duce la taraba lui Pieter, m-am oprit la măcelarul pe care-l cunoşteam, care s-a luminat la faţă când m-a văzut.
—Până la urmă te-ai hotărât să-mi dai bună ziua! Păi de, ieri te ţineai mare, nu vorbeai cu oameni de teapa mea, m-a tachinat el.
Am început să-i explic noua mea situaţie, dar el m-a întrerupt:
— Ştiu, ştiu, fireşte. Toată lume discută - fata lui Jan faianţarul s-a dus să lucreze pentru pictorul Vermeer. Şi minune, după o zi e prea mândră să mai vorbească cu vechii prieteni!
—Să fiu mândră că am devenit slujnică? Nu prea am de ce. Tatei îi e ruşine.
—Tatăl tău n-a avut noroc, asta e. Nu-l învinovăţeşte nimeni. Iar tu, drăguţă, n-ai de ce să te ruşinezi. Doar pentru că... fireşte... pentru că nu mai cumperi carne de la mine.
—N-am ce face. Stăpâna hotărăşte.
—Aha, asta e, nu-i aşa? De-asta cumperi de la Pieter, nu are nici o legătură cu feciorul lui cel frumos ?
M-am încruntat:
— Nu i-am văzut fiul.
Măcelarul a râs.
—Las' c-ai să-l vezi. Hai, du-te. Când o vezi pe mama ta, spune-i să treacă pe la mine. Am să pun ceva deoparte pentru ea.
I-am mulţumit şi am luat-o de-a lungul tarabelor spre toneta lui Pieter. S-a arătat surprins când m-a văzut.
— Ia te uită, ai şi venit ? Nu puteai să aştepţi să aduc aici ceva mai multă limbă?
— Azi vreau pulpă de berbec, te rog.
—Hai, spune, Griet, recunoaşte că n-ai mai mâncat o limbă atât de bună.
Aştepta să-i laud marfa, dar n-am vrut să-i fac pe plac.
— Au mâncat-o stăpânul şi stăpâna. Şi ei n-au spus nimic.
În spatele lui Pieter se afla un bărbat care tranşa o carcasă de mânzat pe masa din spatele prăvăliei. Bărbatul s-a întors cu faţa spre mine; era probabil fiul lui, fiindcă avea aceiaşi ochi albaştri luminoşi, însă era mai înalt decât tatăl său. Părul lui blond, lung şi foarte ondulat încadra o faţă care mă făcea să mă gândesc la caise. Îmi displăcea însă şorţul pătat de sânge.
Ochii lui au poposit pe mine ca fluturele pe floare. M-am înroşit la faţă şi am cerut din nou pulpă de berbec, uitându-mă doar la tatăl lui. Pieter a scotocit prin carnea de pe masă, a scos o pulpă de berbec şi a pus-o pe tejghea. Două perechi de ochi s-au aţintit asupra mea.
Pulpa era cenuşie la margini. Am mirosit carnea. Am pufnit:
— Nu-i proaspătă, am spus tăios. Stăpâna nu va fi deloc încântată să vadă că dumneata crezi că familia ei o să mănânce asemenea carne. Tonul meu era mai trufaş decât voisem. Poate aşa trebuia să fie.
Tatăl şi fiul s-au holbat la mine. M-am uitat ţintă la tată şi am încercat să nu-l bag în seamă pe fiu.
În cele din urmă, Pieter s-a întors spre fiul lui:
— Pieter, dă-mi pulpa aia pusă deoparte pe cărucior.
— Dar asta-i pentru... Pieter-fiul s-a oprit. A dispărut şi s-a întors cu altă pulpă. Mi-am dat seama imediat că e mai bună. Am dat din cap:
— Asta da, e mai bună!
Pieter-fiul a împachetat pulpa şi a aşezat-o în căldarea mea. I-am mulţumit. Când m-am întors să plec, am surprins schimbul de priviri între tată şi fiu. Chiar atunci am simţit ce spunea schimbul acesta de priviri şi ce urări o să aibă pentru mine.
Când m-am întors, Catharina stătea pe bancă şi îl hrănea pe Johannes. I-am arătat carnea şi a dat din cap, aprobând. Când să intru în casă, a spus cu voce joasă:
— Soţul meu a inspectat atelierul şi a spus că îi convine cum ai făcut curăţenie. Nu s-a uitat la mine.
— Mulţumesc, doamnă. Am păşit pragul, m-am uitat la o natură statică cu fructe şi un homar şi m-am gândit: deci, rămân aici.
Restul zilei s-a scurs ca şi prima zi de lucru, aşa cum se vor scurge şi zilele ce vor urma. Făceam curăţenie în atelier, mă duceam la pescărie sau la Hala de carne, apoi începeam din nou să robotesc în spălătorie — într-o zi sortam rufele, le puneam la înmuiat şi încercam să scot petele, în altă zi le spălam, le clăteam, le fierbeam şi le storceam înainte de a le întinde pe frânghie să se usuce şi să se înălbească la soarele amiezii, iar în altă zi le călcam, le reparam şi împătuream. La un moment dat mă opream şi o ajutam pe Tanneke să servească masa de prânz. După ce se termina masa făceam ordine, apoi aveam un scurt răgaz, când coseam pe banca din faţa casei sau în spate, în curte. După ce terminam treburile începute dimineaţa, o ajutam pe Tanneke să pregătească masa de seară. Înainte de a ne duce la culcare, ştergeam încă o dată podelele cu teul, să le găsească dimineaţa strălucind de curăţenie.
Noaptea acopeream Răstignirea pusă pe peretele de la picioarele patului meu cu şorţul purtat peste zi. Aşa dormeam mai bine. A doua zi adăugam şorţul la rufele de spălat în acea zi.
A doua dimineaţă, în timp ce Catharina descuia uşa atelierului, am întrebat-o dacă trebuie să spăl geamurile.
— Păi de ce nu? a răspuns ea tăios. Nu-i nevoie să mă întrebi toate fleacurile.
— Din cauza luminii, doamnă, i-am explicat eu. Ar putea schimba pictura dacă le spăl. Înţelegeţi?
Nu înţelegea. Ea nu voia sau nu putea să intre în atelier să se uite la pictură. Se pare că ea nu intra niciodată în atelier. Când am s-o prind pe Tanneke în toane bune, am s-o întreb de ce. Catharina a coborât la parter să-l întrebe şi mi-a strigat de jos să las aşa ferestrele.
Când am făcut curat în atelier, n-am văzut nimic care să-mi arate că el fusese acolo. Nu se schimbase nimic, paletele erau curate, pictura însăşi părea neatinsă. Dar simţeam că el fusese acolo.
În primele două zile de când lucram în casa de pe Oude Langendijck îl văzusem doar în treacăt. Îl auzeam uneori, pe scări, pe coridor - râdea cu copiii lui, îi vorbea cu voce caldă Catharinei. Când îi auzeam glasul, aveam senzaţia că merg cu paşi nesiguri pe marginea unui canal. Nu ştiam cum mă va trata în casa lui, dacă va da sau nu atenţie legumelor tocate de mine în bucătăria lui. Până atunci nici un gentilom nu arătase atât interes pentru mine.
Am ajuns faţă-n faţă cu el în a treia zi de când eram în casa lui. Chiar înainte de masa de prânz, mă duceam să caut o farfurie pe care Lisbeth o lăsase afară, când mai-mai să mă ciocnesc de el pe coridor — o ducea pe Aleydis în braţe.
M-am tras înapoi. El şi Aleydis m-au privit cu aceiaşi ochi cenuşii. Mi-a zâmbit, nu mi-a zâmbit? Ştiu şi eu? Era greu să-l priveşti drept în ochi. M-am gândit că femeia care se privea în oglindă, femeia din pictura de la etaj, purta perle şi satin galben. Ea s-ar uita netulburată în ochii unui gentilom. Când am reuşit să-mi înalţ privirile, el nu se mai uita la mine.
A doua zi am văzut-o pe femeia din pictură. Mă întorceam de la măcelar. În faţa mea, mergeau pe Oude Langendijck un bărbat şi o femeie. La uşa noastră, el s-a întors spre femeie şi s-a înclinat, apoi şi-a continuat drumul. Avea o pană lungă la pălărie - era probabil musafirul de acum câteva zile. I-am zărit într-o fracţiune de secundă profilul şi am observat că are mustaţă şi o faţă rotunjoară, care se potrivea cu trupul lui. Zâmbea ca şi cum se pregătea să facă un compliment măgulitor, dar fals. Femeia a cotit şi a intrat în casă înainte ca eu să-i pot vedea faţa, dar am văzut funda roşie în cinci colţuri în părul ei. Am rămas pe loc, aşteptând lângă uşă până când am auzit-o cum urcă scările.
Mai târziu, când aranjam nişte rufe în dulapul din camera mare, femeia a coborât. Când a intrat în încăpere, m-am ridicat în picioare. Ducea în braţe mantila galbenă. Avea încă funda în păr.
—Uf! a zis ea. Unde-i Catharina?
— S-a dus la Primărie cu mama ei, doamnă. Treburi de familie.
— Înţeleg. Nu-i nimic, am s-o văd în altă zi. Las asta aici pentru ea. A aranjat mantila pe pat şi a pus colierul de perle deasupra ei.
— Da, doamnă.
Nu-mi puteam lua ochii de la ea. O vedeam şi totuşi n-o vedeam pe ea. Ce senzaţie ciudată! Aşa cum îmi spusese Maria Thins, ea nu era la fel de frumoasă ca atunci când lumina cădea pe ea în pictură. Totuşi era frumoasă, sau poate mi se părea frumoasă fiindcă aşa mi-o aminteam.
M-a privit cu o expresie de nedumerire, ca şi cum ea ar fi trebuit să mă cunoască din moment ce eu mă uitam la ea cu asemenea familiaritate. Am reuşit să-mi cobor privirile.
— Am să-i spun că aţi căutat-o, doamnă. A dat din cap, dar părea tulburată. S-a uitat la perlele pe care le pusese deasupra mantilei.
— Cred c-am să le las sus în atelier la el, a anunţat ea, luând colierul. Nu s-a uitat la mine, dar ştiam ce gândea - nu trebuie să laşi perle în grija slujitorilor. După ce a plecat, chipul ei a persistat în cameră asemenea parfumului.
Sâmbătă, Catharina şi Maria Thins le-au luat pe Tanneke şi pe Maertge la piaţa din scuar, să cumpere legume pentru toată săptămâna, aţă şi alte lucruri pentru casă. Doream să merg cu ele, gândindu-mă că s-ar putea să le văd pe mama şi pe soră-mea, dar mi s-a spus să rămân acasă cu fetele mai mici şi cu băieţelul. Era greu să le ţii să nu o şteargă spre piaţă. Le-aş fi luat eu însămi cu mine acolo, dar nu îndrăzneam să plec şi să las casa nezăvorâtă. În schimb, ne-am uitat la luntrele care urcau sau coborau pe canal, în drumul lor spre piaţă, încărcate cu varză, porci, flori, lemn, făină, căpşune, potcoave. Când făceau cale întoarsă, luntrele erau goale, iar barcagiii îşi numărau banii sau beau. Le-am învăţat pe fete jocurile pe care le jucam cu Agnes şi Frans, şi ele m-au învăţat jocuri născocite de ele. Au suflat baloane de săpun, s-au jucat cu păpuşile, au alergat cu cercurile, în timp ce eu stăteam pe bancă cu Johannes în poală.
Cornelia părea să fi uitat de palma primită. Era voioasă şi prietenoasă, mă ajuta să am grijă de Johannes şi se arăta ascultătoare.
— Vrei să mă ajuţi ? m-a întrebat când încerca să se urce pe un butoiaş pe care vecinii îl lăsaseră în stradă. Ochii ei căprui şi luminoşi erau mari şi nevinovaţi, Am simţit cum farmecul ei mă încălzeşte, dar ştiam că nu pot să am încredere în ea. Putea fi cea mai interesantă dintre fete, dar şi cea mai schimbătoare - cea mai bună şi cea mai rea în acelaşi timp.
Fetele îşi sortau colecţia de scoici pe care o aduseseră afară, împărţind-o în grămezi de culori diferite, când el a ieşit din casă. Am strâns băieţelul de mijloc, încât i-am simţit coastele sub mâinile mele. Copilul a scâncit, iar eu mi-am băgat nasul în urechea lui, să-mi ascund faţa.
— Tăticule, pot să vin cu tine ? a strigat Cornelia, sărind în picioare şi apucându-i mâna. Nu i-am văzut expresia feţei - era ascunsă de înclinarea capului şi de borul pălăriei.
Lisbeth şi Aleydis au lăsat baltă scoicile.
— Vreau să merg şi eu! au strigat la unison, apucându-i mâna cealaltă.
El a scuturat din cap şi atunci i-am văzut expresia uimită.
— Nu, astăzi nu, mă duc la farmacie.
— Cumperi lucruri pentru pictat, tăticule ? a întrebat Cornelia, ţinându-l încă de mână.
— Printre alte lucruri.
Micuţul Johannes a început să plângă şi el s-a uitat atunci în jos la mine. Am ridicat şi am lăsat copilul jos de câteva ori, încercând să-l fac să tacă şi m-am simţit foarte jenată. Parcă ar fi vrut să spună ceva - în schimb s-a descotorosit de fete şi a pornit pe Oude Langendijck.
Nu-mi mai adresase nici un cuvânt de când discutasem despre culoarea şi forma legumelor.
Duminică m-am sculat foarte devreme, fiindcă ardeam de nerăbdare să mă duc acasă. Trebuia să o aştept pe Catharina să descuie uşa din faţă, dar când am auzit că se deschide am ieşit din pivniţă şi am găsit-o pe Maria Thins cu cheia.
— Fiica mea e obosită azi, a spus ea făcându-mi loc să ies. O să se odihnească câteva zile. Te descurci fără ea?
— Desigur, doamnă, am replicat eu, apoi am adăugat, şi vă pot întreba pe dumneavoastră dacă am nedumeriri.
Maria Thins a chicotit:
— Ei, eşti ageră, fată. Ştii din care oală să iei cu lingura. Nu-i nimic, ne obişnuim şi cu oleacă de isteţime aici. Mi-a dat câteva monede, leafa pentru zilele lucrate. Acu' te duci şi am bănuiala că o să-i spui maică-tii totul despre noi.
M-am furişat afară până să mai spună ea ceva, am traversat Piaţa Mare, am trecut pe lângă cei ce mergeau la slujba de dimineaţă la Biserica Nouă şi am zorit pe străzile şi de-a lungul canalelor care duceau spre casa mea. Am intrat pe strada noastră. Mi s-a părut că nu mai e ca înainte, şi totuşi lipsisem de-acasă mai puţin de o săptămână. Lumina părea mai strălucitoare şi mai pură, canalul mai lat. Platanii înşiraţi de-a lungul canalului stăteau complet nemişcaţi, ca nişte santinele care mă aşteptau pe mine.
Agnes era aşezată pe banca din faţa casei noastre. Când m-a văzut, a strigat către cei dinăuntru:
— A venit! Apoi a alergat spre mine şi m-a luat de braţ. Ei, cum e? m-a întrebat fără să-mi spună bine ai venit. Sunt oameni cumsecade? Ai mult de lucru? Sunt acolo şi fete? Casa e foarte mare ? Unde dormi ? Mănânci din farfurii frumoase ?
Am râs şi nu i-am răspuns la nici o întrebare până când nu am îmbrăţişat-o pe mama şi nu l-am salutat pe tata. Deşi nu însemnau cine ştie ce, am fost mândră să-i dau mamei cele câteva monede din mâna mea. În definitiv, de-aia mă dusesem să lucrez.
Tata a venit şi s-a aşezat afară cu noi să audă despre noua mea viaţă. I-am dat mâinile să-l conduc spre veranda din faţă. Când s-a aşezat pe bancă, şi-a frecat degetul mare de palmele mele.
—Ţi s-au crăpat mâinile, a spus el. Atât de aspre şi de muncite. Ai şi căpătat cicatricele muncii grele.
—Nu-ţi face griji, i-am răspuns cu inima uşoară. A fost atât de multă rufărie de spălat fiindcă n-au avut mai înainte destule ajutoare. În curând o să fie mai uşor.
Mama mi-a studiat mâinile.
— Am să înmoi nişte nalbă în ulei, a spus ea. Să-ţi păstreze mâinile catifelate. Agnes si eu o să ne ducem pe câmp să culegem nalbă.
— Hai, spune! a strigat Agnes. Povesteşte-ne despre ei.
Le-am povestit. Dar nu le-am spus cât de ostenită eram seara; cum atârna la picioarele patului meu scena Răstignirii; cum o pălmuisem pe Cornelia; cum Maertge şi Agnes erau de-o vârstă. Altminteri, le-am povestit totul.
I-am transmis mamei mesajul măcelarului nostru.
— E foarte frumos din partea lui, a spus ea, dar el ştie că n-avem bani de carne şi noi nu vrem să primim pomană de la nimeni.
— N-a fost în gândul lui să vă dea o pomană, i-am explicat. A făcut-o în semn de prietenie.
N-a răspuns, dar ştiam că nu se va duce la măcelar.
Când am vorbit despre noii măcelari, Pieter-tatăl şi fiul, mama şi-a înălţat sprâncenele, însă n-a spus nimic.
Apoi ne-am dus la slujbă la biserica noastră, unde am fost înconjurată de persoane cunoscute şi de cuvinte familiare. Stăteam între Agnes şi mama şi am simţit cum mi se destinde spatele în strană şi cum masca pe care o purtasem toată săptămâna pe faţă se înmoaie şi stă să cadă. Am crezut că o să-mi dea lacrimile.
Mama şi Agnes nu m-au lăsat să le ajut să pregătească masa de prânz când ne-am întors acasă. Am stat cu tata pe bancă la soare. Stătea cu faţa îndreptată în sus spre căldură şi a ţinut capul ridicat aşa tot timpul cât am vorbit.
— Acum, Griet, a zis el, povesteşte-mi despre noul tău stăpân. N-ai spus mai nimic despre el.
— Nu prea l-am văzut, am putut să-i răspund convingător. El e fie în atelier, unde nu are voie să-l deranjeze nimeni, fie în oraş.
— Se îngrijeşte de treburile Ghildei, aşa cred. Dar ai fost în atelierul lui - ne-ai spus despre curăţenie şi măsurători, dar nimic despre tabloul la care lucrează. Descrie-mi-l.
—Nu ştiu dacă pot să-l descriu în aşa fel încât să te fac să-l vezi.
— Încearcă. Acum nu prea mai am la ce să mă gândesc, trăiesc din amintiri. O să-mi facă plăcere să-mi imaginez o pictură făcută de un maestru, chiar dacă mintea mea creează doar o imitaţie palidă.
Am încercat să-i descriu femeia care-şi leagă la gât colierul privindu-se în oglindă, cu mâinile suspendate în aer, lumina pătrunde printr-o fereastră şi îi scaldă faţa şi mantia galbenă, iar prim-planul întunecat o separă de noi.
Tata asculta foarte concentrat, dar faţa lui s-a luminat doar când am spus:
— Lumina de pe peretele din spate este atât de caldă, încât uitându-te la ea o simţi aşa cum simţi tu soarele pe faţa ta.
A dat din cap şi a zâmbit încântat că acum a înţeles.
—Ăsta-i lucrul care-ţi place cel mai mult la noua ta viaţă, a spus el numaidecăt. Să fii în atelier.
Singurul, m-am gândit eu, dar am tăcut.
Când am luat masa de prânz, am încercat să nu o compar cu aceea din casa de la Colţul Papistaşilor, dar mă şi obişnuisem cu carnea şi pâinea de secară bună. Deşi mama gătea mai bine decât Tanneke, pâinea neagră era uscată, tocana de legume n-avea nici un gust fiindcă îi lipsea grăsimea. Şi camera era diferită - fără plăci de marmură, fără perdele grele de mătase, fără scaune tapisate cu piele ornamentată. Totul era simplu şi curat, fără ornamentaţii. Îmi erau dragi lucrurile din casa noastră fiindcă le ştiam, dar îmi dădeam seama de lipsa lor de strălucire.
La sfârşitul zilei mi-a venit greu să mă despart de părinţii mei - mai greu decât atunci când plecasem pentru prima oară, fiindcă de data asta ştiam la ce mă întorc. Agnes m-a însoţit până la Piaţa Mare. Când am rămas numai noi două, am întrebat-o cum se simte:
— Singură, a replicat ea. Trist cuvânt pentru o fetiţă de zece ani. Fusese veselă toată ziua, dar acum se pleoştise.
— Am să vin în fiecare duminică, am promis. Şi poate în cursul săptămânii, când mă duc după carne sau peşte, o să trec în fugă să vă îmbrăţişez.
— Sau o să vin eu să te văd când ieşi pentru cumpărături, mi-a sugerat ea însufleţindu-se.
Am reuşit să ne întâlnim de câteva ori la Hala de carne. Mă bucuram de fiecare dată când o vedeam — câtă vreme eram singură.
Am început să-mi găsesc locul în casa de pe Oude Langendijck. Catharina, Tanneke şi Cornelia erau uneori greu de suportat, dar de obicei mă lăsau în pace să-mi fac treaba. A fost probabil influenţa Mariei Thins. Ea hotărâse, pentru motive ştiute doar de ea, că eram un adaos folositor şi ceilalţi, chiar şi copiii, i-au urmat exemplul.
Poate Maria Thins simţea că rufele erau mai curate şi albite mai bine acum, de când mă ocupam eu de ele. Sau că bucăţile de carne erau mai fragede acum, de când le alegeam eu. Sau că el era mai mulţumit cu un atelier curat. Primele două lucruri erau adevărate. Ultimul, ştiu şi eu? Când în sfârşit el a vorbit cu mine, n-a fost despre felul în care făcusem curat.
Aveam mare grijă să abat de la mine orice laudă care privea gospodărirea mai bună. Dacă Mariei Thins îi plăcea carnea, sugeram că era atât de gustoasă fiindcă o gătise Tanneke. Dacă Maertge spunea că şorţul ei e mai alb ca înainte, eu îi explicam că soarele de vară e acum deosebit de puternic şi înălbeşte mai bine rufele.
Pe Catharina o ocoleam când puteam. Fusese clar din momentul în care mă văzuse tocând legume în bucătăria mamei mele că nu mă plăcea. Pruncul pe care-l aştepta nu i-a îmbunătăţit starea de spirit, fiindcă o făcea greoaie şi diformă, or ea se simţea doamna plină de graţie a casei şi ar fi dorit să rămână aşa. Vară era fierbinte şi pruncul deosebit de activ. După cum spunea Catharina, de câte ori făcea câţiva paşi, fătul o izbea cu piciorul în pântece. Pe măsură ce trupul ei se făcea din ce în ce mai mare, ea umbla prin casă cu o figură tot mai obosită, chinuită. A început să rămână în pat până spre amiază, aşa că Maria Thins a preluat cheile şi dimineaţa ea îmi descuia atelierul. Tanneke şi eu am început să facem multe din treburile Catharinei - aveam grijă de fete, cumpăram lucruri pentru casă, schimbam scutecele copilului.
Într-o zi când Tanneke era în toane bune, am întrebat-o de ce nu iau mai mulţi servitori să mai uşureze munca.
— Cu o casă mare ca asta şi sănătatea stăpânei şi picturile stăpânului, am adăugat eu, nu-şi pot ei permite să mai angajeze o slujnică? Sau o bucătăreasă ?
— Uf, a pufnit Tanneke. De-abia reuşesc să te plătească pe tine!
Am fost surprinsă — bănuţii din mâna mea, leafa mea pe o săptămână, valorau atât de puţin. Ar fi trebuit să muncesc ani în şir ca să fiu în stare să cumpăr un lucru elegant cum era mantila galbenă pe care Catharina o ţinea atât de neglijent împăturită în dulapul ei. Nu mi se părea posibil să ducă lipsă de bani.
— Desigur, vor găsi o modalitate să plătească o doică câteva luni după ce va veni copilul, a adăugat Tanneke. Avea un ton dezaprobator.
— De ce?
— Ca să poată hrăni copilul.
— Stăpâna nu o să-şi hrănească propriul copil ? am întrebat prosteşte.
—N-ar putea să aibă atâţia copii dacă i-ar hrăni ea personal. Dacă alăptezi tu însăţi, faci copii mai puţini. Pricepi?
— Oh. Mă simţeam nepricepută în asemenea treburi. Vrea ea mai mulţi copii? Tanneke a chicotit.
— Uneori cred că umple casa cu plozi fiindcă nu poate să o umple cu servitori, aşa cum ar dori. A coborât vocea. Stăpânul nu pictează destul şi nu prea au bani pentru servitori, înţelegi? Face de obicei cam trei tablouri pe an. Uneori numai două. Aşa nu te poţi îmbogăţi.
— Nu poate picta mai repede ? Chiar în clipa în care am pus întrebarea am ştiut că nu poate. O să picteze totdeauna în ritmul lui.
— Stăpâna mea şi stăpâna cea tânără se sfădesc uneori. Stăpâna cea tânără vrea ca el să picteze mai mult, dar stăpâna mea spune că viteza l-ar distruge.
— Maria Thins e foarte înţeleaptă. Învăţasem că pot să dau glas unor păreri despre Maria Thins în faţa lui Tanneke, dacă erau de laudă. Devotamentul lui Tanneke faţă de stăpâna ei era feroce. Avea mai puţină răbdare cu Catharina şi când era în toane bune mă sfătuia cum să o iau, cum să mă port cu ea.
— Fă-te că nu auzi ce spune, mă sfătuia ea. Să-ţi goleşti faţa de gânduri atunci când vorbeşte ea şi să faci lucrurile cum crezi tu sau cum îţi spunem noi, stăpâna mea sau eu. Ea nu controlează şi nu observă niciodată nimic. Ne porunceşte fiindcă simte că aşa trebuie. Dar noi ştim care e adevărata noastră stăpână şi ea la fel.
Tanneke era deseori arţăgoasă şi se purta urât cu mine, însă am învăţat să nu pun ieşirile ei la inimă, fiindcă nu ţineau niciodată prea mult. Avea o dispoziţie schimbătoare, probabil fiindcă atâta amar de vreme fusese prinsă între Catharina şi Maria Thins. Deşi când vorbea părea că nu-i pasă de ce spune Catharina, Tanneke nu-şi urma propriul îndemn. Tonul aspru al Catharinei o neliniştea. Iar Maria Thins, cu toată nepărtinirea ei, nu o apăra pe Tanneke în faţa Catharinei. N-am auzit-o niciodată mustrându-şi fiica pentru vreun lucru, deşi uneori Catharina ar fi meritat să fie certată.
Era de asemenea problema felului în care Tanneke gospodărea casa. Probabil loialitatea ei cântărea mai greu decât neglijenţele - colţuri unde nu spălase cu teul, carnea arsă la suprafaţă şi crudă la mijloc, oalele prost spălate. Nu-mi pot închipui ce se petrecuse în atelierul lui când încercase ea să facă acolo curat. Maria Thins o certa rar pe Tanneke, dar ştiau amândouă că ar fi meritat să fie mustrată şi de aceea Tanneke părea nesigură şi sărea repede să se apere.
Mi-a fost clar că, în ciuda felului ei de a fi, a agerimii minţii ei, Maria Thins era adesea îngăduitoare cu oamenii apropiaţi. Avea judecata sănătoasă, în general, dar nu fără cusur.
Dintre cele patru fete, Cornelia era, cum se văzuse din prima dimineaţă a venirii mele în casa lor, cea mai schimbătoare. Lisbeth şi Aleydis erau amândouă fete bune, liniştite, iar Maertge se făcuse destul de mare şi începea să înveţe cum se ţine o casă, ceea ce o cuminţea - deşi uneori avea şi ea câte un acces de furie şi ţipa la mine cam ca maică-să. Cornelia nu ţipa, dar era uneori de nestăpânit. În prima mea zi de lucru o ameninţasem că o spun Mariei Thins şi ea se potolise fiindcă se temea de bunica ei, însă în alte împrejurări ameninţarea asta nu avea nici un rezultat. Ea putea fi acum nostimă şi zburdalnică şi în clipa următoare se schimba, asemenea pisicii care toarce, dar imediat muşcă mâna care o mângâie. Era loială faţă de surorile ei, însă nu ezita să le facă să ţipe, ciupindu-le tare. Eram prudentă cu ea şi nu am putut să o îndrăgesc aşa cum ajunsesem să le îndrăgesc pe celelalte.
Când făceam curăţenie în atelier, scăpam de toţi. Maria Thins îmi descuia uşa şi rămânea uneori câteva minute să cerceteze tabloul, ca şi cum ar fi fost un copil bolnav pe care-l îngrijea. Totuşi, după ce pleca, atelierul îmi rămânea doar mie. Mă uitam în jur să văd dacă se schimbase ceva. La început mi se părea că rămâne neschimbat, zile-n şir, dar după ce mi s-au deprins ochii cu detaliile camerei am început să observ mici modificări — pensulele rearanjate pe dulap, unul dintre sertarele dulapului lăsat întredeschis, cuţitul de paletă pus în echilibru pe marginea şevaletului, un scaun mutat puţin din locul său de lângă uşă.
Totuşi, în colţul în care picta el nu se schimba nimic. Eram atentă să nu clintesc din loc ce se afla acolo şi mi-am pus la punct în scurt timp modul meu de a măsura, încât puteam să curăţ zona aproape la fel de repede şi fără teamă ca şi restul încăperii. Iar după ce am exersat cu alte bucăţi de material, am început să curăţ stofa albastră, un albastru închis, şi perdeaua galbenă cu o cărpă umedă pe care o apăsam doar atât cât să ia praful, fără să deranjeze faldurile.
Se părea că nu erau schimbări la pictură, oricât de atent şi intens le cautam. În cele din urmă într-o zi am descoperit că fusese adăugată încă o perlă la colierul femeii. În altă zi umbra perdelei galbene se mărise. De asemenea am avut impresia că fusese schimbată poziţia câtorva degete de la mâna dreaptă a femeii. Mantila de satin a început să devină atât de reală, încât îmi venea să întind mâna şi să o ating.
Într-o zi când soţia lui van Ruijven lăsase mantila pe pat, am dorit să o ating, să simt cum e. Tocmai întinsesem mâna să mângâi gulerul de blană, când mi-am ridicat privirile şi am văzut-o pe Cornelia care stătea în uşă şi mă urmărea. Celelalte fete m-ar fi întrebat ce fac, dar Cornelia stătea doar şi mă urmărea. Era mai neplăcut decât orice întrebare. Mi-am retras mâna şi Cornelia a zâmbit.
Într-o dimineaţă, la câteva săptămâni după ce începusem să lucrez în casa Vermeer, Maertge a insistat să meargă cu mine la pescărie. Îi plăcea să alerge prin Piaţa Mare, să se uite la lucruri, să mângâie caii, să se joace cu alţi copii, să guste din peştele afumat. Mi-a dat un ghiont în coaste în timp ce cumpăram heringi şi a strigat:
— Uite, Griet, uită-te la zmeul ăla!
Zmeul de deasupra capetelor noastre avea forma unui peşte cu o coadă lungă şi vântul îl făcea să pară că înoată prin văzduh, cu pescăruşii-de-mare rotindu-se în jurul lui. Am zâmbit. Deodată am văzut-o pe Agnes care se învârtea pe lângă noi, cu privirile fixate pe Maertge. Lui Agnes nu-i spusesem că în casă era o fată de vârsta ei — mă gândisem să nu o tulbur, să nu-i dau impresia că e înlocuită.
Uneori, când mă duceam acasă şi îmi vizitam familia, îmi venea greu să le povestesc cum îmi petrecusem timpul. Noua mea viaţă o prelua, o înlocuia treptat pe cea veche.
Când Agnes s-a uitat la mine, am dat uşor din cap astfel încât Maertge să nu vadă şi m-am întors să pun peştele în căldarea mea. Am zăbovit puţin - nu suportam să văd supărarea pe faţa ei. Nu ştiam ce ar face Maertge dacă Agnes ar fi vorbit cu mine. Când m-am întors, Agnes dispăruse. O să ne vedem duminică, m-am gândit eu şi atunci va trebui să-i explic. Acum aveam două familii şi nu trebuia să le amestec. După aceea mi-a fost mereu ruşine că i-am întors spatele surorii mele.
Eram în curte şi întindeam rufele spălate, scuturam bine fiecare bucată înainte de a o pune întinsă cu grijă pe frânghie, când şi-a făcut apariţia Catharina care gâfâia. S-a aşezat pe un scaun lângă uşă, a închis ochii şi a oftat. Mi-am continuat treaba ca şi cum ar fi fost ceva normal ca ea să stea cu mine, dar mi s-au încleştat fălcile.
—Au urcat? a întrebat ea pe neaşteptate.
—Cine, doamnă?
—Ei, năroado. Soţul meu şi... du-te şi vezi dacă au urcat la atelier.
Am păşit cu grijă în coridor. Două perechi de picioare urcau scăile.
— Te descurci? l-am auzit pe el spunând.
— Bineînţeles. Ştii doar că nu e prea grea, i-a răspuns un alt bărbat, cu vocea gravă, profundă, ca o fântână. E doar puţin incomodă.
Au ajuns în capul scărilor şi au intrat în atelier. Am auzit cum se închide uşa.
— Au trecut? mi-a şuierat Catharina.
— Sunt în atelier, doamnă, i-am răspuns eu.
— Bine. Acu' ajută-mă să mă ridic. Catharina a întins mâinile şi eu am tras-o până s-a pus pe picioare. N-am crezut că poate să se facă şi mai mare şi să reuşească încă să meargă. S-a îndepărtat pe coridor ca o corabie cu pânzele întinse, ţinând strâns în mână legătura de chei, să nu facă zgomot şi a dispărut în camera mare.
Mai târziu am întrebat-o pe Tanneke de ce se ascunsese Catharina.
— Ei, a fost aici van Leeuwenhoek, a răspuns ea chicotind. Un prieten de-al stăpânului. Se teme de el.
—De ce?
Tanneke a râs mai tare.
— I-a stricat cutia! Catharina se uita în ea şi a răsturnat-o. Ştii cât e de neîndemânatică.
Mi-a revenit în minte cuţitul mamei care se rotea pe podea.
— Ce cutie ?
— Are o cutie din lemn în care te uiţi şi vezi lucruri.
— Ce lucruri ?
—Tot felul de lucruri! a răspuns Tanneke nervoasă. Era limpede că nu voia să vorbească despre cutie. Stăpâna cea tânără a stricat-o şi de-atunci van Leeuwenhoek nu vrea să o mai vadă. D-aia stăpânul nu-i permite să intre în atelier decât în prezenţa lui. Se teme probabil să nu-i răstoarne pictura!
Am descoperit ce era cutia a doua zi dimineaţa, ziua în care el mi-a vorbit despre lucruri pe care le-am înţeles de-abia după câteva luni.
Când am intrat să fac curat în atelier, şevaletul şi scaunul fuseseră trase deoparte. În locul lor era masa, de pe care fuseseră luate hârtiile şi litografiile. Pe ea se afla o cutie de lemn mare cam cât un cufăr în care se păstrează haine. De una dintre laturile scurte era ataşată o cutie mai mică, din care ieşea un obiect rotund.
N-am înţeles ce era, însă n-am îndrăznit să o ating. Mi-am văzut de curăţenie, uitându-mă la cutie din când în când, de parcă astfel aveam să-mi dau seama la ce foloseşte. Am măturat şi spălat cu teul în colţ, apoi în restul încăperii şi am şters cutia abia atingând-o cu cârpa de praf. Am făcut curat în magazie şi am spălat pardoseala cu teul. Când am terminat, m-am aşezat în faţa cutiei, cu braţele încrucişate şi i-am dat ocol, studiind-o. Stăteam cu spatele spre uşă, dar brusc mi-am dat seama că el era acolo. Nu ştiam ce să fac, să mă întorc cu faţa spre el sau să aştept să-mi vorbească.
Ar fi trebuit să facă uşa să scârţâie, fiindcă atunci aş fi putut să mă întorc cu faţa spre el. Stătea în prag şi purta o pelerină neagră, lungă peste hainele lui obişnuite. Mă urmărea plin de curiozitate, dar nu părea să se teamă că aş putea să-i stric cutia.
—Vrei să te uiţi în ea? m-a întrebat. Era pentru prima oară când îmi vorbea direct, după momentul când mă întrebase despre legumele mele.
—Da, domnule, vreau, i-am răspuns fără să ştiu de fapt ce voiam. Ce-i asta?
— Se numeşte camera obscură.
Cuvintele nu-mi spuneau nimic. Am stat mai la o parte şi l-am urmărit cum desface un cârlig şi ridică o porţiune a părţii de sus a cutiei - capacul care fusese împărţit în două părţi prinse una de alta prin balamale. A sprijinit capacul înclinat în unghi astfel încât cutia a rămas parţial deschisă. Dedesubt se găsea o bucată de sticlă. S-a aplecat şi a privit atent în spaţiul dintre capac şi cutie, apoi a atins o piesă rotundă de la capătul cutiei mai mici. Părea să se uite la ceva, deşi nu credeam că în cutie pot fi lucruri care să-l intereseze atât de mult.
S-a ridicat şi s-a uitat spre colţul în care măturasem şi ştersesem praful cu atâta grijă, apoi a întins mâna şi a închis oblonul ferestrei din mijloc, încât încăperea era luminată doar de fereastra din colţ.
Apoi şi-a scos pelerina. Mă mişcam descumpănită de pe un picior pe altul. Şi-a scos pălăria, a pus-o pe scaunul de lângă şevalet şi, în timp ce se apleca din nou deasupra cutiei, şi-a tras pelerina peste cap.
M-am dat un pas înapoi şi am aruncat o privire spre uşa care era în spatele meu. Catharina nu prea avea chef să urce scările în zilele astea, dar mă întrebam ce ar crede Maria Thins sau Cornelia sau altă persoană care ne-ar fi văzut.
Când m-am întors, mi-am fixat privirile pe pantofii lui, care străluceau fiindcă-i lustruisem cu o zi înainte. În sfârşit, s-a ridicat trăgându-şi pelerina de pe cap şi ciufulindu-şi păru1.
— Atenţie, Griet, am pregătit-o. Acum te uiţi tu. S-a îndepărtat puţin de cutie şi mi-a făcut semn să mă apropii de ea. Am rămas ţintuită locului.
—Domnule...
—Trage-ţi pelerina peste cap aşa cum am făcut eu. Atunci imaginea va fi mai puternică. Şi priveşte din acest unghi să nu fie imaginea răsturnată.
Nu ştiam ce să fac. Gândul că stau acoperită cu pelerina lui, fără să pot vedea şi că în acest timp el se uită la mine, îmi dădea o stare de sfârşeală.
Dar era stăpânul meu. Se cuvenea să fac aşa cum îmi spusese.
Am strâns din buze, apoi am păşit spre cutie, spre capătul unde fusese ridicat capacul. M-am aplecat şi am privit pătratul de sticlă lăptoasă fixat în interior. Pe el se vedea un desen, dar nu-mi dădeam seama ce reprezenta.
El a petrecut pelerina binişor peste capul meu astfel încât a blocat toată lumina. Pelerina îi păstra căldura trupului şi mirosea aşa cum miroase cărămida încinsă de soare. Mi-am proptit mâinile pe masă să mă fixez şi pe moment am închis ochii. Mă simţeam ca şi cum mi-aş fi băut berea de seară prea repede.
— Ce vezi ? l-am auzit spunând. Am deschis ochii şi am văzut pictura, dar lipsea din ea femeia.
—Oh! M-am ridicat atât de brusc, încât pelerina a căzut din capul meu pe podea. M-am dat înapoi de lângă cutie şi am călcat pe stofă.
Mi-am tras piciorul:
— Îmi pare rău, domnule. Am să vă spăl pelerina chiar acu' dimineaţă.
— Lasă pelerina, Griet. Spune-mi ce-ai văzut?
Am înghiţit în sec. Eram îngrozitor de zăpăcită şi puţin speriată. În cutie se ascundea o viclenie a diavolului sau ceva de-al catolicilor, un lucru pe care eu nu-l înţelegeam.
—Am văzut pictura, domnule. Doar că era mai mică şi femeia nu era în ea. Şi lucrurile erau... întoarse invers.
—Da, imaginea e răsturnată şi dreapta şi stânga sunt inversate. Există nişte oglinzi care o pot corecta.
N-am înţeles ce spunea.
—Dar...
—Spune, ce s-a întâmplat?
—Nu înţeleg, domule. Cum a intrat acolo? A ridicat pelerina şi a curăţat-o. Zâmbea. Când zâmbea, faţa lui era ca o fereastră deschisă.
— Ai văzut asta? A arătat spre obiectul rotund de la capătul cutiei mai mici. Se numeşte lentilă. E făcută dintr-o bucată de sticlă tăiată într-un anumit mod. Lumina care vine de la scena aceea — a arătat spre colţ — trece prin ea, intră în cutie şi proiectează imaginea astfel că o vedem aici.
A bătut cu degetul în sticla ceţoasă.
Îl priveam atât de intens, încercând să înţeleg, încât am început să lăcrimez.
—Da' ce e o imagine, domnule? Nu cunosc cuvântul.
 S-a petrecut o schimbare pe faţa lui, ca şi cum ar fi privit peste umărul meu, dar acum se uita la mine.
— E un tablou, o scenă, ca o pictură. Am dat din cap. Voiam din tot sufletul să-l fac să creadă că puteam urmări ce spune.
—Ai ochi foarte mari, a spus el atunci. M-am înroşit la faţă.
— Da, aşa mi s-a spus.
— Vrei să te mai uiţi o dată? De fapt, nu voiam, dar ştiam că nu pot refuza. M-am gândit puţin.
— Mă uit din nou, domnule, dar numai dacă mă lăsaţi singură.
A părut surprins, apoi amuzat.
— S-a făcut, a spus el. Mi-a dat pelerina. Mă întorc peste câteva minute şi înainte să intru bat la uşă.
A ieşit închizând uşa în urma lui. Am apucat pelerina cu mâinile tremurând.
Pe moment m-am gândit să mă prefac pur şi simplu că privesc şi să spun că da, m-am uitat. Dar o să-şi dea seama că mint.
În plus, eram curioasă. Mi-a venit mai uşor să cercetez ce apărea acolo ştiind că el nu mai e în cameră şi nu se mai uită la mine. Am inspirat adânc şi am privit în cutie. Am văzut pe sticlă o copie foarte palidă a scenei din colţ. Pe măsură ce trăgeam pelerina peste capul meu, imaginea, cum a numit-o el, devenea din ce în ce mai clară - masa, scaunele, perdeaua galbenă din colţ, peretele din spate cu harta atârnată pe el, vasul din ceramică sclipind pe masă, ligheanul din cositor, puful pentru pudră, scrisoarea. Erau toate acolo, adunate în faţa ochilor mei pe o suprafaţă plată - o pictură care nu era pictură. Am atins cu grijă sticla - era netedă şi rece, fără urme de vopsea pe ea. Am dat la o parte pelerina şi imaginea a pălit din nou, deşi era încă acolo. Mi-am tras din nou pelerina peste cap, închizând astfel lumina, şi am urmărit cum apar din nou culorile înfrumuseţate. Pe sticlă păreau mai strălucitoare şi mai vii decât erau în colţ.
Mi-a venit greu să nu mă mai uit în cutie, la fel de greu cum îmi venise să-mi iau ochii de la pictura femeii cu şiragul de perle când o văzusem prima oară. Când am auzit bătaia în uşă abia am avut timp să mă aranjez şi să las pelerina să-mi cadă pe umeri înainte ca el să intre în cameră.
— Te-ai uitat din nou, Griet ? Te-ai uitat cum trebuie?
—M-am uitat, domnule, dar nu sunt deloc sigură în legătură cu ceea ce am văzut. Mi-am netezit boneta.
—E uimitor, ce zici? Şi eu am fost la fel de uluit ca şi tine când prietenul meu mi-a arătat-o pentru prima oară.
—Dar de ce vă uitaţi la asta, la imagine, domnule, când vă puteţi uita la pictura dumneavoastră.
—Nu înţelegi. A bătut cu degetul în cutie. E un instrument. Îl folosesc să mă ajute să văd, astfel încât să fiu în stare să fac pictura.
— Dar... dumneavoastră vă folosiţi ochii ca să vedeţi.
— Aşa e, dar ochii mei nu văd întotdeauna toate lucrurile.
Ochii mei s-au aţintit asupra colţului, ca şi cum voiau să descopere cum apare din umbrele stofei albastre ceva neaşteptat, ascuns mai înainte în spatele pufului de pudră.
— Spune-mi, Griet, a continuat el, crezi că eu pictez numai ce se află acolo în colţ?
M-am uitat la pictură şi n-am fost în stare să răspund. M-am simţit ca şi cum aş fi fost păcălită. Orice răspuns ar fi fost greşit.
— Camera obscură mă ajută să văd într-un mod diferit, a explicat el. Să văd mai mult decât e acolo.
Când a văzut expresia de buimăceală de pe faţa mea, a regretat probabil că i-a spus atâtea lucruri uneia ca mine. S-a întors şi a închis brusc, cu un pocnet, cutia. Am ieşit de sub pelerină şi i-am întins-o.
— Domnule...
— Mulţumesc, Griet, a spus el în timp ce lua pelerina de la mine. Ai terminat curăţenia aici?
— Da, domnule.
— Atunci, poţi să pleci.
— Mulţumesc, domnule. Mi-am strâns repede lucrurile folosite la curăţenie, am plecat şi uşa s-a închis cu un pocnet sec în urma mea.
M-am gândit la ce spusese el, despre felul în care-l ajuta cutia să vadă mai bine. Nu înţelegeam cum îl ajuta, dar ştiam că are dreptate, fiindcă vedeam rezultatul în pictura femeii şi de asemenea în ceea ce îmi aminteam despre priveliştea din Delft. El vedea lucrurile într-un fel aparte, cum nu le vedeau alţii, încât oraşul în care trăiam de când mă născusem părea o altă localitate, iar o femeie devenea frumoasă prin lumina de pe faţa ei.
A doua zi după ce privisem în cutie m-am dus în atelier şi cutia dispăruse. Şevaletul era pus înapoi la locul lui. Am privit pictura. Mai înainte găsisem doar mici schimbări în ea. Acum era una care se vedea lesne - harta atârnată pe peretele din spatele femeii fusese scoasă şi din pictură şi din scena însăşi. Acum peretele era gol. De aceea, pictura arăta mai bine — era mai simplă, iar conturul femeii mai clar pe fondul alb-cafeniu al peretelui. Dar schimbarea m-a tulburat — se pro-dusese atât de brusc. Nu m-aş fi aşteptat la aşa ceva de la el.
După ce am plecat din atelier m-am simţit tulburată şi în timp ce mă duceam la Hala de carne nu m-am uitat în jur aşa cum făceam de obicei. Am trecut pe lângă vechiul măcelar, l-am salutat făcându-i semn cu mâna, însă nu m-am oprit nici chiar atunci când m-a strigat.
Pieter-fiul servea singur la tarabă. Îl mai văzusem de câteva ori - după acea primă zi - dar când era de faţă şi tatăl său, iar el stătea undeva mai în spate, în vreme ce Pieter-tatăl prelua comanda. Acum mi-a spus:
— Bună, Griet. Mă întrebam când o să vii. Spusese o prostie cât el de mare, fiindcă eu cumpăram carne în fiecare zi cam pe la aceeaşi oră.
Nu m-a privit în ochi. M-am hotărât să nu iau în seamă vorbele pe care mi le spusese:
— Un kil jumate de carne de vită pentru mâncare, te rog. Deunăzi tatăl tău mi-a vândut nişte cârnaţi foarte buni. Le-au plăcut foarte mult fetelor. Mai ai?
— Din păcate, s-au terminat.
A venit o femeie şi s-a aşezat în spatele meu aşteptând să-i vină rândul. Pieter-fiul s-a uitat la ea.
— Poţi să aştepţi câteva clipe ? mi-a spus cu voce scăzută.
— Să aştept?
— Vreau să te-ntreb ceva.
M-am dat la o parte să o servească pe femeie. Nu mi-a plăcut, când şi-aşa mă simţeam atât de nesigură, dar nu prea aveam de ales.
După ce a servit-o şi am rămas din nou singuri m-a întrebat:
— Unde locuieşte familia ta ?
— Pe Oude Langendijck, în Colţul Papistaşilor.
— Nu, nu, familia ta.
M-am înroşit la faţă din cauza greşelii mele:
— Dincolo de Canalul Rietveld, nu departe de Poarta Koe. Da' de ce mă întrebi? În sfârşit m-a privit drept în ochi:
— Se zvoneşte că în cartierul ăla ar fi apărut ciuma.
M-am tras un pas înapoi şi ochii mi s-au mărit.
— A fost pus sub carantină ?
— Încă nu, dar se aşteaptă să fie pus azi. Mai târziu mi-am dat seama că îi întrebase probabil pe alţii despre mine. Dacă n-ar fi ştiut dinainte unde locuia familia mea, n-ar fi ştiut să-mi spună despre ciumă.
Nu-mi amintesc cum m-am întors de acolo. Probabil, Pieter-fiul mi-a aşezat carnea în căldare şi tot ce ştiu e că am ajuns la casa din Oude Langendijck, am pus căldarea la picioarele lui Tanneke şi i-am spus:
— Trebuie s-o văd pe stăpână. Tanneke căuta prin căldare.
— Nici cârnaţi, nici altceva în locul lor! Ce, nu ţi-e bine? Te duci imediat înapoi la Hala de carne.
— Trebuie s-o văd pe stăpână, am repetat eu.
—-Ei, care-i baiul? Tanneke a devenit bănuitoare. Ai făcut vreo prostie?
— Familia mea ar putea să fie pusă-n carantină. Trebuie să ma duc la ei.
— Oh! Tanneke s-a foit nesigură. N-am ştiut. Du-te şi întreabă. E înăuntru cu stăpâna mea.
Catharina şi Maria Thins erau în camera Răstignirii. Maria Thins îşi fuma pipa. Când am intrat şi-au întrerupt discuţia.
— Ce s-a întâmplat, fată ? a mârâit Maria Thins.
— Doamnă, vă rog, m-am adresat Catharinei, am aflat că strada unde stă familia mea s-ar putea să fie pusă sub carantină. Aş vrea să mă duc să-i văd.
— Cum? Şi să aduci cu tine ciuma, s-a răstit ea imediat. Nici să nu te gândeşti. Eşti nebună? M-am uitat la Maria Thins şi Catharina s-a înfuriat şi mai tare.
—Am spus nu, m-a anunţat ea. Eu sunt cea care hotărăşte ce poţi şi ce nu poţi să faci. Ai uitat asta?
— Nu, doamnă. Am privit în pământ.
— Duminica nu te vei duce acasă până când nu se va stinge molima. Şi-acum pleacă, avem de discutat lucruri care nu te privesc.
Am dus rufele pentru spălat în curte şi am stat afară cu spatele la uşă, fiindcă nu voiam să mai văd pe nimeni. Plângeam în timp ce frecam rochiile lui Maertge. Când am simţit mirosul pipei, mi-am şters lacrimile, dar nu m-am întors. Ştiam că în uşă e Maria Thins.
— Nu fi proastă, fată, s-a adresat Maria Thins spatelui meu. Nu poţi face nimic pentru ei şi trebuie să te salvezi tu însăţi. Eşti o fată deşteaptă, îţi dai şi tu seama cum stau lucrurile.
N-am răspuns. După o clipă n-am mai simţit mirosul pipei.
În dimineaţa următoare el a intrat în atelier în timp ce făceam curăţenie.
— Griet, îmi pare rău pentru necazul prin care trece familia ta, a spus el.
Mi-am ridicat privirile de la mătură. În ochii săi se citea bunătate şi am simţit că îl pot întreba:
— Puteţi să-mi spuneţi, domnule, dacă s-a pus carantina?
— Da, de ieri dimineaţă.
—Vă mulţumesc pentru că mi-aţi spus, domnule.
A dat din cap şi se pregătea să plece când i-am spus:
— Pot să vă mai întreb ceva, domnule ? Despre pictură.
S-a oprit în uşă.
— Ce anume ?
— Când aţi privit în cutie, v-a spus ea să scoateţi harta din pictură?
— Da, mi-a spus. Faţa i s-a concentrat, ca aceea a unei berze când vede un peşte pe care poate să-l prindă. Ţi-a plăcut că a dispărut harta ?
—Acum mi se pare şi mai bună pictura. Nu cred că aş fi îndrăznit să spun un asemenea lucru în alt moment, dar primejdia care îmi ameninţa familia mă făcuse nechibzuită. Zâmbetul lui m-a făcut să strâng şi mai tare coada măturii.
Apoi n-am mai fost în stare să muncesc bine. Mă gândeam îngrijorată la familia mea şi nu mă interesa cât de bine spăl podelele sau cât de albe îmi ies cearşafurile. Până atunci nimeni nu obser-vase probabil cât de bine îmi fac treburile gospodăreşti, acum însă constatau cu toţii cât sunt de neglijentă. Lisbeth s-a plâns de un şorţ pătat. Tanneke bodogănea că mătur în aşa fel încât se ridică praful şi se depune pe veselă. Catharina a ţipat la mine de câteva ori - fiindcă uitasem să-i calc mânecile cămăşii, fiindcă în loc de hering cumpărasem cod, fiindcă lăsasem focul să se stingă.
Maria Thins m-a bombănit:
— Potoleşte-te, fată, în timp ce trecea pe lângă mine pe coridor.
Doar în atelier eram în stare să fac curat ca mai înainte, păstrând precizia de care avea nevoie el.
În prima duminică când nu mi-au permis să mă duc acasă n-am ştiut ce să fac. La biserica noastră nu puteam să mă duc, întrucât se afla şi ea în zona de carantină. Totuşi, nu voiam să rămân în casă — nu ştiam cum îşi petrec catolicii duminica, însă eu nu voiam să fiu împreună cu ei.
Au plecat cu toţii. S-au dus la biserica iezuită de după colţ, de pe Molenpoort - fetele se îmbră-caseră cu rochii bune, iar Tanneke îşi pusese o rochie cafeniu-gălbuie din lână şi îl ţinea în braţe pe Johannes. Catharina mergea încet la braţul bărbatului ei. Maria Thins a încuiat uşa. Am stat pe dalele din faţa casei în vreme ce ei se pierdeau din vedere, chibzuind ce să fac. Au început să bată clopotele în turla Bisericii Noi din faţa mea.
Acolo am fost botezată, m-am gândit eu. Cu siguranţă îmi vor da voie să intru şi să iau parte la slujbă.
M-am furişat în clădirea imensă, simţindu-mă ca şoarecele care se ascunde în casa unui bogătaş. Interiorul era rece şi întunecos, coloanele rotunde şi netede se înălţau către tavanul care era atât de sus deasupra mea, încât puteai crede că e cerul. In spatele altarului se afla mormântul mare din marmură al lui Wilhelm de Orania.
N-am văzut nici o persoană cunoscută, doar oameni îmbrăcaţi în haine sobre din stofă mai fină şi cu un croi mai elegant, haine cum nu voi purta niciodată. M-am ascuns în spatele unei coloane şi am încercat să ascult slujba, dar nu auzeam aproape nimic, fiindcă eram teribil de neliniştită, mă temeam să nu vină careva la mine să mă întrebe ce caut acolo. Când s-a terminat slujba, am ieşit în grabă până să se apropie de mine vreo persoană. Am dat ocol bisericii şi am privit peste canal spre casă. Uşa era încă închisă şi încuiată. M-am gândit că slujbele catolice durează mai mult decât ale noastre.
M-am îndreptat cât am putut de repede spre casa familiei mele şi m-am oprit la o barieră care bloca drumul. Dincolo de bariera manevrată de un soldat străzile păreau foarte liniştite.
— Cum e dincolo de barieră, l-am întrebat pe soldat?
A ridicat din umeri şi nu mi-a răspuns. Soldatul purta manta şi pălărie şi părea să sufere de căldură, fiindcă aerul era încins şi înăbuşitor, deşi soarele nu apăruse.
— S-a făcut vreo listă ? A celor ce au murit ? Abia am reuşit să rostesc cuvintele.
— Încă nu.
Nu m-am mirat - listele erau întotdeauna întocmite cu întârziere şi, de obicei, incomplete. Informaţiile transmise din gură-n gură se dovedeau adesea mai exacte.
— Ştii cumva - ai auzit dacă Jan faianţarul...
— Nu ştiu nimic despre nici o persoană de acolo. Trebuie să aştepţi.
Soldatul s-a întors şi s-a îndepărtat fiindcă se apropiaseră şi alţii cu întrebări asemănătoare.
Am încercat să vorbesc cu alt soldat de la bariera care bloca o altă stradă. Deşi s-a arătat mai prietenos, n-a putut să-mi spună nimic despre familia mea.
—Aş putea să mă interesez, dar nu aşa pe gratis, a adăugat el zâmbind şi măsurându-mă din cap până-n picioare, să pricep că nu făcea aluzie la bani.
—Să-ţi fie ruşine, l-am repezit eu, încerci să profiţi de cei aflaţi în suferinţă.
Dar nu părea să se ruşineze deloc. Uitasem că soldaţii se gândesc doar la un singur lucru când văd o femeie tânără.
Când m-am întors în Oude Langendijck am găsit uşa deschisă şi am răsuflat uşurată. M-am furişat înăuntru şi mi-am petrecut după-masa ascunzându-mă în curte cu cartea mea de rugăciuni. Seara m-am strecurat în pat fără să mănânc, spunându-i lui Tanneke că mă doare stomacul.
La măcelărie, Pieter-fiul m-a tras deoparte în vreme ce tatăl lui era ocupat cu altcineva.
- Ai veşti despre familia ta ? 
Am scuturat din cap:
—N-a putut nimeni să-mi spună nimic. 
Nu i-am întâlnit privirea. Interesul manifestat de el mă făcea să mă simt de parcă aş fi coborât de pe o corabie şi pământul se clatină sub picioarele mele.
— Las' că mă interesez eu şi-ţi spun, a stabilit Pieter. Tonul lui spunea clar că n-are rost să mai discutăm, era un lucru hotărât.
— Mulţumesc, i-am spus după o pauză lungă. Mă întrebam ce ar trebui să fac dacă el află într-adevăr ceva. El nu cerea ceva în felul în care o făcuse soldatul, dar rămâneam îndatorată faţă de el. Or, eu nu voiam să fiu îndatorată nimănui.
— S-ar putea să dureze câteva zile, a murmurat Pieter înainte de a se întoarce să-i dea tatălui său un ficat de vacă. Şi-a şters mâinile pe şorţ. Am dat din cap mulţumindu-i, cu privirile fixate pe mâinile lui. Pieliţele dintre unghiile şi degetele sale erau pline de sânge.
Sper să mă deprind cu aspectul ăsta, m-am gândit eu.
Eram mai nerăbdătoare să plec după cumpăraturile zilnice decât să fac curat în atelier. Totuşi, simţeam cum mă cuprinde teama, când Pieter-fiul îşi ridica privirile de la lucrul său şi mă vedea, iar eu îi cercetam ochii să văd un indiciu. Voiam să ştiu, dar câtă vreme nu ştiam, puteam să sper.
Au trecut câteva zile de când am cumpărat carne de la el sau am trecut pe lângă taraba lui după ce cumpărasem peşte şi el dădea simplu din cap că nu. Apoi într-o zi şi-a înălţat privirile, s-a uitat într-o parte şi am ştiut ce avea să spună. Însă nu ştiam cine.
A trebuit să aştept până când şi-a servit clienţii. Mă simţeam foarte rău şi aş fi vrut să mă aşez pe jos, dar podeaua era stropită cu sânge.
În sfârşit, Pieter-fiul şi-a scos şorţul şi a venit la mine.
— Sora ta, Agnes, a spus el încet, cu blândeţe. E foarte bolnavă.
— Şi părinţii mei ?
— Sunt bine, până acum. Nu l-am întrebat la ce s-a expus pentru a afla despre ai mei.
— Mulţumesc, Pieter, am şoptit eu. Îi rosteam numele pentru prima oară.
L-am privit în ochi şi am văzut blândeţe acolo. Am văzut şi ceea ce mă temeam - speranţă, aşteptare.
Duminică m-am hotărât să-mi vizitez fratele. Nu ştiam dacă aflase de carantină şi de Agnes. Am plecat de la casa Vermeer devreme şi m-am dus pe jos la fabrica lui, care era dincolo de zidurile oraşului, nu departe de Poarta Rotterdam. Când am ajuns acolo, Frans încă nu se sculase. Femeia care a răspuns la poartă a râs când am întrebat de el.
— O să doarmă încă multe ore, a spus ea. Duminicile ucenicii dorm toată ziua. E ziua lor liberă.
Nu mi-a plăcut nici tonul ei, nici ce a spus.
— Te rog, trezeşte-l şi spune-i că a venit sora lui, i-am cerut eu. Am vorbit cam în felul Catharinei.
Femeia şi-a înălţat sprâncenele.
— N-am ştiut că Frans e dintr-o familie atât de sus-pusă că nu poţi să le vezi nasurile.
A dispărut şi m-am întrebat dacă o să-şi dea osteneala să-l trezească pe Frans. M-am aşezat pe un zid scund şi am aşteptat. A trecut pe lângă mine o familie care se ducea la biserică. Copiii, două fete şi doi băieţi, alergau şi se zbenguiau înaintea părinţilor, aşa cum făcusem şi noi, eu şi Frans, înaintea alor noştri. I-am urmărit până au pierit din vedere.
In cele din urmă a apărut Frans frecându-şi faţa să-şi alunge somnul:
— Oh, Griet, nu ştiam dacă eşti tu sau Agnes. Cred că Agnes n-ar fi venit singură atât de departe.
Nu ştia. Nu puteam să nu-i spun şi nici măcar să-l iau cu binişorul.
—Agnes a fost lovită de ciumă, am izbucnit eu. Să-i ajute Dumnezeu pe ea şi pe părinţii noştri.
Frans nu s-a mai frecat pe faţă. Avea ochii roşii.
— Agnes ? a repetat el buimăcit. De unde-ai aflat?
— Am rugat pe cineva să se intereseze.
— Nu i-ai văzut ?
— E carantină.
—Carantină! De când?
— De zece zile!
Frans a scuturat din cap furios.
— Aici n-am auzit nimic! Stau priponit în fabrica asta zi de zi. Numai şi numai plăci albe de faianţă cât vezi cu ochii. Mi-e frică să nu înnebunesc.
— Acum gândeşte-te doar la Agnes. Frans şi-a lăsat capul în jos nefericit. Nu-l mai văzusem de câteva luni şi între timp se mai înălţase. I se îngroşase şi vocea.
—Frans, tu te duci la biserică? A ridicat din umeri. Nu mi-a venit să-l descos mai departe.
— Am să mă rog acum pentru ei toţi, am spus eu. Nu vrei să vii cu mine?
Nu voia, dar am izbutit să-l conving - nu voiam să mai intru din nou singură într-o biserică străină. Am găsit o biserică destul de aproape, dar slujba nu mi-a adus alinare, în schimb m-am rugat din tot sufletul pentru familia mea.
Apoi ne-am plimbat amândoi de-a lungul râului Schie. Am vorbit foarte puţin, dar fiecare ştia ce gândeşte celălalt - nici Frans, nici eu nu auzisem să se fi însănătoşit cineva atins de ciumă.
Într-o dimineaţă când descuia atelierul, Maria Thins mi-a spus:
—Uite ce e, fată. Azi să faci curăţenie în colţul ăla. A arătat spre colţul pe care el îl picta. N-am înţeles ce voia să spună. Toate lucrurile de pe masă trebuie băgate în cuferele din magazie, continua ea, în afară de lighean şi de puful de pudră al Catharinei. Pe ele le iau eu. S-a dus la masă şi a luat două dintre obiectele pe care săptămâni de-a rândul le aşezasem cu atâta grijă.
Când a văzut ce expresie aveam, Maria Thins a râs:
- Nu te nelinişti. A terminat. Acum nu mai are nevoie de ele. După ce le-ai dus în magazie, verifică dacă ai şters de praf toate scaunele şi aşază-le în faţa ferestrei din mijloc. Şi deschide toate obloanele. 
A ieşit din atelier legănând ligheanul din cositor în braţele ei. Fără lighean şi puf tăblia mesei se transformase într-o scenă pe care nu o mai recunoşteam.
Scrisoarea, stofa, vasul din ceramică stăteau acolo fără nici un sens, ca şi cum cineva le-ar fi deşertat pur şi simplu pe masă. Totuşi, încă nu mă vedeam mutându-le.
N-am mai continuat mutarea lucrurilor şi mi-am văzut de celelalte îndatoriri. Am deschis toate obloanele, ceea ce a făcut camera stălucitoare şi stranie, apoi am şters praful şi am dat cu teul prin toate locurile, în afară de masă. Am privit o vreme pictura, încercând să descopăr ce se schimbase la ea de o făcea să fie gata. În ultimele zile nu observasem nici o schimbare în ea.
Reflectam încă în momentul când a intrat.
— Griet, n-ai terminat de făcut ordine. Dă-i zor - am venit să te-ajut să muţi masa.
— Îmi pare rău că m-am mişcat atât de încet, domnule. Da' ştiţi - a părut surprins că voiam să-i spun ceva - m-am obişnuit atât de mult cu obiectele acolo unde sunt ele încât îmi vine greu să le mut.
— Înţeleg. Las' că te-ajut eu. A tras stofa albastră de pe masă şi mi-a întins-o. Avea mâinile foarte curate. Am luat de la el stofa fără să i le ating, m-am dus cu ea la fereastră şi am scuturat-o. Apoi am împăturit-o şi am pus-o în cufarul din magazie. Când m-am întors, el strânsese scrisoarea şi vasul din ceramică albastră şi le pusese deoparte. Am mutat împreună masa într-o parte a încăperii; apoi eu am aşezat scaunele în faţa ferestrei din mijloc, în timp ce el a mutat şevaletul şi pictura în colţul unde fuseseră aranjate obiectele.
Era ciudat să văd pictura în locul decorului. Mi se păreau cu totul stranii această mişcare şi schimbare intervenite deodată după săptămâni de încremenire şi linişte. Nu i se potrivea. Nu l-am întrebat de ce. Voiam să-l privesc, să ghicesc ce gândea, dar mi-am fixat privirile pe mătură şi am şters praful făcut de stofa albastră.
A plecat, m-a lăsat singură şi eu am terminat treaba repede, fiindcă nu voiam să mai zăbovesc în atelier. Nu mai simţeam nici o alinare acolo. După-masă au venit în vizită van Ruijven şi nevasta lui. Tanneke şi eu stăteam pe banca din faţa casei şi ea îmi arăta cum să repar nişte manşete din dantelă. Fetele traversaseră spre Piaţa Mare şi se căzneau să înalţe un zmeu în apropiere de Biserica Nouă unde noi puteam să le vedem. Maertge ţinea de capătul sforii, în vreme ce Cornelia smucea de sfoară să facă zmeul să se înalţe tot mai sus.
I-am văzut pe soţii van Ruijven venind, i-am văzut de la mare distanţă. Pe măsură ce se apro-piau, am recunoscut-o pe ea după pictură şi după scurta întâlnire avută, iar el era bărbatul cu mustaţă, cu pană albă la pălărie şi zâmbet unsuros, care o însoţise o dată până la uşă.
— Uite, Tanneke, am şoptit, e gentilomul care îţi admiră în fiecare zi pictura în care eşti tu.
— Oh! Tanneke s-a înroşit la faţă când i-a văzut.
Şi-a îndreptat boneta şi şorţul şi mi-a şuierat:
—	Fugi şi spune-i stăpânei că au sosit! 
Am fugit înăuntru şi le-am găsit pe Maria Thins şi pe Catharina cu pruncul adormit în camera Răstignirii.
— Sosesc soţii van Ruijven, am anunţat eu.
Catharina şi Maria Thins şi-au scos bonetele şi şi-au netezit gulerele. Catharina s-a prins de marginea mesei şi s-a ridicat. În timp ce ieşeau din încăpere, Maria Thins a întins mâna şi a îndreptat unul din pieptenii de baga pe care Catharina îi purta în ocazii deosebite.
I-au întămpinat pe oaspeţi în camera din faţă, în vreme ce eu îmi făceam de lucru pe coridor. Când se îndreptau spre scări, van Ruijven m-a observat şi s-a oprit o clipă.
— Ei, cine-i asta? Catharina m-a privit crunt.
— O servitoare. Tanneke, adu, te rog, sus nişte vin.
— Ba nu, să ne aducă vinul ochioasa, a poruncit van Ruijven. Hai, draga mea, îi spuse soţiei, care a început să urce treptele.
Tanneke şi eu stăteam una lângă alta, ea supărată, eu speriată de atenţia pe care mi-o dăduse.
— Mişcă-te, ce mai aştepţi! a ţipat Catharina la mine. N-ai auzit ce-a spus? Adu vinul.
A început să urce cu greutate în urma Mariei Thins.
M-am dus în odaia mică unde dormeau fetele, am găsit paharele păstrate acolo, am şters cinci pahare cu şorţul şi le-am pus pe o tavă. Apoi am căutat vinul în bucătărie. Nu ştiam unde îl ţineau, fiindcă ei nu beau prea des. Tanneke dispăruse furioasă. M-am temut că vinul era ţinut sub cheie într-un dulap şi că o să fiu obligată să-i cer Catharinei cheia în faţa tuturor.
Din fericire, Maria Thins prevăzuse totul. Lăsase în camera Răstignirii o cană din cositor albă plină cu vin. Am pus-o pe tavă şi am dus-o sus în atelier, după ce mai întâi mi-am aranjat boneta, gulerul şi şorţul aşa cum făcuseră şi celelalte.
Când am intrat, ei stăteau lângă pictură.
— Încă o bijuterie, spunea van Ruijven. Eşti mulţumită de ea, draga mea? se adresă el soţiei lui. 
— Sigur că da, a răspuns ea. Lumina puternică pătrundea prin ferestre şi îi strălucea pe faţă, încât ea părea aproape frumoasă.
În timp ce puneam tava pe masa pe care stăpânul meu şi eu o mutasem în dimineaţa aceea, Maria Thins a venit la mine.
— Le iau eu, şopti ea. Acu' şterge-o. Iute! Eram pe scări când l-am auzit pe van Ruijven spunând:
— Unde-i fata cu ochii mari? Unde-i ochioasa? A şi plecat? Voiam să mă uit mai bine la ea.
— Haide, haide, ea nu înseamnă nimic! a strigat Catharina voioasă. Tu la pictură vrei să te uiţi.
M-am întors la banca din faţa casei şi m-am aşezat lângă Tanneke, care nu mi-a adresat nici un cuvânt. Am stat tăcute, lucrând la manşete, ascultând vocile care ieşeau plutind pe fereastra de deasupra noastră.
Când cei doi au coborât, m-am furişat pe după colţ şi am aşteptat, rezemându-mă de cărămizile calde ale unui zid de pe Molenpoort, până ce au plecat.
Mai târziu un servitor al casei lor a venit şi a dispărut sus în atelier. Nu l-am văzut plecând, întrucât fetele se întorseseră acasă şi voiau să aprind focul să pună mere la copt.
Dimineaţa următoare pictura nu mai era. N-am mai apucat să mă uit la ea pentru ultima oară.
În dimineaţa aceea, când am ajuns la Hala de carne, am auzit un bărbat care era în faţa mea spunând că se ridicase carantina. M-am dus în grabă la prăvălia lui Pieter. Erau acolo şi tatăl, şi fiul, şi câţiva oameni care aşteptau să fie serviţi. M-am făcut că nu-i observ şi m-am dus direct la Pieter-fiul.
— Poţi să mă serveşti repede ? i-am spus. Trebuie să dau o fugă până la casa familiei mele. Doar un kil jumate de limbă şi un kil jumate de cârnaţi.
Pieter servea o bătrână, dar s-a întrerupt imediat şi s-a făcut că nu aude sunetele de indignare scoase de femeie.
— Ei, dacă aş fi tânără şi ţi-aş zâmbi ai face şi pentru mine ceva, l-a bombănit ea în timp ce el îmi dădea pachetele.
— După cum vezi, fata nu zâmbeşte, i-a replicat Pieter. S-a uitat la tatăl lui, apoi mi-a dat un pachet mai mic. Pentru familia ta, spuse el în şoaptă.
Nici măcar nu i-am mulţumit. Am înşfăcat pachetul şi am fugit. Numai hoţii şi copiii fug.
Am ţinut-o într-o fugă până acasă. Părinţii mei stăteau unul lângă altul, cu capetele plecate. Când am ajuns la ei, am luat mâna tatei şi am dus-o la obrazul meu ud. Am stat lângă ei şi n-am spus nimic. Nu mai era nimic de spus.
A urmat un timp când totul se mohorâse. Lucruri care însemnaseră ceva - albul fără cusur al rufelor spălate, drumul zilnic cu diferite treburi, atelierul liniştit - îşi pierduseră importanţa, deşi ele erau încă acolo, ca vânătăile de pe corp care pălesc transformându-se în umflături dure sub piele.
Sora mea murise la sfârşitul verii. Toamna a fost ploioasă. Mi-am petrecut o bună parte din timp atârnând rufele pe suporturi în casă, împingându-le mai aproape de foc, încercând să le usuc înainte să se păteze, dar fără să le pârlesc.
Tanneke şi Maria Thins m-au tratat destul de bine când au aflat de Agnes. Tanneke a izbutit să-şi ţină în frâu iritarea câteva zile, dar a început destul de repede să mă certe din nou şi să se bosumfle. Şi aştepta întotdeauna să vin şi să o îmbunez. Maria Thins mi-a spus puţine cuvinte, însă a început s-o întrerupă pe Catharina când fiica ei devenea aspră cu mine.
Catharina părea să nu ştie nimic despre sora mea sau nu arăta că ştie. Se apropia de momentul când trebuia să nască şi aşa cum prezisese Tanneke îşi petrecea cea mai mare parte a timpului în pat, lăsându-l pe Johannes în grija lui Maertge. El începea sa meargă clătinându-se şi le dădea de lucru fetelor.
Fetele nu ştiau că am avut o soră şi astfel nu aveau cum să înţeleagă ce pierdere suferisem. Doar Aleydis părea să simtă că s-a întâmplat ceva rău. Câteodată venea şi se aşeza lângă mine, lipindu-şi trupul de trupul meu ca un căţeluş care se îndeasă la căldură în blana mamei lui. Ea m-a alinat într-un mod simplu, cum n-a mai făcut-o nici unul din casă.
Într-o zi Cornelia a venit afară în curte unde întindeam rufele. Mi-a întins o păpuşă veche:
— Noi nu ne mai jucăm cu asta, m-a anunţat ea. Nici chiar Aleydis. Nu vrei să i-o dai surorii tale? A făcut nişte ochii mari şi nevinovaţi şi am ştiut că probabil auzise pe cineva pomenind de moartea lui Agnes.
—Nu, mulţumesc, atât am putut să-i spun, fiindcă am simţit cum mă sufoc când am rostit cuvintele.
A zâmbit şi a plecat ţopăind.
Atelierul a rămas gol. El nu a început o altă pictură. Îşi petrecea o mare parte din timp în afara casei, fie la Ghildă, fie la Mechelen, la hanul mamei lui de dincolo de Piaţă. Eu continuam să fac curat în atelier, dar curăţenia aici devenise ca oricare îndatorire - era doar o altă încăpere în care ştergeam praful şi spălam pe jos cu teul.
Când mergeam la Hala de carne îmi venea greu să dau ochi cu Pieter-fiul. Bunăvoinţa lui mă făcea să sufăr. Ar fi trebuit să mă port şi eu la fel, dar n-o făceam. Ar fi trebuit să fiu încântată, dar nu eram. Nu doream să fie atât de atent cu mine. Preferam să mă servească tatăl lui, care mă tachina, dar nu-mi cerea decât să-i apreciez marfa. În toamna aceea am mâncat o carne excelentă.
Câteodată duminica mă duceam la fabrica lui Frans şi-l îndemnam să vină acasă cu mine. A făcut-o de două ori şi i-a mai înveselit puţin pe părinţii mei. Până mai an avuseseră trei copii acasă. Acum nu mai aveau nici unul. Când Frans şi eu eram acolo, le aminteam de timpuri mai bune. O dată mama a râs, dar s-a oprit repede, scuturând din cap.
— Dumnezeu ne-a pedepsit fiindcă n-am preţuit cum se cuvenea bunăstarea noastră, a spus ea. Să nu uităm asta.
Nu-mi venea uşor să-i vizitez pe ai mei. Am observat că după ce am stat departe câteva dumi-nici în timpul carantinei, casa începuse să-mi pară un loc străin. Începeam să uit unde ţinea mama lucrurile, ce fel de plăci de faianţă se înşirau pe şemineu, cum strălucea soarele în încăperi în diferite momente ale zilei. După câteva luni puteam să descriu casa din Colţul Papistaşilor mai bine decât casa familiei mele.
Lui Frans, în special, îi venea greu să-i viziteze. După zile lungi şi nopţi lungi petrecute în fabrică, Frans voia să zâmbească, să râdă şi să glumească sau cel puţin să doarmă. Cred că l-am înduplecat să vină acolo cu speranţa că va uni din nou familia. Din păcate, se dovedea imposibil. După accidentul tatei nu mai eram aceeaşi familie.
Într-o duminică, mă întorceam de la casa părinţilor mei şi când am intrat pe uşa din faţă, am auzit vaiete — pe Catharina o apucaseră durerile facerii. Am deschis puţin uşa de la camera mare — încăperea era mai întunecoasă decât de obicei -, ferestrele de jos fuseseră oblonite pentru a-i da intimitate. Se aflau acolo Maria Thins cu Tanneke şi moaşa. Când m-a văzut, Maria Thins mi-a spus:
—Du-te şi caută fetele - le-am trimis afară să se joace. Acum nu mai e mult. Să te întorci cam peste o oră.
Am fost bucuroasă să plec. Catharina făcea larmă mare în starea în care era, şi nu mi se părea corect să ascult ce spune. De altfel, nici ea nu ar fi vrut să stau acolo.
Le-am căutat pe fete la locul lor preferat, Târgul de vite, locul unde se vindeau vitele, care se află imediat după colţul străzii noastre. Când le-am găsit, fetele se jucau cu bile şi se fugăreau.
Micul Johannes se ţinea clătinându-se după ele, nesigur pe picioarele lui - când mergea, când se tăra de-a buşilea. Nouă nu ni s-ar fi permis să ne jucăm în felul ăsta duminica, dar catolicii aveau păreri diferite.
Când a obosit, Aleydis a venit lângă mine:
— Mama o să aibă bebeluşul curând ? m-a întrebat ea.
— Bunica ta spune că da. Nu mai stăm mult şi când ne întoarcem, o să-l vedem.
— Şi tata o să se bucure ?
— Cred că da.
— O să picteze mai repede acum, când mai e încă un copil?
Nu i-am răspuns. Cuvintele Catharinei ieşeau din gura unei fetiţe. N-am vrut să mai aud şi altele.
Când ne-am întors, el stătea în uşă.
— Tăticule, boneta ta!
Fetele s-au năpustit asupra lui şi au încercat să-i smulgă boneta de satin a paternităţii pe care o purta, cu panglicile atârnând şi legănându-se până sub urechi. El părea mândru şi totodată emoţionat - devenise tată de cinci ori până atunci şi credeam că se obişnuise. N-avea nici un motiv să fie emoţionat.
Catharina e cea care vrea mulţi copii, m-am gândit atunci. El prefera să stea în atelier singur.
Dar judecata mea nu putea fi foarte dreaptă. Ştiam cum se fac copiii. El avea rolul lui pe care şi-l juca probabil cu plăcere. Şi oricât de năzuroasă era Catharina, l-am văzut deseori cum o privea, îi atingea umărul, îi vorbea cu voce scăzută şi împletită cu drăgălăşenie.
Nu-mi plăcea să mă gândesc la el în acest fel, cu nevasta şi copiii lui. Când mă gândeam la el, preferam să mi-l închipui singur în atelierul lui.
Sau nu singur, dar numai cu mine.
—Fetelor, aveţi un nou frăţior, a spus el. ÎI cheamă Franciscus. Vreţi să-l vedeţi? Le-a condus înăuntru, în vreme ce eu am rămas pe stradă, ţinându-l pe Johannes.
Tanneke a deschis obloanele de la ferestrele de jos ale camerei mari şi s-a aplecat în afară.
— Stăpâna se simte bine ? am întrebat eu.
— Oh, da. Face larmă, dar nu e nimic în spatele acesteia. E menită să aibă copii — îi naşte aşa cum scoţi castanele din coajă. Şi-acum vino în casă, stăpânul vrea să spună o rugăciune de mulţumire.
Deşi nu-mi convenea, nu puteam refuza să mă rog împreună cu ei. Protestanţii ar fi făcut acelaşi lucru după o naştere uşoară, fără necazuri. L-am dus pe Johannes în camera mare, care acum era mai luminată şi plină de oameni. Când l-am pus jos, s-a dus copăcel-copăcel la surorile lui, care se strânseseră lângă pat. Draperiile fuseseră trase la o parte şi Catharina stătea sprijinită de perne şi legăna pruncul. Deşi epuizată, zâmbea acum fericită. Stăpânul meu stătea lânga ea şi îşi privea fiul. Aleydis îl ţinea de mână. Tanneke şi moaşa scoteau din cameră ligheane şi cearşafuri stropite cu sânge, în vreme ce noua doică aştepta lângă pat.
Maria Thins a intrat venind din bucătărie – a adus vin şi trei pahare pe o tavă. A pus tava jos. El a dat drumul mâinii lui Aleydis, s-a depărtat de pat, şi, împreună cu Maria Thins, a îngenun-cheat. Tanneke şi moaşa s-au oprit din ce făceau şi au îngenuncheat şi ele. Apoi am îngenuncheat doica, şi copiii, şi eu. Johannes s-a smucit şi a zbierat când Lisbeth l-a silit să stea jos.
Stăpânul mea s-a rugat lui Dumnezeu, mulţumindu-i pentru naşterea fericită, fără necazuri, a lui Franciscus şi pentru că a cruţat-o pe Catharina. A adăugat câteva fraze catolice în latină şi nu le-am înţeles, dar nu mi-a păsat prea tare - avea o voce gravă, liniştitoare şi îmi facea plăcere s-o ascult.
După ce a terminat, Maria Thins a umplut trei pahare cu vin şi ea, el şi Catharina au băut în sănătatea nou-născutului. Apoi Catharina i-a dat pruncul doicii, care l-a pus la sânul ei.
Tanneke mi-a făcut semn şi noi am ieşit din cameră să aducem pâine şi hering afumat pentru moaşă şi pentru fete.
— De-acu' ne pregătim pentru ospăţul dat în cinstea naşterii, a observat Tanneke în vreme ce aranjam lucrurile. Stăpânei celei tinere îi place o petrecere mare. Ca de obicei, n-o să ne vedem capul de treburi.
Ospăţul în cinstea naşterii a fost sărbătoarea cea mai mare la care am asistat în casa lor. Am avut zece zile să o pregătim, zece zile de făcut curăţenie şi de gătit bucatele. Maria Thins a angajat pentru o săptămână două fete să o ajute pe Tanneke la pregătit mâncarea şi pe mine la curăţenie. Fata mea era înceată la minte, dar muncea bine câtă vreme îi spuneam exact ce să facă şi nu o scăpam din ochi. Într-o zi am spălat toate feţele de masă şi şervetele - murdare sau curate - de care aveam nevoie pentru ospăţ, precum şi rufăria din casă - cămăşi, pelerine, bonete, gulere, batiste, şorţuri. Lenjeria ne-a luat o altă zi. Apoi am spălat toate halbele de bere cu capac, paharele, farfuriile din ceramică, carafele, oalele din cupru, tigăile pentru clătite, grătarele şi frigările din fier, lingurile, polonicele noastre, precum şi cele de la vecini, care ni le împrumutaseră pentru ospăţ. Am lustruit alama, şi cuprul, şi argintul. Am dat jos draperiile, le-am scuturat afară şi am bătut toate pernele şi pledurile. Am lustruit lemnul paturilor, dulapurile, scaunele şi mesele, pervazurile ferestrelor, până ce totul a strălucit de curăţenie. Spre sfârşit, mâinile mele erau pline de crăpături şi sângerau. S-a făcut curăţenie generală pentru ospăţ.
Maria Thins a făcut comenzi speciale - carne de miel şi de mânzat, şi limbă, un porc întreg, iepure, şi fazan, şi claponi, stridii şi homari, şi icre negre, şi heringi, vin dulce şi bere din cea mai bună, prăjituri pregătite în mod special de brutar.
Când i-am dat lui Pieter-tatăl comanda Mariei Thins, el şi-a frecat mâinile:
— Deci altă gură de hrănit, a declarat el. Cu atât mai bine pentru noi!
Au sosit două roţi de brânză Gouda şi Edam, şi anghinare, şi portocale, şi lămâi, şi struguri, şi prune, şi migdale, şi alune. A fost trimis chiar şi un ananas, dăruit de un văr bogat al Mariei Thins. Nu mai văzusem ananas până atunci şi n-am fost ispitită de coaja lui buboasă, aspră. Oricum nu aveam să mănânc din el. De fapt, bunătăţile nu erau pentru noi, însă Tanneke ne-a dat să punem pe limbă câte-o bucăţică din fiecare, aşa, de gust. M-a lăsat să iau câteva bobiţe de icre negre, care erau rarităţi şi fineţuri, dar nu mi-au prea plăcut, deşi am spus că sunt delicioase, şi o gură de vin dulce, cu aromă minunată de scorţişoară. În curte s-au mai adus turbă, şi lemne, şi frigări împrumutate de la un vecin. Butoiaşele cu bere au fost păstrate tot în curte şi porcul a fost fript acolo. Maria Thins a angajat un băietan să aibă grijă de focurile care au ars toată noaptea o dată ce am început să frigem porcul.
Cât timp au durat pregătirile, Catharina a rămas în pat cu Franciscus, pe care-l alăpta şi îngrijea doica. Era senină ca o lebădă. Avea gâătul lung şi pliscul ascuţit tot ca o lebădă. M-am ţinut la distanţă de ea.
— Cam aşa i-ar plăcea să fie casa în fiecare zi, a bombănit Tanneke faţă de mine în timp ce pregătea tocana de iepure, iar eu fierbeam apă să spăl ferestrele. Vrea agitaţie mare în jurul ei. Regina cuverturilor! Am chicotit împreună cu ea. Ştiam că nu trebuie să o încurajez să fie neloială, dar mă veseleam când era.
El a stat deoparte în timpul pregătirilor, încuiat în atelierul lui sau evadând la Ghildă. L-am văzut doar o dată, cu trei zile înainte de ospăţ. Fata angajată şi eu lustruiam sfeşnice în bucătărie când a venit Lisbeth după mine.
— Te caută măcelarul, a spus ea. Afară în faţă. Am lăsat cârpa de lustruit, m-am şters pe mâini şi am urmat-o pe coridor. Ştiam că trebuie să fie fiul. Nu mă văzuse niciodată la Colţul Papistaşilor. Cel puţin nu aveam faţa iritată şi roşie cum se-ntâmpla după ce stăteam aplecată deasupra rufăriei care aburea.
Pieter-fiul trăsese în faţa casei o cotigă încărcată cu carnea comandată de Maria Thins.
Fetele se uitau în căruţă. Doar Cornelia se uita în jur. Când am apărut în uşa, Pieter mi-a zâmbit. Am rămas calmă şi nu m-am înroşit la faţă.
Cornelia ne urmărea.
Nu era singura persoană care ne urmărea.
I-am simţit prezenţa în spatele meu - el venise pe coridor în urma mea. M-am întors să-l privesc şi mi-am dat seama că văzuse zâmbetul lui Pieter, precum şi aşteptarea, speranţa.
Şi-a mutat privirile spre mine. Erau reci. Eram ameţită, de parcă m-aş fi ridicat prea repede. Văzuse ameţeala mea.
M-am simţit prinsă între cei doi bărbaţi. Sentimentul nu era deloc plăcut.
M-am dat la o parte să-i fac stăpânului meu loc să treacă. S-a întors şi a luat-o spre Molenpoort fără să-mi spună nimic şi fără să se mai uite la mine. Pieter şi eu l-am urmărit în tăcere cum se îndepărtează.
—Am adus comanda facută de tine, spuse apoi Pieter. Unde-o las?
M-am dus duminică acasă la părinţii mei, însă n-am vrut să le spun că s-a născut un alt copil. M-am temut să nu le amintească de pierderea lui Agnes. Dar mama aflase de la piaţă şi astfel am fost pusă să le descriu naşterea şi rugăciunea împreună cu familia şi pregătirile făcute până atunci pentru ospăţ. Mama era îngrijorată de starea mâinilor mele, dar am asigurat-o că partea cea mai grea trecuse.
— Şi pictura? a întrebat tata. A început o altă pictură? Spera totdeauna că-i voi descrie o nouă pictură.
— Nimic, am răspuns eu.
 Petrecusem puţin timp în atelier săptămâna asta. Acolo nu se schimbase nimic.
— Probabil e leneş, a spus mama.
— Nu, nicidecum, am răspuns repede.
— Poate nu vrea să înţeleagă ? a întrebat tata.
— De un' să ştiu eu ce vrea ? am răspuns mai tăios decât intenţionasem. Mama m-a privit lung. Tata s-a foit pe scaunul lui.
Nu le-am mai spus nimic despre el.
În ziua ospăţului musafirii au început să vină pe la amiază. Până seara se adunaseră vreo sută de oameni în casă şi pe afară, împrăştiaţi prin curte şi pe stradă. Fuseseră invitaţi oameni de diverse condiţii - negustori bogaţi, dar şi brutarul, croitorul şi farmacistul nostru. Veniseră vecini, şi mama, şi sora stăpânului meu, şi verii Mariei Thins. Veniseră pictori şi alţi membri ai Ghildei. Veniseră van Leeuwenhoek şi van Ruijven cu nevasta lui.
Era acolo chiar şi Pieter-tatăl, fără şorţul lui pătat de sânge, care m-a salutat dând din cap şi mi-a zâmbit în timp ce treceam cu o cană cu vin aromat.
— Ei, Griet, a spus el în timp ce îi turnam vin în pahar, fiul meu o să fie gelos că îmi petrec seara cu tine.
— Nu cred, am murmurat eu şi m-am îndepărtat de el, încurcată.
Catharina se afla în centrul atenţiei. Îşi pusese o rochie de mătase verde modificată pentru a se potrivi pe pântecele care nu se retrăsese încă. Peste rochie purta mantila galbenă garnisită cu hermină pe care o purtase nevasta lui van Ruijven pentru pictură. Era ciudat să o vezi pe umerii altei femei. Nu-mi plăcea că o poartă ea, deşi fireşte era normal, fiindcă era mantila ei. Îşi pusese un colier de perle şi cercei cu perle şi părul ei blond era pieptănat foarte frumos. Îşi revenise repede după naştere şi era veselă şi graţioasă, cu trupul despovărat de sarcina pe care o cărase luni la rând. Se deplasa cu uşurinţă prin încăperi, bea şi râdea cu musafirii ei, aprindea lumânări, cerea de mâncare, aduna la un loc lumea. S-a oprit şi s-a agitat puţin înjurul lui Franciscus, când l-a alăptat doica.
Stăpânul meu era mult mai potolit. Şi-a petrecut cea mai mare parte a timpului într-un colţ al camerei mari discutând cu van Leeuwenhoek, deşi ochii săi o urmăreau adesea pe Catharina prin cameră în vreme ce ea se plimba printre invitaţi. El purta o haină elegantă de catifea neagră şi boneta paternităţii şi părea să se simtă bine, deşi nu se arăta prea interesat de ospăţ. Grupurile mari de musafiri nu îl atrăgeau aşa cum o atrăgeau pe nevasta lui.
Seara târziu, van Ruijven a reuşit să mă încolţească în coridor în timp ce treceam cu o lumânare aprinsă şi o cană cu vin.
—Aha, uite-o pe fata cu ochii mari, a strigat el înghesuindu-mă. Ce mai faci, fata mea ? Mi-a prins bărbia cu o mână şi cu cealaltă a tras în sus lumânarea să-mi lumineze faţa. Nu mi-a plăcut felul în care mă privea.
— Ar trebui să o pictezi, a spus el peste umăr. Stăpânul meu era acolo. Se încrunta. Părea că ar vrea să-i spună ceva patronului său, dar nu putea.
— Griet, mai dă-mi nişte vin. Pieter-tatăl apăruse pe neaşteptate din camera Răstignirii şi întindea spre mine o cană.
—Da, domnule. Mi-am tras bărbia din strânsoarea lui van Ruijven şi m-am îndreptat repede spre Pieter-tatăl. Am simţit cum mă urmăresc două perechi de ochi.
—Vai, îmi pare rău, domnule, cana e goală. Mă duc şi aduc imediat vin de la bucătărie. Am plecat în grabă, ţinând cana lipită de mine să nu se vadă că e plină.
Când m-am întors căteva minute mai târziu, Pieter-tatăl mă aştepta rezemat de perete.
—Vă mulţumesc, i-am spus cu voce scăzută în timp ce îi umpleam paharul. Mi-a facut cu ochiul.
—A meritat, măcar pentru că te-am auzit spunându-mi domnule. Altă dată n-ai să-mi mai spui aşa, ce zici ? A închinat în glumă în cinstea mea şi a băut.
După ospăţ s-a aşternut iarna peste noi şi casa a devenit rece şi mohorâtă. În afară de multă, foarte multă curăţenie, nu mai era nimic de sperat. Fetele, chiar şi Aleydis, au devenit greu de suportat, mă obligau să fiu foarte atentă şi rareori dădeau o mână de ajutor. Maria Thins petrecea mai mult timp decât înainte în odăile ei de la etaj. Franciscus, care fusese liniştit în timpul ospăţului, suferea din cauza vântului şi plângea aproape tot timpul. Scotea un sunet pătrunzător, care putea fi auzit în toată casa — în curte, în atelier, în pivniţă. Dat fiind firea ei, Catharina era surprinzător de răbdătoare cu pruncul, dar se răstea la toţi, chiar la bărbatul ei.
Reuşisem să o scot pe Agnes din mintea mea în vreme ce pregăteam ospăţul, dar apoi amintirile despre ea au revenit şi mai puternic decât înainte.
Acum că aveam timp să gândesc, m-am gândit prea mult. Eram ca un câine care-şi linge rănile pentru a le curăţa, dar, de fapt, le agravează.
Mai rău decât toate, el se supărase pe mine. Din noaptea când van Ruijven mă încolţise, poate chiar de când Pieter-fiul îmi zâmbise, devenise mai rezervat. Mi se părea de asemenea că drumurile noastre se încrucişează mai des ca înainte. Deşi ieşea deseori în oraş, în parte pentru a scăpa de ţipetele lui Franciscus - se pare că ajungeam mereu la uşa din faţă în timp ce el pleca, sau coboram scările în timp ce el urca la etaj, sau măturam în camera Răstignirii când el o căuta pe Maria Thins acolo. Într-o zi când Catharina mă trimisese cu treburi în oraş, l-am întâlnit în Piaţa Mare. De fiecare dată dădea politicos din cap, apoi se trăgea deoparte şi mă lăsa să trec fără să se uite la mine.
Îl jignisem, dar nu ştiam cum. Şi atelierul devenise rece şi mohorât. Înainte îl simţeam activ, avea un anumit rost - era locul unde se faceau picturile. Acum, deşi îndepărtam repede praful care se aşeza, era doar o simplă cameră şi aştepta doar praful. Dar eu nu voiam ca atelierul să fie un loc trist. Voiam să mă refugiez aici, cum o făcusem mai înainte.
Într-o dimineaţă Maria Thins a venit să-mi descuie uşa şi a gasit-o descuiată. Ne-am uitat prin semiîntuneric. El era la masă şi dormea cu capul pe braţe şi spatele spre uşă. Maria Thins s-a tras înapoi şi a ieşit.
— Probabil a venit aici din cauza ţipetelor copilului, a murmurat ea. Am încercat să mă uit din nou, dar ea îmi stătea în cale. Lasă-l să doarmă. Poţi face curăţenie mai târziu.
 În dimineaţa următoare am deschis toate obloanele din atelier şi m-am uitat prin cameră să găsesc ceva de făcut, să ating un obiect fără să-l supăr pe el, să mut un lucru şi el să nu bage de seamă. Toate lucrurile erau la locul lor - masa, scaunele, masa de lucru plină de cărţi şi de hârtii, dulapul cu pensulele şi cuţitul aranjate cu grijă deasupra, şevaletul sprijinit de perete, paletele curate lângă el. Obiectele pe care le pictase erau împachetate în magazie sau erau din nou folosite în casă.
Unul din clopotele Bisericii Noi a început să bată ora. M-am dus la fereastră să mă uit afară. În clipa când clopotul şi-a terminat a şasea bătaie am ştiut ce voi face.
Am luat nişte apă încălzită la foc, săpun şi cârpe curate şi m-am întors cu ele în atelier, unde am început să spăl ferestrele. A trebuit să mă urc pe masă să ajung la geamurile de sus.
Spălam ultima fereastră când l-am auzit că intră în încăpere. M-am întors să-l privesc peste umărul stâng, cu ochii măriţi.
— Domnule, am început eu cu teamă. Nu ştiam cum să-i explic impulsul meu de a spăla geamurile.
— Stai.
Am îngheţat, îngrozită că am făcut ceva împotriva voinţei lui.
— Nu te mişca.
Se uita fix la mine de parcă ar fi apărut pe neaşteptate o stafie în atelierul lui.
— Îmi pare rău, domnule, am spus şi am dat drumul cârpei în căldarea cu apă. Trebuia să vă fi întrebat mai înainte. Dar acum nu pictaţi nimic şi...
Părea nedumerit, apoi a scuturat din cap.
—Aa, ferestrele. Nu-i nimic, poţi să-ţi vezi mai departe de treabă.
Aş fi preferat să nu spăl ferestrele în faţa lui, dar cum el a continuat să stea acolo, n-am avut încotro. Am cufundat de câteva ori cârpa în apă, am răsucit-o şi am început să şterg din nou ochiurile de geam, pe dinăuntru şi pe dinafară.
Am terminat fereastra şi m-am dat înapoi un pas să văd cum a ieşit. Lumina care pătrundea înăuntru era pură.
El stătea încă în spatele meu.
—Sunteţi mulţumit, domnule? am întrebat.
— Uită-te din nou la mine peste umăr. Am făcut cum mi-a poruncit. Mă studia. Îi trezisem din nou interesul pentru mine.
— Lumina, am zis, e mai curată acum.
— Da, a spus el, aşa e.
În dimineaţa următoare masa fusese mutată înapoi în colţul unde se picta şi fusese acoperită cu un covoraş ţesut cu roşu, galben şi albastru. Un scaun era lipit de peretele din spate şi o hartă atârnată deasupra lui.
El începuse din nou.
Tata m-a rugat să-i mai descriu o dată tabloul.
— Nu s-a schimbat nimic de când am fost acasă ultima oară, i-am răspuns eu.
—Vreau să-mi spui din nou, a insistat el şi s-a cocârjat aplecându-se în faţă pe scaunul lui; voia să se apropie de foc. La fel vorbise Frans când era mic şi i se spusese că n-a mai rămas mâncare în oală. În martie tata era adesea neliniştit, nervos, aştepta să se termine iarna, să se mai îmblânzească vremea, să apară iarăşi soarele. Martie e o lună capricioasă, nu ştii niciodată ce se poate întâmpla. Zilele călduroase dădeau speranţe şi apoi gheaţa, şi cerurile de plumb se închideau din nou deasupra oraşului.
În martie mă născusem eu.
De când orbise, tata ura şi mai mult iarna. Celelalte simţuri ale lui se ascuţiseră, devenise foarte sensibil la frig, simţea aerul stătut din casă, suporta mai greu decât mama tocana de legume care nu avea nici un gust. Când iarna era lungă, tata suferea.
Îmi părea rău pentru el. De câte ori puteam, scoteam pe furiş bunătăţi din bucătăria lui Tanneke - cireşe fierte, caise uscate, un câmat rece. O dată i-am adus o mână de petale de trandafir uscate pe care le găsisem în dulapul Catharinei.
— Fata brutarului stă într-un colţ puternic luminat de lângă fereastră, am început eu răbdătoare. E cu faţa spre noi, dar priveşte pe fereastră, în jos spre dreapta ei. Poartă un pieptar galben cu negru, mulat pe bust, făcut din mătase şi catifea, o fustă albastră, un albastru închis, şi o bonetă albă, ale cărei clape se îngustează spre vârf şi atârnă până sub bărbie.
— Aşa cum porţi tu boneta ? a întrebat tata.
Nu mă mai întrebase înainte, deşi eu îi descriam boneta de fiecare dată în acelaşi fel.
— Da, cum o port pe a mea. Când priveşti boneta mai mult timp, am adaugat repede, vezi că el mi-a pictat-o de fapt albă, a pictat-o cu albastru, şi violet, şi galben.
— Da' ai zis că boneta e albă.
— Păi, asta-i ciudăţenia. E pictată cu multe culori, da' când o priveşti crezi că-i albă.
— Pictarea faianţei e mult mai simplă, bombăni tata. Foloseşti albastrul şi cu asta basta. Albastru închis pentru chenar, albastru deschis pentru umbre. Albastrul e albastru.
Şi faianţa-i faianţă, mi-am spus în gând, nu se compară de fel cu picturile lui. Voiam să priceapă că albul nu era pur şi simplu alb. Învăţasem lecţia de la stăpânul meu.
— Şi ea ce face ? a întrebat tata după o clipă de tăcere.
— Fata ţine mâna stângă pe o cană din cositor aşezată pe o masă şi mâna dreaptă pe o fereastră pe care a întredeschis-o. Se pregătea să ridice cana şi să arunce apa pe fereastră, da' s-a oprit la mijlocul mişcării şi fie visează, fie se uită la ceva de pe stradă. 
— Ce face fata, visează sau priveşte ? a întrebat el după câteva momente.
— Ştiu şi eu ? Uneori parcă visează, alteori crezi că priveşte.
Tata s-a aşezat din nou în scaunul lui, încruntându-se.
— Întăi spui că boneta e albă, da' nu-i pictată cu alb. Apoi spui că fata ba face un lucru, ba face altceva. Mă zăpăceşti. Şi-a frecat fruntea de parcă-l durea capul.
— Îmi pare rău, tată. Încerc să ţi-o descriu exact.
— Da' care-i povestea, ce se întâmplă în pictură ?
— Picturile lui nu povestesc nimic. N-a mai spus nimic. Fusese morocănos toată iarna. Agnes ar fi fost în stare să-l înveselească, dar nu mai era printre noi. Ea ştiuse totdeauna cum să-l facă să rădă.
—Mamă, să aprind cutia cu jeratic pentru încălzit picioarele? am întrebat, plecând de lângă tata fiindcă doream să-mi ascund iritarea. De când orbise, simţea cu uşurinţă stările sufleteşti ale altora, atunci când voia. Nu mi-a plăcut să-l aud cum critică tabloul fară să-l fi văzut sau cum îl compară cu faianţa pe care o pictase el odinioară. Voiam să-i spun că dacă ar putea să vadă pictura, ar înţelege că nu e deloc derutantă. Poate nu spune ea o poveste, dar e o pictură de la care nu-ţi poţi lua ochii.
Cât stătusem de vorbă cu tata, mama se agitase pe lângă noi cu tot felul de treburi, mestecase în tocană, băgase turbă pe foc, scosese şi aşezase farfurii şi halbe pe masă, ascuţise un cuţit şi tăiase pâinea. N-am aşteptat să-mi răspundă.
Am adunat cutiile pentru încălzit picioarele şi le-am dus în camera din fund unde era depo-zitată turba. În timp ce umpleam cutiile cu turbă, m-am certat singură fiindcă mă supărasem pe tata. Am adus înapoi cutiile de încălzit picioarele şi am aprins turba de la foc. După ce le-am pus sub scaunele de la masă, l-am condus pe tata la scaunul lui, în vreme ce mama scotea cu polonicul tocana şi turna bere în halbe. Tata a luat o înghiţitură şi s-a strâmbat.
— N-ai adus nimic de la Colţul Papistaşilor să dea gust terciului ăsta? a bombănit el.
— N-am putut. Tanneke s-a purtat rău cu mine şi eu n-am mai dat pe la bucătăria ei. Mai bine tăceam. Am regretat imediat vorbele ce mi-au ieşit din gură.
— De ce ? Ai făcut ceva rău ? Tata îmi căuta din ce în ce mai mult pricină şi uneori chiar îi ţinea partea lui Tanneke.
M-am gândit repede.
 — Am vărsat nişte bere d-aia bună de-a lor, o cană plină.
Mama m-a privit cu reproş. Ştia când mint. Dacă tata nu ar fi fost atât de nefericit, ar fi observat şi el după tonul vocii. Totuşi, eu căpătasem ceva experienţă în privinţa asta.
Când am plecat, mama a ţinut să mă însoţească o parte din drum, deşi ploua tare, o ploaie rece. Am ajuns la canalul Rietveld şi am făcut la dreapta spre Piaţă Mare. Atunci mama mi-a spus:
— Împlineşti în curând şapteşpe ani.
— Săptămâna ce vine.
— Nu mai e mult şi devii femeie.
— Nu mai e mult. Îmi fixasem privirile pe picăturile de ploaie care ciupeau suprafaţa apei şi o făceau zgrumţuroasă. Nu-mi plăcea să mă gândesc la viitor.
— Am auzit că fiul măcelarului e atent cu tine.
— Cine ţi-a spus ?
Nu mi-a răspuns. Şi-a îndepărtat stropii de ploaie de pe bonetă, şi-a scos broboada şi a scuturat-o.
Am ridicat din umeri.
— Sunt sigură că e la fel de atent şi cu alte fete.
Mă aşteptam să-mi atragă atenţia, să-mi spună să fiu fată cuminte, să nu pătez numele familiei. Mi-a spus însă:
—Vezi cum te porţi. Să nu fii rea cu el. Zâmbeşte-i şi fă-te plăcută.
Vorbele ei m-au surprins. Am privit-o drept în ochi şi am citit acolo dorinţa de a avea carne, carnea pe care o putea aduce în casă fiul unui măcelar şi am înţeles de ce îşi lăsase deoparte mândria.
Da' bine că nu m-a întrebat despre minciuna pe care o spusesem mai devreme. Nu puteam să le spun de ce se supărase Tanneke pe mine. Minciuna asta ascundea o minciună şi mai mare. Ar fi trebuit să dau prea multe explicaţii.
Tanneke descoperise ce făceam eu în după-mesele când se credea că mă ocup de cusut.
Îl ajutam.
Totul începuse cu două luni mai înainte, într-o după-masă de ianuarie, la puţin timp după ce se născuse Franciscus. Era foarte frig. Franciscus şi Johannes erau amândoi plăpânzi, tuşeau de li se spărgea pieptul şi respirau greu. Catharina şi doica îi îngrijeau ţinându-i pe lângă foc în spălătorie, în vreme ce noi ceilalţi ne strângeam în jurul focului din bucătărie.
Numai el nu era acolo. Era sus, la etaj. Părea să nu simtă frigul.
Catharina a apărut în uşa dintre cele două încaperi.
— Cineva trebuie să se ducă la spiţer, a anunţat ea cu obrajii roşii ca focul. Am nevoie de nişte lucruri pentru băieţi. M-a privit cu înţeles.
De obicei pentru o asemenea însărcinare eu eram ultima la care se gândea. Vizita la spiţer nu se compara cu dusul la măcelar sau la negustorul de peşte - sarcini pe care Catharina a continuat să le lase în seama mea după naşterea lui Franciscus. Spiţerul era un doctor respectat şi Catharinei sau Mariei Thins le plăcea să se ducă la el. Mie nu mi se permitea o asemenea plăcere. Totuşi când era atât de frig, orice însărcinare era dată celui mai neînsemnat membru al casei.
De data asta Maertge şi Lisbeth nu m-au rugat să le iau cu mine. M-am înfăşurat într-o manta şi şaluri de lână, în vreme ce Catharina îmi spunea să-i cer farmacistului flori uscate de soc şi un elixir de podbal. Cornelia îmi dădea tărcoale şi mă privea cum îmi înfăşor capetele şalurilor.
— Pot să merg cu tine ? a întrebat zâmbindu-mi cu nevinovăţia ei parşivă, bine studiată. Uneori mă întrebam dacă nu o judec prea aspru.
—Nu, a răspuns Catharina în locul meu. E un ger cumplit. Nu vreau să mi se mai îmbolnăvească încă un copil. Hai, du-te, ce mai aştepţi, îmi spuse ea, cât poţi de repede.
Am tras uşa de la intrare după mine şi am păşit în stradă. Era linişte, o linişte apăsătoare.
Pe strada pustie, oamenii se adunaseră cuminţi pe la casele lor. Canalul era îngheţat, cerul, aco-perit cu nori de plumb. Vântul trecea prin mine. Mi-am băgat nasul mai adânc în faldurile de lână, când deodată mi-am auzit strigat numele. M-am uitat în jur crezând că s-a luat după mine Cornelia. Uşa de la intrare era închisă.
Mi-am înălţat privirile. El deschisese o fereastră şi scosese capul afară.
— Da, domnule.
— Unde te duci, Griet?
— La spiţer, domnule. M-a trimis doamna. Pentru băieţi.
— Poţi să iei şi pentru mine ceva ?
— Sigur că da, domnule. Brusc vântul nu mi s-a mai părut atât de hain.
— Aşteaptă, am să-ţi scriu imediat ce-mi trebuie. A dispărut şi eu am aşteptat. După câteva clipe a apărut din nou şi a aruncat jos o punguţă din piele. Îi dai spiţerului biletul din punguţă şi îmi aduci ce-ţi dă el.
Am dat din cap şi am vârât punguţa într-o cută a şalului meu, încântată de această rugăminte secretă.
Spiţeria se afla pe o stradă ce trecea pe lângă Koornmarkt, în apropiere de Poarta Rotterdam. Nu aveam mult de mers, dar aerul pe care-l trăgeam în piept părea să îngheţe în mine, aşa că atunci când am intrat în farmacie nu mai eram în stare să scot o vorbă.
Nu fusesem niciodată la un spiţer, nici înainte de a deveni slujnică - mama făcea toate leacurile pentru noi. Prăvălia lui era o încăpere modestă, cu rafturi aliniate pe pereţi din podea până în tavan. Pe rafturi stăteau sticle de diferite mărimi, vase şi borcane din ceramică, fiecare cu eticheta frumos scrisă. Chiar dacă aş fi putut citi cuvintele cred că n-aş fi înţeles ce se afla în fiecare vas. Deşi frigul ucide cele mai multe mirosuri, aici stăruia o mireasmă pe care nu am recunoscut-o, ca de ceva ascuns sub frunzele putrede din pădure.
Pe spiţer îl văzusem doar o dată, când venise la sărbătorirea naşterii lui Franciscus cu câteva săptămâni în urmă. Era un bărbat chel, slab, care îmi amintea de un pui de pasăre. A rămas surprins când m-a văzut. Puţini oameni se încumetau să iasă afară pe un asemenea ger. Stătea la masa lui, cu balanţa lângă cot şi aştepta să vorbesc.
— Am venit pentru stăpânul şi pentru stăpâna mea, am spus cu greutate, după ce gătlejul mi s-a încălzit destul şi am putut să vorbesc. Părea nedumerit. Familia Vermeer.
—Aha. Cum se simte familia sporită?
— Copiii sunt bolnavi. Stăpâna are nevoie de flori de soc uscate şi de un elixir de podbal. Şi stăpânul - i-am dat punguţa. A luat-o cu o expresie de uluire, dar după ce a citit bucata de hârtie a dat din cap.
— A rămas fără cărbune de oase si fără ocru, murmură el. Totuşi, până acum n-a mai trimis pe nimeni să-i aducă materialele pentru culori. M-a privit cu coada ochiului peste peticul de hârtie. Şi le ia întotdeauna singur. E o surpriză.
N-am spus nimic. 
— Aşază-te dar. Acolo în spate lângă foc pănă pregătesc lucrurile cerute.
A început să se agite; a deschis borcane şi a cântărit grămăjoare de muguri uscaţi, a măsurat sirop într-o sticlă, a împachetat lucrurile cu grijă în hârtie şi le-a legat cu sfoară. A băgat nişte lucruri în punguţa de piele. A lăsat separat celelalte pacheţele.
— Pânză nu-i trebuie ? m-a întrebat peste umăr, în timp ce aşeza un borcan la locul lui pe un raft înalt.
— N-am de unde să ştiu, domnule. Mi-a cerut să-i aduc numai ce e trecut pe hârtie.
— E o mare surpriză, da, într-adevăr o mare surpriză.
M-a măsurat cu privirea. M-am îndreptat de spinare - atenţia lui m-a făcut să regret că nu-s mai înaltă.
— Mă rog, afară e ger, asta e. El nu iese decât dacă n-are încotro. Mi-a dat pacheţelele şi mi-a deschis uşa. Din stradă am privit înapoi şi l-am văzut cum se uita după mine printr-o ferestruică a uşii.
Întoarsă acasă, m-am dus întâi la Catharina şi i-am dat pacheţelele. Apoi m-am grăbit să ajung la scări. El coborâse şi aştepta. Am scos punguţa din broboadă şi i-am dat-o.
—Mulţumesc, Griet, a spus el.
— Ce faceţi voi? Cornelia stătea pe coridor şi ne urmărea de la distanţă.
Spre surprinderea mea, el nu i-a răspuns. S-a întors pur şi simplu şi a început să urce din nou scările, lăsându-mă pe mine să mă descurc.
Răspunsul cel mai simplu era să spun adevărul, deşi deseori mă simţeam neliniştită când îi spuneam Corneliei adevărul. Nu ştiam niciodată cum îl va folosi.
— I-am cumpărat tatălui tău nişte lucruri pentru pictură, i-am explicat eu.
— Te-a rugat el ?
La această întrebare i-am răspuns aşa cum o făcuse şi tatăl ei - m-am îndepărtat şi de ea şi mi-am scos şalurile, în timp ce mă îndreptam spre bucătărie. Îmi era frică să îi răspund fiindcă nu voiam să-i fac lui necazuri. Învăţasem că lucrul cel mai bun era să nu ştie nimeni că îndeplinisem un comision pentru el.
Oare Cornelia o să-i spună mamei ei ce văzuse? Deşi era copilă, Cornelia se dovedea ageră şi vicleană ca bunica ei. Putea să strângă informaţiile şi să aleagă cu grijă momentul când să le dezvăluie.
Mi-a dat răspunsul la întrebarea care mă frământa câteva zile mai târziu.
Era duminică şi eu mă aflam în beci şi căutam în cufărul unde-mi ţineam lucrurile un guler brodat de mama pe care voiam să-l port. Am văzut pe dată că lucrurile erau răvăşite - gulerele nechitite, una din cămăşile mele făcută ghem şi înghesuită într-un colţ, pieptenul de baga scuturat din batista în care fusese înfăşurat. Batista în care ţineam placa de faianţă făcută de tatăl meu era împăturită atât de bine, încât am intrat la bănuială. Când am desfăcut batista, placa s-a desfăcut în două bucăţi. Fusese spartă astfel încât fata şi băiatul erau acum despărţiţi; băiatul privea înapoi, dar în spatele lui nu se afla nimic, fata rămăsese singură-singurică, cu faţa ascunsă de boneta ei.
Atunci am plâns. Cornelia nu avusese cum să-şi dea seama cât de tare mă va răni. Aş fi fost mai puţin tulburată dacă ar fi spart capetele şi nu ne-ar fi despărţit trupurile.
A început să-mi ceară să fac şi alte lucruri. Într-o zi, când mă duceam la piaţă după peşte, mi-a spus să dau la întoarcere pe la spiţer şi să cumpăr ulei de in. Trebuia să las uleiul pe treapta de jos a scărilor, astfel încât să nu-i deranjez pe el şi modelul lui. Aşa a zis el. Îşi dădea seama, probabil, că Maria Thins, sau Catharina, sau Tanneke — sau Cornelia — ar fi putut să observe dacă urcam spre atelier la o oră neobişnuită.
Era o casă în care secretele nu se puteau păstra cu uşurinţă.
În altă zi mi-a spus să-i cer măcelarului o băşică de porc. N-am înţeles atunci de ce-i trebuie aşa ceva, dar mi-am dat seama mai târziu, când mi-a cerut ca în fiecare dimineaţă după ce terminam curăţenia să-i pregătesc vopselele de care avea nevoie. A tras sertarele scrinului de lângă şevalet şi mi-a arătat vopselele şi unde erau puse, şi pe măsură ce mi le arăta îmi spunea cum se numesc culorile. Multe nume îmi erau necunoscute - ultra-marin, cinabru, masicot. Vopselele minerale, cafeniu şi galben şi din cărbune de oase şi albul de plumb, erau puse în mici vase de ceramică, acoperite cu pergament să nu se usuce. Vopselele cele mai preţioase - albastre, şi roşii, şi galbene -erau păstrate în cantităţi mici în băşici de porc. Băşicile erau înţepate într-un punct, astfel încât să se poată stoarce vopseaua; după ce se scotea vopseaua, orificiul se astupa cu un cui.
Într-o dimineaţă când făceam curat, el a intrat în atelier şi m-a pus să o înlocuiesc pe fata brutarului, care se îmbolnăvise şi nu putuse veni.
— Vreau să privesc câteva clipe, mi-a explicat el. Am nevoie să stea cineva acolo.
M-am aşezat ascultătoare în locul ei, cu o mână pe toarta cănii de apă, cu cealaltă pe rama ferestrei întredeschise, astfel încât un curent rece mi-a periat faţa şi pieptul.
Poate de-aia s-a-mbolnăvit fiica brutarului, m-am gândit eu.
Deschisese toate obloanele. Nu văzusem niciodată camera atât de luminată.
— Lasă bărbia în jos, a spus el. Şi priveşte-n jos, nu te uita la mine. Da, asta e. Să nu te mişti.
Stătea lângă şevalet. N-a luat nici paleta, nici cuţitul, nici pensulele. Stătea pur şi simplu cu mâinile-n poală şi privea.
M-am înroşit la faţă. Nu-mi dădusem seama că se va uita la mine cu atâta concentrare.
Am încercat să mă gândesc la altceva. M-am uitat pe fereastră şi am urmărit cum se deplasa o barcă de-a lungul canalului. Bărbatul care o împingea cu prăjina era cel care mă ajutase să scot oala din canal în prima mea zi de lucru. S-au schimbat multe de-atunci, din acea dimineaţă, m-am gândit eu. La vremea aceea nu văzusem nici una dintre picturile lui. Acum stăteam în una din ele.
— Nu te mai uita la ce te uiţi acum, a spus el, se citeşte pe faţa ta. Îţi distrage atenţia.
Am încercat să nu mă uit la nimic şi am început să mă gândesc la alte lucruri. M-am gândit la ziua când familia noastră a mers la ţară să culegem plante pentru leacuri. M-am gândit la femeia care fusese spânzurată în Piaţa Mare în urmă cu un an fiindcă-şi omorâse fata într-un acces de furie provocat de beţie. Fusesem şi eu atunci în piaţă. M-am gândit cum mă privise Agnes când o văzusem ultima oară.
— Te gândeşti prea mult, a spus el foindu-se pe scaunul lui.
Mă simţeam de parcă aş fi spălat o albie plină de cearşafuri, dar acestea nu ieşiseră albe.
— Îmi pare rău, domnule. Nu ştiu ce trebuie să fac.
— Încearcă să închizi ochii.
I-am închis. După o clipă am simţit cum rama ferestrei şi cana mă ancorează, mă fixează. Apoi am putut percepe peretele din spatele meu şi masa din stânga mea şi aerul rece intrat pe fereastră.
Aşa simte probabil tatăl meu, m-am gândit eu, cu tot spaţiul în jurul lui şi trupul care ştie unde se află.
— E bine, a spus el. Aşa e bine. Mulţumesc, Griet. Poţi continua curăţenia.
Nu văzusem niciodată cum este începută o pictură. Credeam că pictezi ce vezi, folosind culorile pe care le vezi.
Dar m-a învăţat el.
A început tabloul fiicei brutarului cu un strat de gri pal aşternut pe o pânză albă. Apoi a făcut peste tot semne cafenii-roşietice indicând astfel unde vor sta fata, şi masa, şi cana, şi fereastra, şi harta. După aceea m-am gândit că o să înceapă să picteze ce vedea — chipul unei fete, o fustă albastră, un pieptar galben cu negru, o hartă cafenie, o cană şi un lighean de argint, un perete alb. În schimb, el a pictat pete de culoare - negru unde trebuia să fle fusta, ocru pentru pieptar şi harta de pe perete, roşu pentru cană şi ligheanul în care stătea aceasta, un alt gri pentru perete. Erau culori nepotrivite - nici una nu era culoarea lucrului propriu-zis. A pierdut mult timp cu culorile astea false, cum le-am numit eu.
Câteodată fata venea şi petrecea oră după oră stând în picioare într-un loc şi totuşi, când pri-veam a doua zi pictura, nu se schimbase nimic, nici nu adăugase pe pânză, nici nu înlăturase nimic de pe ea. Erau doar zone de culoare, care nu sugerau lucruri, oricât le-aş fi cercetat. Ştiam ce voiau să reprezinte, fiindcă eu curăţisem obiectele şi văzusem cu ce era îmbrăcată fata într-o zi când o privisem atent în timp ce se schimba în camera mare şi îşi punea pieptarul galben cu negru al Catharinei.
Aşezam fără nici un chef culorile pe care mi le cerea pentru fiecare dimineaţă. Într-o zi am pus şi albastru. A doua oară când am scos albastrul, el mi-a spus:
— Fără ultramarin, Griet. Numai culorile pe care ţi le cer. De ce ai scos ultramarinul când eu nu ţi l-am cerut? Era iritat.
— Îmi pare rău, domnule. Fiindcă - am inspirat adânc — poartă o fustă albastră. Am crezut că o să aveţi nevoie de albastru, doar nu o s-o lăsaţi neagră.
- Când o să fiu gata, o să-ţi cer. 
Am dat din cap şi m-am întors să lustruiesc fotoliul cu capete de leu. Mă durea pieptul. Nu voiam să se supere pe mine.
A deschis fereastra din mijloc şi în încăpere a năvălit aerul rece.
—Vino aici, Griet.
Am pus cârpa pe pervaz şi m-am dus la el.
— Uită-te pe fereastră.
M-am uitat. Era o zi vântoasă, cu nori care dispăreau după turla Bisericii Noi.
— Ce culoare au norii ?
—	Păi, sunt albi, domnule. 
A ridicat uşor din sprâncene:
— Aşa să fie ?
I-am privit cu atenţie.
— Şi cenuşii. Probabil o să plouă.
— Haide-haide, Griet, aştept mai mult de la tine. Gândeşte-te la legumele tale.
— Legumele mele, domnule? A clătinat uşor din cap. Îl iritam din nou. Mi s-au încleştat fălcile.
— Adu-ţi aminte cum le separai pe cele albe. Napii şi cepele tale - au ele aceeaşi albeaţă? Deodată am înţeles.
— Nu. Napul are ceva gri în el, ceapa, galben.
— Exact. Acum, ce culori vezi tu în norii aceia ?
— Au şi ceva albastru, am spus după ce i-am studiat câteva minute. Şi - mai au şi galben. Şi puţin verde! Am fost atât de emoţionată încât într-adevăr am întins mâna spre nori. Privisem norii toată viaţa, dar parcă în acel moment îi vedeam pentru prima oară.
Zâmbea.
— Ai să descoperi că e puţin alb pur în nori şi totuşi lumea spune că sunt albi. Acum pricepi de ce nu am încă nevoie de albastru?
— Da, domnule. N-am priceput prea bine, dar nu voiam să recunosc. Simţeam că nu mai am mult până să înţeleg.
Când în cele din urmă a început să adauge culori peste culorile false, am priceput ce a vrut să spună. A aşternut un bleu pal peste fusta fetei şi ea a devenit albastră, un albastru prin care se întrezăreau fărâme de negru, mai întunecat în umbra mesei, mai deschis în apropierea ferestrei.
Pe zonele peretelui a adăugat galben ocru, prin care transpărea puţin gri. Peretele a devenit luminos, dar nu alb. Când lumina strălucea pe perete am descoperit că nu era alb, ci avea multe culori.
Cana şi ligheanul au fost cele mai complicate - au devenit galbene, şi cafenii, şi verzi, şi albastre. Ele reflectau modelul covoraşului, pieptarul fetei, pânza albastră pusă pe scaun - orice în afara culorii lor adevărate, argintii. Şi totuşi arătau aşa cum trebuiau să arate, erau o cană şi un lighean.
După asta am început să privesc cu insistenţă lucrurile.
A fost tot mai greu să ascund ceea ce făceam când el îmi cerea să-i ajut să pregătească vopselele. Într-o dimineaţă m-a luat sus în atic, unde se ajungea urcând pe o scară pusă în magazia de lângă atelier. Nu mai fusesem acolo până atunci. Era o încăpere modestă, cu acoperişul puternic înclinat şi o fereastră prin care pătrundea lumina. De acolo se vedea Biserica Nouă. În cameră se găseau puţine lucruri - un dulăpior şi o masă din piatră cu o adâncitură în ea, care susţinea o piatră de forma unui ou cu unul din capete rete-zat. Văzusem odinioară o masă asemânătoare în fabrica de faianţă în care lucrase tatăl meu. Mai erau şi nişte vase — lighene şi farfurii din ceramică, puţin adânci - şi un cleşte lângă vatra micuţă.
— Aş vrea să macini pentru mine nişte lucruri, Griet, a spus el.
A tras un sertar al dulăpiorului şi a scos un baton negru de lungimea degetului meu mic.
— E o bucată de fildeş arsă şi transformată în cărbune, a explicat el. Din ea se face vopseaua neagră.
I-a dat drumul în scobitura mesei şi a adăugat o substanţă cleioasă care mirosea a animal. Apoi a ridicat piatra, căreia îi spunea pisălog şi mi-a arătat cum să o ţin şi cum să mă aplec peste masă şi să-mi folosesc greutatea ca să fărâm osul. După câteva minute măcinase bucata de fildeş şi o transformase într-o pastă fină.
—Hai, încearcă şi tu. A scos pasta, a pus-o într-o ulcică şi a scos o altă bucată de ivoriu. Am apucat pisălogul de piatră, m-am aplecat peste masă, am încercat să iau poziţia arătată de el.
— Nu, mâna ta trebuie să facă aşa. Şi-a pus mâna peste mâna mea. Şocul atingerii lui m-a făcut să scap pisălogul, care s-a rostogolit de pe masă şi a căzut pe duşumea.
Am sărit îndepărtându-mă de el şi m-am aplecat să ridic piatra.
— Îmi pare rău, domnule, am bâiguit eu şi am pus pisălogul în scobitura mesei.
Nu a mai încercat să mă atingă, în schimb mi-a comandat:
— Du mâna un pic mai sus. Aşa-i bine. Acum foloseşte-ţi umărul să răsuceşti pisălogul şi încheietura mâinii să termini mişcarea.
Mi-a luat mult mai mult timp să macin bucata mea, fiindcă eram neîndemânatică şi mă sim-ţeam tulburată, ameţită, de atingerea lui. Şi eram mai mică la trup decât el şi neobişnuită cu miş-carea pe care trebuia să o fac. Da' cel puţin braţele mele se întăriseră de la storsul rufelor.
— O idee mai fin, mi-a sugerat el după ce a cercetat scobitura. Am mai măcinat câteva minute, până când el a hotărât că pasta e gata şi m-a pus să o frec între degete ca să ştiu cât de fină o dorea el. Apoi a mai pus câteva bucăţi de os pe masă.
— Mâine am să-ţi arăt cum să macini ceruza, albul de plumb. E mult mai uşor decât osul.
Am rămas cu privirile fixate pe bucata de ivoriu.
—Ce e, Griet? Să nu-mi spui că te sperie câteva bucăţele de os. Nu se deosebesc cu nimic de pieptenul de fildeş pe care-l foloseşti ca să-ţi aranjezi părul.
— Nu, domnule, nu-i asta. N-o să fiu niciodată atât de bogată să am un astfel de pieptene. Eu îmi aranjez părul cu degetele.
Toate celelalte lucruri pe care mi le ceruse am putut să le fac în vreme ce mă ocupam de curăţenie sau când mă trimiteau cu diferite însărcinări. În afară de Cornelia, nimeni nu devenise bănuitor. Dar măcinatul diferitelor materiale cerea timp - şi nu-l puteam face când aveam de aranjat atelierul şi nu puteam să le explic celorlalţi de ce trebuie să urc în atic din când în când, părăsindu-mi celelalte treburi.
— Măcinatul o să-mi ia ceva timp, am spus abia şoptit.
— După ce te obişnuieşti, n-o să dureze la fel de mult ca azi.
Nu îmi plăcea să-l contrazic sau să nu îl ascult - era stăpânul meu. Dar mă temeam de furia femeilor de la parter.
— Acum trebuie să mă duc la măcelar şi apoi să calc rufele, domnule. Pentru stăpâna. Cuvintele mele sunau jalnic.
El nu s-a clintit din loc.
— La măcelar ? S-a încruntat.
— Da, domnule. Doamna o să vrea să ştie de ce nu pot să-mi fac celelalte treburi. O să vrea să afle că vă ajut pe dumneavoastră aici, sus. Îmi este greu să urc în atic fără motiv.
A urmat o tăcere prelungă. Clopotul Bisericii Noi a bătut de şapte ori.
— Înţeleg, a murmurat el când s-a oprit bătaia clopotului. Am să mă gândesc.
A luat câteva bucăţele de ivoriu şi le-a pus înapoi într-un sertar.
— Macină acum batonul ăsta. Mi-a făcut semn spre ce rămăsese pe masă. N-o să-ţi ia mult timp. Eu trebuie să plec în oraş. Lasă-l aici după ce termini.
Va trebui să discute cu Catharina şi să-i spună despre munca pe care am s-o fac. Atunci o să-mi fie mai uşor să îndeplinesc treburile pe care mi le cere el.
Am aşteptat, dar nu i-a spus nimic Catharinei.
Rezolvarea problemei vopselelor a venit pe neaşteptate de la Tanneke. De când se născuse Franciscus, doica dormea împreună cu Tanneke în camera Răstignirii. De acolo ea se putea duce cu uşurinţă în camera mare să hrănească sugarul când acesta se trezea. Catharina nu-l alăpta, dar insistase ca Franciscus să doarmă lângă ea într-un leagăn. Mi s-a părut cam ciudat aranjamentul, dar după ce am cunoscut-o mai bine pe Catharina, am înţeles că voia să păstreze măcar aparenţele maternităţii, chiar dacă nu şi sarcinile propriu-zise.
Tanneke nu era deloc încântată că împărţea camera cu doica şi se văita că femeia se scula de prea multe ori să îngrijească pruncul, iar când rămânea în pat sforăia. Îşi povestea oricui necazul şi nu observa dacă persoana în faţa căreia se văita o ascultă sau nu. Tanneke a început să-şi facă treburile de măntuială şi a dat vina pe faptul că nu dormea destul. Maria Thins i-a spus că nu se putea face nimic, dar Tanneke a continuat să bombăne. Îmi arunca adesea priviri ucigaşe - înainte de venirea mea în casa Vermeer, Tanneke dormise acolo unde dormeam eu, în pivniţă, ori de câte ori era nevoie de o doică. Cred că mă socotea vinovată de sforăitul doicii.
Într-o seară a apelat chiar la Catharina. Deşi afară era ger, Catharina se pregătea să plece la o serată la familia van Ruijven. Era în toane bune — când îşi punea perlele şi mantila galbenă se simţea fericită. Peste mantilă fixase un guler lat din pânză de in, care-i acoperea umerii şi îi ferea îmbrăcămintea de pudra cu care îşi dădea pe faţă. Tanneke îşi înşira nenorocirile, iar Catharina continua să se pudreze şi îşi ţinea în faţă oglinda, să verifice rezultatele. Părul îi fusese împletit în cosiţe, îi fusese prins cu panglici - câtă vreme îşi păstra expresia fericită Catharina era foarte frumoasă, combinaţia părului blond şi a ochilor căprui îi dădea un aer exotic.
În cele din urmă şi-a agitat puful de pudrat spre Tanneke:
— Gata! Opreşte-te! a strigat ea râzând. Avem nevoie de o doică şi ea trebuie să doarmă aproape de mine. În camera fetelor nu-i loc, dar e în odaia ta, aşa că stă acolo. Nu e nimic de făcut. De ce mă baţi la cap cu chestia asta?
—	S-ar putea face totuşi ceva, a spus el. 
Eu căutam în dulap un şorţ pentru Lisbeth. Am întors uşor capul şi am aruncat o privire spre ei. El stătea în cadrul uşii. Catharina şi-a privit surprinsă bărbatul. El manifesta rareori interes pentru treburile casei. Puneţi un pat sus în atic şi lăsaţi pe cineva să doarmă acolo. Poate pe Griet.
— Griet în atic ? De ce ? a ţipat Catharina.
— Fiindcă atunci Tanneke poate să doarmă în pivniţă, aşa cum doreşte ea, explică el cu blândeţe.
— Dar... Catharina s-a oprit derutată. Părea să nu-i placă ideea, dar nu putea spune de ce.
— O, da, doamnă, interveni Tanneke repede. Ar fi cu siguranţă de ajutor. Mi-a aruncat o privire.
Mi-am făcut de lucru împăturind din nou hainele copiilor, deşi erau deja chitite.
— Şi cheia atelierului ? În sfârşit, Catharina găsise un argument. În atic se ajungea numai urcând pe scara pusă în magazia atelierului. Ca să ajung la patul meu ar fi trebuit să traversez atelierul, care noaptea era încuiat. Nu-i putem da unei slujnice cheia.
— N-o să aibă nevoie de cheie, i-a replicat el. Poţi încuia atelierul de îndată ce ea se bagă în pat. Apoi dimineaţa ea face curăţenie în atelier înainte să vii tu şi să descui uşa.
M-am oprit din împăturit. Nu-mi surâdea ideea să fiu încuiată în camera mea pe timpul nopţii.
Din nefericire ideea părea să fie pe gustul Catharinei. Se gândise probabil că încuindu-mă acolo mă ţine la loc sigur şi nu mă mai vede.
— Aşa da, a hotărât ea. Ea lua cele mai multe decizii repede. S-a întors spre Tanneke şi spre mine. Mâine voi două urcaţi un pat în mansardă. E doar temporar, adăugă ea, până ce nu mai avem nevoie de doică.
Temporar! La fel mi se spusese şi despre drumurile mele la măcelar şi la negustorul de peşte, m-am gândit eu.
— Vino cu mine în atelier pentru câteva minute, a spus el. O privea într-un mod pe care ajunsesem să-l recunosc — aşa cum priveşte un pictor.
— Eu ? Catharina i-a zâmbit soţului ei. O invita rareori în atelierul lui. A pus jos puful cu un gest larg şi a început să dea la o parte gulerul lat, acoperit acum cu pudră.
El i-a prins mâna.
— Lasă asta.
Invitaţia în atelier era la fel de surprinzătoare ca şi propunerea lui de a mă muta în mansardă. În timp ce el o conducea pe Catharina pe scări, Tanneke şi eu am schimbat câteva priviri.
A doua zi fata brutarului a început să poarte gulerul alb şi lat în vreme ce poza pentru tablou.
Maria Thins nu putea fi păcălită chiar atât de uşor. Când Tanneke i-a spus bucuroasă despre mutarea ei în pivniţă şi a mea în atic, Maria Thins a pufăit din pipă şi s-a încruntat:
—Puteţi să schimbaţi locul de dormit între voi două - şi ne-a arătat pe amândouă cu pipa - Griet să doarmă cu doica, iar tu să te muţi în pivniţă. Şi-atunci nu mai trebuie să doarmă nimeni în atic.
Tanneke nu o asculta - era prea încântată de victoria ei ca să mai observe logica din cuvintele stăpânei.
— Stăpâna a fost de acord, am spus eu simplu. Maria Thins m-a privit pieziş, îndelung. Faptul că dormeam în atic mi-a permis să lucrez mai uşor acolo, dar tot nu prea aveam timp pentru măcinat. Puteam să mă scol mai devreme şi să mă culc mai târziu, dar el îmi dădea uneori atât de mult de lucru, încât a trebuit să găsesc o cale să mă duc sus după-masa, când în mod obişnuit stăteam la foc şi coseam. Am început să mă vait că nu mai reuşesc să văd cusătura acolo în bucătăria întunecoasă şi că am nevoie de lumina puternică din odaia mea de la mansardă. Sau spuneam că mă doare burta şi vreau să mă întind pe pat. Maria Thins îmi arunca aceeaşi privire piezişă de fiecare dată când mă scuzam, dar nu comenta.
Am început să mă deprind cu minciunile.
După ce propusese să dorm la mansardă, a lăsat în seama mea să-mi organizez în aşa fel îndatoririle încât să pot lucra pentru el. Nu m-a ajutat niciodată minţind pentru mine sau între-bându-mă dacă am timp pentru el. Îmi dădea instrucţiuni dimineaţa şi aştepta ca ele să fie îndeplinite până a doua zi.
Dar culorile, frumoasele, răscumpărau toate chinurile pe care le înduram ca să ascund ceea ce făceam. Am ajuns să îndrăgesc măcinatul materialelor aduse de el de la spiţer - oase, alb de plumb, roibă, masicot. Îmi plăcea să văd cât de strălucitoare şi de pure erau culorile pe care le obţineam. Am învăţat că dacă măcinam foarte fin materialele, culoarea ieşea mai intensă. Grăunţele brute de roibă se transformau într-o pulbere fină, roşie şi strălucitoare şi, amestecate cu ulei de in, într-o vopsea plină de lumină. Să faci culoarea asta şi celelalte culori era o adevărată magie.
Am învăţat de la el cum să spăl substanţele, să le curăţ de impurităţi şi să scot la iveală culorile adevărate. Foloseam o serie de cochilii de scoici drept boluri şi spălam iarăşi şi iarăşi culorile, uneori de câte treizeci de ori, să elimin creta sau nisipul sau pietrişul. Munca dura mult şi era plictisitoare, dar când vedeam culorile, care deveneau tot mai curate cu fiecare spălat şi mai aproape de ceea ce se cerea, satisfacţia era imensă.
Singura culoare pe care nu mă lăsa să o prepar era ultramarinul. Lazuritul costa atât de mult şi procesul de extragere a albastrului pur din piatră era atât de dificil, încât numai el făcea treaba asta.
M-am obişnuit să fiu în preajma lui. Uneori stăteam unul lângă altul în odaia mică, eu măci-nam albul de plumb, el spăla lapisul sau ardea ocrul în foc. Vorbea foarte puţin. Era un om tăcut. Nici eu nu vorbeam. Lumina care pătrundea prin fereastră adâncea liniştea. Când terminam treaba, ne turnam unul altuia apă dintr-o cană şi ne frecam mâinile până se curăţau de vopsea.
În atic era foarte frig — deşi acolo se afla o sobă mică, pe care o folosea pentru a încinge uleiul de in sau pentru a arde culori, dar eu nu îndrăzneam să o aprind decât atunci când îmi spunea el. Altminteri, ar fi trebuit să le explic Catharinei şi Mariei Thins de ce dispăreau atât de rapid turba şi lemnele.
Nu-mi prea păsa de frig când era el acolo. Când stătea aproape de mine, îi simţeam căldura trupului.
Într-o după-masă spălam o cantitate mică de masicot pe care tocmai o măcinasem, când i-am auzit vocea Mariei Thins jos în atelier. El lucra la pictură şi fiica brutarului, care stătea în picioare, ofta când şi când.
— Ţi-e frig, fată ? a întrebat Maria Thins.
— Puţin, a răspuns ea cu voce slabă.
— De ce nu are un încălzitor pentru picioare ? Vocea lui a fost atât de şoptită încât nu am auzit ce a răspuns.
— Nu o să apară în tablou lângă picioarele ei. Nu vrem să se îmbolnăvească iar.
Şi din nou n-am putut auzi ce a spus el.
— Griet poate să-i aducă o cutie de încălzit, a sugerat ea. Este probabil în odaia din atic, fiindcă a zis că o doare burta. Mă duc imediat să-i spun.
Nu am crezut că o femeie bătrână poate să fie atât de iute. În clipa în care eu puneam piciorul pe treapta de sus, ea ajunsese pe la jumătatea scării. M-am tras înapoi. N-am putut să scap de ea şi nu mai aveam timp să ascund ceva.
Când a ajuns sus în odaie, a observat imediat cochiliile de scoici aliniate pe masă, cana cu apă, şorţul stropit cu galben de la masicot.
— Aha, deci cu asta te ocupai tu, fată! ? Aveam eu o bănuială.
Am privit în pământ. Nu ştiam ce să spun.
— Durere de burtă, ochi inflamaţi. Cei din jurul tău nu sunt cu toţii nişte idioţi, aşa să ştii.
Întreabă-l pe el, aş fi vrut să-i spun. El e stăpânul meu. El m-a pus la treaba asta.
Dar ea nu l-a chemat. Nici el nu a venit la piciorul scării să-i explice.
A urmat o tăcere prelungită. Apoi Maria Thins a spus:
— De cât timp îl ajuţi, fată ?
— De câteva săptămâni, doamnă.
— În ultimele săptămâni a pictat mai repede, am băgat eu de seamă.
Mi-am înălţat privirile. Calcula, se citea pe faţa ei.
— ÎI ajuţi să picteze mai repede, fato, spuse ea cu voce scăzută şi o să-ţi păstrezi locul de-aici. Nu sufli o vorbă fiicei mele sau lui Tanneke, ai înţeles?
— Da, doamnă. A chicotit.
—Ar fi trebuit să-mi dau seama, isteaţo. Gata-gata să mă duci de nas şi pe mine. Acu' du-i amărâtei ăleia de jos o cutie pentru încălzit picioarele.
Îmi plăcea să dorm în atic. Nu mă mai tulbura scena Răstignirii agăţată la capătul patului meu. Aici nu era nici un tablou, ci doar mirosul curat al uleiului de in şi mireasma pigmenţilor minerali. Îmi plăcea să văd Biserica Nouă şi îmi plăcea liniştea. Sus venea numai el. Câtă vreme stătusem în pivniţă, fetele mă vizitau din când în când, dar în atic n-au venit niciodată. Mă simţeam singură acolo; eram cocoţată deasupra gospodăriei zgomotoase şi o vedeam de la distanţă.
Aproape ca el.
Partea bună, totuşi, era că puteam petrece mai mult timp în atelier. Uneori mă înfăşuram în pătură şi mă furişam jos noaptea, când casa era liniştită. Priveam la lumina lumânării pictura la care lucra sau crăpam puţin un oblon şi lăsam să pătrundă lumina lunii. Câteodată mă aşezam, în întuneric, pe unul din scaunele cu capete de leu tras lângă masă şi îmi sprijineam cotul pe ţesătura albă cu albastru, care o acoperea. Îmi închipuiam că port pieptarul galben cu negru, că ţin în mână un pahar cu vin şi stau la masă în faţa lui.
Totuşi era ceva care îmi displăcea în legătură cu aticul. Nu-mi convenea să fiu încuiată acolo peste noapte.
Catharina luase înapoi de la Maria Thins cheia atelierului şi începuse să încuie şi să descuie uşa. Simţea probabil că asta îi dă un oarecare control asupra mea. Nu era deloc încântată de prezenţa mea în atic — asta însemna că eram mai aproape de el, de locul în care ea nu avea acces, dar unde eu puteam să mă plimb în voie.
Trebuie să fi fost greu pentru o soţie să accepte un asemenea aranjament.
Totuşi, aranjamentul a funcţionat un timp. O vreme am putut să plec pe furiş după-masa şi să spăl şi să macin culori pentru el. De multe ori Catharina se culca la amiază - Franciscus nu se înzdrăvenise încă şi o trezea noaptea, astfel încât ea simţea nevoia să doarmă în timpul zilei. De obicei, Tanneke aţipea şi ea pe lângă foc, iar eu puteam să plec din bucătărie fară să fiu nevoită să ticluiesc vreo scuză. Fetele se ocupau de Johannes, îl învăţau să meargă şi să vorbească şi observau rareori absenţa mea. Dacă băgau de seamă, Maria Thins le spunea că mi-a dat să fac pentru ea o treabă, să-i aduc nişte lucruri din odăile ei; sau să cos ceva pentru ea şi pentru asta aveam nevoie de lumina puternică din atic. În fond, ei erau copii, absorbiţi în lumea lor şi viaţa adulţilor din jurul lor îi interesa doar în cazul când îi afecta pe ei.
Sau cel puţin aşa credeam eu.
Într-o după-masă spălam alb de plumb, când Cornelia m-a strigat de jos, din atelier. M-am şters repede pe mâini şi mi-am pus şorţul curat înainte de a coborî scara. Fetiţa stătea în pragul atelierului şi dădea impresia că se află la marginea unei băltoace şi e ispitită să calce în ea.
— Ce s-a întâmplat? I-am vorbit destul de tăios.
—Tanneke are nevoie de tine. Cornelia s-a întors şi a luat-o înainte spre scări. A şovăit înainte să păşească pe prima treaptă. Vrei să mă ajuţi, Griet? m-a întrebat pe un ton plângăcios. la-o înainte şi dacă se-ntămplă să cad, să mă prinzi. Scara e atât de abruptă.
Nu-i stătea în fire să se sperie, chiar dacă ea nu urca decât rareori în atelier. Am coborât scările, apoi m-am întors şi am întins braţele.
— Hai, coboară şi tu.
Cornelia stătea în capul scării, cu mâinile în buzunare. A început să coboare, cu o mână pe balustradă. Mâna cealaltă avea pumnul strâns. Când mai erau câteva trepte de coborât, şi-a dat drumul şi a sărit astfel încât să se izbească de mine, a alunecat pe lângă mine şi mi-a tras o lovitură puternică în stomac. De îndată ce a aterizat pe picioare a început să rădă, cu capul dat pe spate şi cu ochii căprui îngustaţi.
— Fată năroadă, am bombănit eu, regretându-mi naivitatea.
Am găsit-o pe Tanneke în bucătărie cu Johannes în poală.
— Cornelia mi-a spus că m-ai chemat.
— Da. Şi-a rupt un guler şi vrea să i-l repari tu. Nu m-a lăsat să mă ating de el — habar n-am de ce, doar eu repar cel mai bine gulerele şi ea ştie asta. Ei, da ce-i asta ? Sângerezi ?
Am privit în jos. O dâră roşie îmi traversa burta ca o dungă pe un ochi de geam. O clipă m-am gândit la şorţurile lui Pieter-tatăl şi Pieter-fiul.
Tanneke s-a aplecat să privească mai de aproape.
— Nu-i sânge. Pare o pulbere. Cum a ajuns acolo?
M-am uitat la dără. Roibă, m-am gândit eu. Am măcinat-o cu câteva săptămâni în urmă.
Am auzit doar chicotitul înfundat din antreu.
Cornelia aştepta de multă vreme să-mi facă ticăloşia asta. Nu ştiu cum reuşise să urce în atic şi să fure pulberea.
N-am ticluit destul de repede răspunsul. Şovăiam şi bănuiala lui Tanneke creştea.
—Ai cotrobăit prin lucrurile stăpânului? spuse pe un ton acuzator. În definitiv, ea îi pozase pentru un tablou şi ştia ce ţine el în atelier.
—Nu, a fost... m-am oprit. Dacă o vorbeam de rău pe Cornelia aş fi părut afurisită şi oricum n-aş fi împiedicat-o pe Tanneke să descopere ce făceam eu în atic.
— Cred că stăpâna cea tânără ar trebui să vadă asta, a hotărât ea.
— Nu, am spus eu repede. Tanneke s-a ridicat atât cât putea cu pruncul adormit în poala ei.
— Dă şorţul jos, mi-a poruncit ea, vreau să i-l arăt stăpânei tinere.
— Tanneke, am spus privind-o fără să clipesc, dacă ştii ce e mai bine pentru tine, nu o deranja pe Catharina, vorbeşte cu Maria Thins. Între patru ochi, nu în faţa fetelor.
Cuvintele şi tonul meu ameninţător au provocat cea mai mare ruptură între Tanneke şi mine. N-am vrut să sune aşa - dar încercam cu disperare să o fac pe orice cale să nu-i spună Catharinei. Tanneke nu mă va ierta niciodată că am tratat-o ca şi cum ar fi fost mai prejos decât mine.
Cel puţin cuvintele mele au avut efect. Tanneke m-a privit crunt, cu mânie; în ochii ei se citea şi nesiguranţa, dar şi dorinţa ei de a-i spune stăpânei ei iubite. Şovăia între această dorinţă şi dorinţa de nu-mi da ascultare şi de a-mi pedepsi astfel obrăznicia.
—Vorbeşte cu stăpâna ta, i-am spus pe un ton mai blând. Dar vorbeşte doar între patru ochi.
Deşi eram cu spatele la uşă, am simţit cum Cornelia se îndepărtează tiptil de acolo.
Instinctul lui Tanneke şi-a spus cuvântul. Cu faţa împietrită, mi l-a dat pe Johannes şi s-a dus s-o caute pe Maria Thins. Înainte de a-l aşeza pe Johannes în poală, am şters cu grijă pigmentul roşu cu o cârpă, pe care apoi am aruncat-o în foc. Mai rămăsese totuşi o pată. Mi-am petrecut braţele în jurul băieţelului şi am aşteptat să mi se hotărască soarta.
N-am aflat niciodată ce i-a spus Maria Thins lui Tanneke, dacă a ameninţat-o sau dacă i-a promis ceva ca să o facă să tacă. Dar treaba a mers - Tanneke n-a spus nici Catharinei, nici fetelor nimic despre munca mea din atic. Nici mie nu mi-a mai zis nimic. Dar a devenit mult mai aspră cu mine - ştia foarte bine că e rea cu mine şi voia să fie rea. O dată mi-a spus să mă duc să cumpăr cod şi când m-am întors de la pescărie m-a pus să-l duc înapoi, jurându-se că mi-a spus să cumpăr calcan. Când gătea, devenise intenţionat neglijentă, îşi stropea şorţul cu grăsime, ca să trebuiască să-l ţin mai mult timp la înmuiat şi să-l frec mai mult ca să-i scot petele. Lăsa căldările pline şi trebuia să le golesc eu; n-a mai adus apă să umple bazinul de la bucătărie şi n-a mai spălat podelele cu teul. Treburile ei le făceam eu. Stătea pe scaun şi mă urmărea posomorâtă şi refuza să-şi dea picioarele la o parte, astfel că eram nevoită să spăl pe lângă ele; după aceea vedeam că una din tălpile ei ascunsese o pată mare şi cleioasă de grăsime.
Nu a mai vorbit frumos cu mine. M-a făcut să mă simt singură într-o casă plină de lume.
N-am mai îndrăznit să iau lucruri bune din bucătăria ei şi să-l înveselesc pe tata cu ele. Nu le-am spus părinţilor mei cât de greu îmi era la Oude Langendijck şi cât de atentă trebuia să fiu ca să-mi păstrez slujba. Nici nu le puteam povesti despre puţinele lucruri bune — culorile pe care le făceam, nopţile când stăteam singură în atelier, momentele când el şi eu lucram cot la cot şi mă simţeam încălzită de prezenţa lui.
Le puteam vorbi doar despre picturile lui.
Într-o dimineaţă de aprilie, când în sfârşit gerul trecuse, mergeam pe lângă Koornmarkt ducându-mă la spiţer, când Pieter-fiul a apărut lângă mine şi mi-a dat bună ziua. Nu îl observasem. Purta un şorţ curat şi căra un pachet, pe care, spunea el, îl ducea ceva mai departe pe Koornmarkt. Aveam acelaşi drum şi m-a întrebat dacă poate să mă însoţească. Am dat din cap că da - am simţit că nu puteam să spun nu. În timpul iernii îl văzusem o dată sau de două ori pe săptămână la Hala de carne. Mi-a venit întotdeauna greu să-l privesc drept în ochi - simţeam cum privirile lui îmi înţepau pielea ca nişte ace. Atenţiile lui mă enervau.
— Pari obosită, a spus el. Ai ochii roşii. Ăştia te muncesc cam mult.
Într-adevar, mă munceau cam mult. Stăpânul îmi dăduse atât de mult os de măcinat, încât trebuia să mă scol foarte devreme dacă voiam să termin treaba. Şi cu o noapte mai înainte, Tanneke mă obligase să stau până târziu şi să spăl din nou podeaua bucătăriei, după ce vărsase pe jos o tigaie plină cu grăsime.
Nu voiam să-l acuz pe stăpân. În schimb, am spus:
— Tanneke are un dinte împotriva mea şi îmi dă tot mai multe de făcut. Dar, fireşte, vremea se încălzeşte şi facem curăţenie să alungăm iarna din casă. Am adăugat asta ca Pieter să nu creadă că mă plâng de ea.
— Tanneke e ciudată, a spus el, dar e devotată.
— Da, devotată Mariei Thins.
— Şi familiei. Ţii minte cum a apărat-o pe Catharina de fratele ei nebun? Am clătinat din cap:
— Nu ştiu ce vrei să spui. Pieter a părut surprins.
— S-a discutat despre asta zile întregi la Hala de carne. A, tu nu bârfeşti, nu-i aşa? Stai cu ochii deschişi, dar nu umbli cu vorba, nici nu pleci urechea la bârfeli. Părea mulţumit. Eu aud ziua întreagă tot felul de bârfe de la slujnicele bătrâne care vin după carne. N-am încotro, dar unele îmi rămân în minte.
— Şi ce a facut Tanneke ? am întrebat fără să vreau.
Pieter a zâmbit.
—Când stăpâna ta era însărcinată cu penultimul copil - cum se numeşte ?
—Johannes. Ca şi tatăl lui.
Zâmbetul lui Pieter s-a stins aşa cum se întunecă soarele când este acoperit de un nor.
— Da, ca şi tatăl lui. A reluat povestirea. Într-o zi, Willem, fratele Catharinei, a venit în vizită la Oude Langendijck, când sora lui era borţoasă cu copilul şi a început s-o bată, chiar în stradă.
— De ce?
— Se spune că îi lipseşte o doagă. A fost întotdeauna violent. Ca şi taică-su. Ştii că tatăl lui şi Maria Thins s-au despărţit cu mulţi ani în urmă ? Fiindcă el o bătea.
— O bătea pe Maria Thins ? am repetat eu uimită. Nu-mi imaginascm că cineva ar putea să o bată pe Maria Thins.
— Şi, când Willem a început s-o lovească pe Catharina, Tanneke s-a băgat între ei să o apere. I-a dat lui Willem câţiva ghionţi zdraveni.
Unde era stăpânul când se întâmpla asta? m-am gândit eu. Nu se poate să fi rămas în atelier. O fi fost probabil la Ghildă sau cu van Leeuwenhoek sau la Mechelen, la hanul mamei sale.
— Anul trecut, Maria Thins şi Catharina au reuşit să-l pună la pripon. Nu poate părăsi casa în care e găzduit. D-aia nu l-ai văzut. Chiar n-ai auzit de treburile astea ? Nu le discută nimeni în casa voastră ?
— Cu mine nu. M-am gândit la toate momentele când Catharina şi mama ei stăteau la taifas în camera Răstignirii şi tăceau brusc când intram eu. Şi eu nu ascult pe la uşi.
— Bineînţeles că nu. Pieter zâmbea din nou, ca şi când aş fi spus o glumă. Ca şi ceilalţi, el credea că slujnicele trag cu urechea. Se spuneau multe lucruri despre slujnice şi lumea credea că şi eu sunt la fel.
Tot restul drumului am tăcut. Nu ştiusem că Tanneke putea fi atât de devotată şi de curajoasă, deşi o vorbea pe la spate pe Catharina, sau că frumoasa Catharina suferise asemenea lovituri, sau că Maria Thins putea să aibă un asemenea fiu. Am încercat să-mi închipui că fratele meu mă bate pe stradă, dar n-am putut.
Pieter n-a mai spus nimic - a văzut că sunt derutată. Când m-a lăsat în faţa spiţeriei, mi-a atins uşor cotul, apoi şi-a văzut de drum. Am fost nevoită să stau câteva clipe şi să privesc apa verde, întunecată, a canalului, apoi mi-am scuturat capul să mi-l limpezesc şi m-am îndreptat spre uşa farmaciei.
Îmi scuturam din gândurile mele imaginea cuţitului care se rotea pe podeaua din bucătăria mamei.
Într-o duminică, Pieter-fiul a venit la slujba de la biserica noastră. S-a strecurat înăuntru, în urma părinţilor mei şi a mea, şi s-a aşezat undeva în spate, fiindcă nu l-am văzut decât târziu, când eram afară şi vorbeam cu vecinii noştri. Când l-am zărit, mi s-a tăiat respiraţia. Cel puţin, m-am gândit eu, e protestant. Până atunci nu fusesem sigură. De când lucram în casa de la Colţul Papistaşilor nu mai eram sigură de multe lucruri.
Mama mi-a urmărit privirea.
— Cine-i ăla?
— Fiul măcelarului.
M-a privit ciudat, surprinsă şi temătoare.
—	Du-te la el, mi-a şoptit ea şi adu-l la noi. 
Am ascultat-o şi m-am dus la Pieter.
— De ce ai venit aici ? am întrebat, ştiind că ar trebui să fiu mai politicoasă. El a zâmbit.
— Bună, Griet. N-ai pentru mine nici un cuvânt plăcut?
— De ce ai venit aici ?
— Mă duc pe rând pe la toate bisericile din Delft, să văd care slujbă îmi place mai mult. S-ar putea să-mi ia ceva timp.
Când mi-a văzut faţa, a înţeles că nu îmi plăcea cum vorbeşte şi a renunţat la tonul glumeţ.
— Am venit să te văd şi să-ţi cunosc părinţii. M-am înroşit atât de tare, încât am simţit că-mi creşte temperatura.
— Aş fi preferat să nu vii, i-am spus încet.
—De ce?
— Am doar şaptesprezece ani. Eu nu... nu mă gândesc încă la astfel de lucruri.
— Nu-i nici o grabă.
M-am uitat la mâinile lui - erau curate, dar mai rămăseseră urme de sânge în jurul unghiilor. M-am gândit la mâna stăpânului meu aşezată peste mâna mea în timp ce îmi arăta cum să macin osul şi m-a trecut un fior.
Lumea se holba la noi, fiindcă Pieter era un străin în biserica noastră. Şi era un bărbat frumos — chiar şi eu vedeam asta, cu părul blond, lung şi ondulat, cu ochii luminoşi şi cu zâmbetul pe buze. Câteva femei tinere încercau să-i atragă privirile.
—Vrei să mă prezinţi părinţilor tăi? L-am dus fără tragere de inimă la ei. Pieter a înclinat capul în faţa mamei şi a apucat mâna tatălui meu, care s-a tras înapoi nervos. De când îşi pierduse vederea se sfia să întâlnească străini.
 -  Nu-ţi fie teamă, tată, i-am şoptit în timp ce mama îl prezenta pe Pieter unui vecin, n-ai să mă pierzi.
— Te-am şi pierdut, Griet. Te-am pierdut din momentul în care ai devenit slujnică.
M-am bucurat că nu poate vedea lacrimile care-mi ţâşneau din ochi.
Pieter-fiul n-a venit la biserica noastră în fiecare săptămână, dar a venit destul de des, încât în fiecare duminică deveneam nervoasă, îmi netezeam fusta mai mult decât era nevoie şi-mi strângeam buzele în timp ce stăteam în strana noastră.
—A venit? E aici? întreba tata în fiecare duminică, întorcându-şi capul într-o parte şi-n alta.
O lăsam pe mama să-i răspundă: „Da, spunea ea, e aici" sau „Nu, n-a venit".
Pieter le dădea întâi părinţilor bună ziua şi de-abia după aia mă saluta şi pe mine. La început se simţeau destul de stănjeniţi în prezenţa lui. Totuşi, Pieter flecărea fără efort cu ei, făcându-se că nu observă răspunsurile ciudate şi tăcerile lor. Ştia cum să vorbească cu oamenii, fiindcă la prăvălia tatălui său întâlnea multă lume. După câteva duminici, părinţii mei s-au obişnuit cu el. Într-o duminică, Pieter a spus ceva, şi tata a râs, şi a fost atât de uimit de râsul lui, încât s-a încruntat imediat şi a rămas aşa până când Pieter a spus altceva şi l-a făcut să râdă din nou.
După ce stăteau de vorbă cu Pieter, urma un moment când părinţii mei se retrăgeau şi ne lăsau singuri. Dar la primele întâlniri nu ne-au lăsat singuri. Pieter aşteptase ca ei să decidă când va fi momentul. Apoi, într-o duminică, mama l-a apucat înadins pe tata de braţ şi a zis:
— Să mergem să vorbim cu pastorul.
Câteva duminici la rând m-am temut de momentul acela, până când m-am obişnuit şi eu să stau de vorbă cu el şi să-mi păstrez firea în faţa atâtor ochi care ne urmăreau. Pieter mă tachina uneori cu delicateţe, dar cel mai adesea mă întreba ce am făcut în timpul săptămânii, sau îmi spunea istorioarele auzite la Hala de carne, sau descria licitaţiile de la Târgul de animale. Avea răbdare cu mine când deveneam tăcută, sau tăioasă, sau indiferentă.
Nu mă întreba niciodată de stăpânul meu. Nu i-am spus niciodată că lucram cu vopsele. Am fost bucuroasă că nu m-a întrebat.
În duminicile acelea mă simţeam foarte dezorientată. Când trebuia să-l ascult pe Pieter, mă pomeneam că mă gândesc la stăpânul meu.
Într-o duminică din mai - se împlinea aproape un an de când lucram la casa din Oude Langendijck - mama i-a spus lui Pieter chiar înainte ca ea şi tata să ne lase singuri.
— Vrei să vii să iei masa cu noi după slujba de duminica viitoare?
Pieter a zâmbit, în timp ce eu o priveam cu gura căscată.
— Da, am să vin.
Nu cred că am auzit ce a mai spus după aceea. Când în sfârşit Pieter a plecat şi eu m-am întors acasă cu părinţii mei, a trebuit să-mi muşc buzele, fiindcă îmi venea să ţip.
— De ce nu mi-ai spus că ai de gând să-l inviţi pe Pieter? am mârâit eu.
Mama m-a privit pieziş şi a spus doar atât:
— Era vremea să-l invităm.
Avea dreptate - ar fi fost urât din partea noastră să nu îl invităm la noi acasă. Nu mai jucasem jocul ăsta cu un bărbat până atunci, dar văzusem cum făceau alţii. Dacă Pieter era serios, atunci părinţii mei trebuiau să-l trateze cu seriozitate.
Ştiam de asemenea ce povară va fi pentru ei să-l aibă la masă. Părinţii mei aveau foarte puţine posibilităţi materiale. În ciuda lefii mele şi a ceea ce scotea mama torcând lănă pentru alţii, de-abia aveau hrană pentru ei; ştiam ce înseamnă o gură în plus - şi era vorba de gura unui măcelar. Nu prea aveam cum să îi ajut - puteam să iau cu greu o bucată de lemn, poate nişte ceapă, puţină pâine din bucătăria lui Tanneke. Aveau să mănânce mai puţin în săptămâna aceea şi să aprindă mai rar focul, să-l poată hrăni cum se cuvine pe Pieter.
Dar ei l-au rugat pe Pieter să vină. Mie nu mi-au spus nimic, dar au socotit, cred eu, că hrănindu-l pe el au găsit o cale să ne umplem pe viitor burţile. Nevasta unui măcelar - şi părinţii ei - mănâncă întotdeauna bine. Puţină foame acum va aduce în cele din urmă o burtă plină.
Mai târziu, când a început să vină cu regularitate, Pieter le trimitea în dar carnea pe care mama avea să o gătească pentru duminică. La acel prim prânz de duminică totuşi ea a avut tact şi nu l-a servit pe fiul măcelarului cu carne. El ar fi putut să judece exact cât de săraci erau ei după bucata de friptură. În schimb, a pregătit iahnie de peşte şi a adăugat crevete şi homari. Nu mi-a spus niciodată cum a făcut rost de bani.
 Casa noastră săracă strălucea însă de atenţiile ei. Scosese cele mai bune plăci de faianţă făcute de tata, cele pe care el nu fusese nevoit să le vândă, le lustruise şi le aliniase de-a lungul peretelui, astfel încât Pieter să le poată privi în timp ce mânca. El a lăudat iahnia făcută de mama şi cuvintele lui erau sincere. Ea a fost încântată, a roşit şi a zâmbit şi i-a mai pus o porţie. Apoi el l-a întrebat pe tata despre plăcile de faianţă, descriind fiecare placă în parte până când tata o recunoştea şi putea să continue descrierea.
— Griet o are pe cea mai frumoasă, a spus tata după ce le descrisese pe cele aflate în cameră. E o faianţă cu ea şi cu fratele ei.
—Mi-ar face plăcere să o văd, a murmurat Pieter.
Îmi ţineam mâinile crăpate în poală şi le priveam şi mă ţineam să nu plâng. Nu le spusesem părinţilor ce făcuse Cornelia cu placa mea de faianţă.
Când Pieter se pregătea să plece, mama mi-a şoptit să-l conduc până la capătul străzii. Am mers alături de el. Eram sigură că vecinii noştri se uită după noi, deşi într-adevăr era o zi ploioasă şi erau puţini oameni pe-afară. Mă simţeam de parcă părinţii mei mă împinseseră în stradă; simţeam că se încheiase un târg şi eu eram trecută în mâinile unui bărbat. Cel puţin e un om bun, m-am gândit, chiar dacă mâinile lui nu sunt atât de curate cum ar trebui să fie.
În apropiere de canalul Rietveld era o alee şi Pieter m-a condus acolo, ţinându-şi mâna pe spatele meu. Agnes se ascundea acolo în timpul jocurilor noastre de copii. M-am sprijinit de un zid şi l-am lăsat pe Pieter să mă sărute. Era atât de nerăbdător încât mi-a muşcat buzele. N-am ţipat - mi-am lins sângele sărat şi am privit peste umărul lui zidul de cărămidă ud de pe partea cealaltă a aleii în timp ce el se înghesuia în mine. Un strop de ploaie mi-a căzut în ochi.
Nu l-am lăsat să facă tot ce dorea. După o vreme, Pieter s-a dat înapoi. A întins mâna spre capul meu. Eu m-am îndepărtat puţin.
— Preferi bonetele tale, nu-i aşa ?
— Nu sunt atât de bogată încât să-mi aranjez părul şi să merg fără bonetă, m-am răstit eu. Nici nu sunt o... n-am terminat. Nu era nevoie să-i spun ce gen de femeie e aia de umblă cu capul gol.
— Dar ţie boneta îţi acoperă tot părul. De ce ? Cele mai multe femei nu îşi ascund tot părul. Nu i-am răspus.
— Cum e părul tău ?
— Castaniu.
— Închis sau deschis ?
— Închis.
Pieter a zâmbit ca şi cum atrăgea un copil într-un joc.
— Drept sau buclat ?
— Şi, şi. M-am îngrozit de zăpăceala mea.
— Lung sau scurt ? Am ezitat.
— Îmi trece de umeri.
A continuat să-mi zâmbească, apoi m-a sărutat încă o dată şi s-a îndreptat spre Piaţă.
Şovăisem fiindcă nu voiam să mint, dar nici nu voiam ca el să ştie. Aveam părul lung şi sălbatic, imposibil de îmblânzit. Când era descoperit, părea să aparţină altei Griet - o Griet care stă pe o alee singură cu un bărbat şi bărbatul nu e atât de calm, şi paşnic, şi de curat ca Pieter. O Griet ce semăna cu femeile care cutezau să-şi descopere capul. De-aia îmi ţineam părul complet ascuns -să nu se vadă nici o urmă din acea Griet.
A terminat tabloul cu fata brutarului. De data asta am primit un avertisment, fiindcă a încetat să-mi mai ceară să macin şi să spăl culori. Nu mai folosea multă vopsea, nici nu mai făcea schim-bări neaşteptate la sfârşit, aşa cum se întâmplase la tabloul femeii cu şiragul de perle. Făcuse schimbări mai înainte, scoţând din scenă un scaun şi mutând harta de-a lungul peretelui. Schimbările de acest fel nu mă surprindeau, fiindcă avusesem prilejul să mă gândesc chiar eu la ele şi ştiam că prin tot ce făcea el pictura devenea mai bună.
A împrumutat din nou camera obscură de la Leeuwenhoek să privească scena pentru ultima oară. După ce a reglat-o, mi-a îngăduit să privesc si eu prin ea. Deşi nu înţelegeam prea bine cum funcţionează, am ajuns să admir scenele pe care camera le înfăţişa în interiorul ei, imaginile miniaturale, răsturnate, ale lucrurilor din încăpere. Culorile obiectelor obişnuite deveneau mai intense - faţa de masă, un roşu mai intens, harta de pe perete, un cafeniu luminos ca un pahar cu bere ţinut în dreptul soarelui. Nu ştiam sigur cum îl ajută camera să picteze, dar începeam să semăn cu Maria Thins - dacă îl facea să picteze mai bine, nu mai puneam la îndoială metoda.
Totuşi, el nu picta mai repede. A lucrat cinci luni la fata cu cana de apă. Mă temeam deseori că Maria Thins îmi va aminti că nu l-am ajutat să lucreze mai repede şi-mi va spune să-mi iau lucrurile şi să plec.
Dar nu s-a întâmplat aşa. Maria Thins ştia că el fusese foarte ocupat la Ghildă şi la Mechelen în iarna aceea. Ea se hotărâse probabil să aştepte să vadă dacă lucrurile nu se vor schimba în timpul verii. Sau poate îi venea greu să-l dojenească, fiindcă şi ei îi plăcea foarte mult tabloul.
— E păcat că o pictură atât de frumoasă rămâne la brutar, a spus ea într-o zi. Puteam să cerem un preţ mai bun dacă o lua van Ruijven. Era clar că în vreme ce el picta tablourile, ea făcea aranjamentele băneşti.
Şi brutarului i-a plăcut tabloul. Ziua în care a venit să-l vadă s-a deosebit mult de vizita con-venţională pe care o făcuseră van Ruijven şi nevasta lui în urmă cu câteva luni, când veniseră să-şi vadă tabloul lor. Brutarul şi-a adus întreaga familie, care cuprindea câţiva copii şi o soră sau două. Era un om vesel, cu faţa mereu roşie de la dogoarea cuptoarelor şi avea părul ca tras prin făină. A refuzat vinul oferit de Maria Thins şi a preferat o halbă cu bere. Iubea copiii şi a insistat ca Johannes şi cele patru fete să vină în atelier. Şi copiii îl iubeau - de fiecare dată când îi vizita le aducea o scoică pentru colecţia lor. De data asta era un ghioc mare cât mâna mea, rugos şi ţepos, alb cu puncte galben pale pe dinafară, roz şi portocaliu şi lustruit pe dinăuntru. Încăntate, fetele au dat fuga sa-şi aducă şi celelalte scoici. Le-au adus la etaj, şi ele şi copiii brutarului s-au jucat împreună în magazie, în vreme ce Tanneke şi eu îi serveam pe oaspeţii din atelier.
Brutarul a anunţat că e mulţumit de pictură.
— Fata mea arată bine şi pentru mine-i de-ajuns, a spus el.
După aceea, Maria Thins s-a văitat că el nu privise tabloul cu destulă atenţie, aşa cum ar fi făcut-o van Ruijven, că simţurile lui erau întunecate de bere şi de dezordinea în care se complăcea. Nu eram de acord, însă n-am spus nimic. Mi s-a părut că brutarul avusese o reacţie cinstită în faţa picturii. Când privea picturile, van Ruijven te copleşea cu vorbele lui alese şi expresiile studiate. Era prea conştient că are un auditoriu şi se străduia să-l impresioneze, în vreme ce brutarul spusese doar ce gândea.
I-am controlat pe copiii din magazie. Se aşezaseră pe podea, alegeau scoicile şi împrăştiau nisip peste tot. Cuferele, şi cărţile, şi farfuriile mari, şi pernele ţinute acolo nu-i interesau.
Cornelia cobora scara mobilă care ducea în atic. A sărit de pe treapta a treia şi a ţipat victorioasă când a ajuns bufnind pe podea. Mi-a aruncat o privire care era, de fapt, o provocare. Unul dintre fiii brutarului, cam de vârsta lui Aleydis, s-a urcat pe scară câteva trepte şi a sărit de-acolo pe podea. Apoi a încercat şi Aleydis şi, după aceea, au repetat figura şi alţi copii.
N-am aflat cum a reuşit Cornelia sa se caţere în atic şi să fure roiba care-mi pătase şorţul cu roşu. Era vicleană din fire, izbutea să se furişeze fără să fie văzută. Nu i-am spus nimic Mariei Thins sau lui despre furtişagul fetei. Nu eram sigură că îmi vor da crezare. În schimb, de câte ori el sau eu nu eram acolo, aveam grijă să încui vopselele.
Nu i-am spus nimic Corneliei acum, când se întinsese pe podea lângă Maertge. Dar în noaptea aceea mi-am verificat lucrurile. Nu lipsea nimic - placa mea de faianţă spartă, pieptenul de baga, cartea de rugăciuni, batistele mele brodate, gulerele mele, cămăşile, şorţurile şi bonetele mele. Le-am numărat, le-am aranjat şi le-am împăturit din nou.
Apoi am verificat vopselele, aşa, să mă asigur. Erau acolo şi dulapul nu părea să fi fost forţat.
În definitiv, Cornelia se purta ca orice copil, se căţăra pe scară şi sărea de pe ea, căutând să se joace şi nu neapărat să facă răutăţi.
Brutarul şi-a luat tabloul în mai, dar stăpânul meu a început să lucreze la o noua pictură de-abia în iulie. Întârzierea mă îngrijora şi mă aşteptam ca Maria Thins să mă învinovăţească pe mine, deşi amândouă ştiam că nu am nici o vină. Apoi, într-o zi am auzit-o întâmplător când îi spunea Catharinei că un prieten de-al lui van Ruijven văzuse tabloul în care era înfăţişată soţia lui cu şiragul de perle şi că prietenul acela s-a gândit că ea n-ar trebui să se uite în oglindă, ci spre cei ce o privesc. Van Ruijven a hotărăt astfel că vrea o pictură în care soţia lui să privească spre pictor.
—Pictează foarte rar poza asta, a observat ea. N-am auzit răspunsul Catharinei. Spălam podeaua din odaia fetelor şi m-am oprit câteva clipe.
— Ţii minte ultima pictură, i-a amintit Maria Thins. Slujnica. Îţi aminteşti de van Ruijven şi de slujnica în rochie roşie ?
Catharina a pufnit în râs. Apoi şi-a înăbuşit râsul.
— A fost ultima dată când un personaj din picturile sale se uita spre privitori, a continuat Maria Thins, da' ce scandal a urmat - a fost de pomină! Când van Ruijven i-a propus, am fost sigură că de data asta o să spună nu, dar el a fost de acord să o picteze aşa.
Nu puteam s-o întreb pe Maria Thins, care şi-ar fi dat seama că trăsesem cu urechea. Nu puteam s-o întreb pe Tanneke, fiindcă acum ea nu-mi mai povestea nici o bârfă. Şi aşa, într-o zi când era puţină lume la prăvălia lui, l-am întrebat pe Pieter-fiul dacă auzise de slujnica în rochie roşie.
— Da, normal, povestea a circulat prin toată Hala de came, a răspuns el chicotind. S-a aplecat şi a început să aranjeze din nou limbile de vacă pe tejghea. Întâmplarea s-a petrecut acum câţiva ani. Se pare că van Ruijven voia ca una dintre slujnicele lui să fie împreună cu el într-o pictură. Au îmbrăcat-o cu o rochie de-a nevestei lui, una roşie, şi van Ruijven a avut grijă să apară şi cana cu vin în pictură, ca s-o pună pe fată să bea de fiecare dată când pozau împreună. Şi fireşte, înainte de a fi terminată pictura, fata purta în pântece copilul lui van Ruijven.
— Ce s-a mai întâmplat cu ea ? Pieter a ridicat din umeri:
— Ce se-ntâmplă cu fete d-astea ? Mi-a îngheţat sângele-n vine. Nu era prima poveste de acest fel pe care o auzeam, dar nici una nu se petrecuse atât de aproape de mine. M-am gândit la visurile mele de a purta veşmintele Catharinei, la felul în care van Ruijven mă prinsese de bărbie pe coridor, la modul cum îi spunea stăpânului meu: „Trebuie s-o pictezi".
Pieter se oprise din ceea ce făcea cu o umbră de supărare pe faţă.
—De ce te interesezi de ea?
—Aşa, am întrebat şi eu într-o doară, i-am răspuns liniştită. Am auzit întâmplător de ea. Altminteri, nu mă interesează.
N-am fost de faţă când a aranjat scena pentru tabloul cu fata brutarului — nu îl ajutam încă. Totuşi, acum, când nevasta lui van Ruijven a venit prima oară să pozeze, eram sus în atic şi am auzit ce-a spus el. Era o femeie tăcută. Făcea ceea ce îi cerea el fără să scoată o vorbă. Pantofii ei eleganţi nu ţăcăneau pe dalele pardoselii. I-a spus să stea în picioare lângă fereastra neoblonită, apoi să se aşeze pe unul din cele două scaune cu spătarul cu cap de leu puse lângă masă. L-am auzit cum închide obloanele.
— Tabloul acesta o să fie mai întunecat decât celălalt, a declarat el.
Ea nu i-a răspuns. Aveam impresia că el vorbeşte pentru sine. După câteva clipe, m-a strigat. Când am apărut, mi-a spus :
— Griet, adu mantila galbenă a soţiei, inele şi colierul ei de perle şi cerceii cu perle.
În după-amiaza aia Catharina îşi vizita nişte prietene, aşa că n-aveam cum să-i cer bijuteriile. Oricum, mă îngrozea gândul că ar fi trebuit să i le cer. În schimb, m-am dus în camera Răstignirii la Maria Thins, care a descuiat caseta de bijuterii a Catharinei şi mi-a dat colierul şi cerceii. Apoi am scos mantila din dulapul din camera mare, am scuturat-o şi am aranjat-o cu grijă pe braţul meu. Până atunci nu o mai atinsesem. Mi-am înfundat nasul în blană - era moale, ca un pui de iepure.
În timp ce străbăteam coridorul îndreptându-mă spre scară, m-a cuprins pe neaşteptate dorinţa să fug afară cu bogăţiile în braţe. Puteam să mă duc la steaua din mijlocul Pieţei Mari, să aleg în ce direcţie să plec şi să nu mă mai întorc înapoi niciodată.
În schimb, m-am întors la nevasta lui van Ruijven şi am ajutat-o să-şi pună mantila. O purta de parcă ar fi fost pielea ei. După ce şi-a petrecut cerceii prin găurile din lobii urechilor, şi-a prins perlele în jurul gâtului. Adusesem panglici să-i leg colierul, când el a spus:
— Fără colier. Pune-l pe masă.
Femeia s-a aşezat din nou. El şedea pe scaunul lui şi o studia. Ea nu părea să se sinchisească — privea în spaţiu fără să vadă, aşa cum încercase să mă facă şi pe mine să privesc.
— Uită-te la mine, a spus el.
S-a uitat. Avea ochii mari, închişi la culoare, aproape negri.
El a pus un covoraş pe masă, apoi l-a înlocuit cu stofa albastră. A înşirat perlele pe masă, apoi a format din ele o grămadă, apoi le-a înşirat din nou. A rugat-o să stea în picioare, să se aşeze, apoi să stea sprijinită de spătarul scaunului, apoi să se aplece puţin în faţă.
Am crezut că uitase de prezenţa mea acolo, în colţul de unde priveam, până când a spus:
— Griet, adu-mi puful pentru pudră al Catharinei.
A pus-o să ţină puful lângă obraz, să-l aşeze pe masă cu mâna ei, dar fără să-i dea drumul, să-l lase deoparte. Apoi mi l-a dat înapoi:
— Du-l la loc.
Când m-am întors, am văzut că îi dăduse o pană de gâscă şi hârtie. Ea stătea pe scaun aplecată în faţă şi scria. În dreapta ei se afla o călimară. El a deschis o pereche de obloane de sus şi le-a închis pe cele două de jos. Camera a devenit mai întunecoasă, dar lumina cădea pe fruntea ei înaltă şi boltită, pe braţul ei care se rezema de masă, pe mâneca mantilei galbene.
— Mută-ţi mâna stângă puţin mai în faţă, a spus el. Aşa, e bine. Ea scria.
— Uită-te la mine.
S-a uitat.
El a adus o hartă din magazie şi a atârnat-o pe peretele din spatele ei. Apoi a dat-o jos. A încercat cu un mic peisaj, cu pictura unei corăbii, cu peretele gol. Apoi a dispărut, coborând la parter.
Cât timp a lipsit, am urmărit-o atent pe nevasta lui van Ruijven. Era poate o obrăznicie din partea mea, însă voiam să văd ce va face. Nu s-a mişcat din loc. Părea să se cufunde mai deplin în poză. Când el s-a întors cu o natură statică cu instrumente muzicale, ea părea că stă la masă netul-burată, concentrată, şi îşi scrie scrisoarea. Auzisem că o pictase odată cântând la lăută - înainte de tabloul cu şiragul de perle. Învăţase probabil până acum ce anume voia el de la un model. Şi era probabil aşa cum o voia el.
A atârnat tabloul pe perete, în spatele ei, apoi s-a aşezat din nou s-o studieze. În timp ce ei se priveau, m-am simţit ca şi cum nu aş fi fost acolo. Voiam să plec, să mă întorc la vopselele mele, dar n-am îndrăznit să tulbur momentul.
—Data viitoare când vii, să nu-ţi mai pui funde roz, să-ţi pui funde albe în păr şi să-ţi legi părul la spate cu o fundă galbenă.
A dat din cap atât de puţin, încât parcă nici nu l-a mişcat.
— Poţi să te rezemi de spătar. Cum el o elibera, m-am simţit şi eu liberă să plec.
A doua zi a mai tras un scaun lângă masă. În ziua următoare a adus sus caseta cu bijuterii a Catharinei şi a pus-o pe masă. Sertăraşele ei erau împodobite cu perle în jurul găurilor pentru chei.
Van Leeuwenhoek a sosit cu camera obscură în vreme ce eu lucram în atic.
— Într-o bună zi va trebui să-ţi iei şi tu una, l-am auzit spunând cu o voce profundă. Recunosc totuşi că asta îmi oferă prilejul să văd ce pictezi. Unde-i modelul?
— N-a putut să vină.
— E o problemă.
— Nu, nu e. Griet, a strigat el.
Am coborât scara. Când am intrat în atelier, van Leeuwenhoek s-a uitat la mine uimit. Avea ochi căprui limpezi, cu pleoape mari, care îl făceau să pară adormit. Totuşi, nu era câtuşi de puţin adormit. Dimpotrivă, era ager şi intrigat şi avea colţurile gurii trase înăuntru. În ciuda surprizei produse de prezenţa mea, avea un aer de bunăvoinţă, şi când şi-a revenit chiar s-a înclinat în faţa mea.
Nici un gentilom nu se mai înclinase până atunci în faţa mea. Nu m-am putut stăpâni - am zâmbit.
Van Leeuwenhoek a râs:
—Ce făceai acolo sus, draga mea?
— Măcinam vopsele, domnule. S-a întors spre stăpânul meu:
— Aha, un ajutor! Ce surprize mai ai pentru mine? Mâine-poimâine o s-o înveţi să-ţi picteze ea femeile.
Stăpânul meu nu s-a amuzat deloc.
— Griet, a spus el, să stai aşa cum ai văzut că a stat deunăzi soţia lui van Ruijven.
M-am dus intimidată la scaun şi m-am aşezat, aplecându-mă în faţă aşa cum făcuse ea.
— Ia pana în mână.
Am luat-o, îmi tremura mâna şi am facut pana să tremure, şi mi-am aşezat mâinile cum îmi aminteam că şi le ţinuse ea. Mă rugam să nu mă pună să scriu ceva, cum făcuse cu nevasta lui van Ruijven. Tata mă învăţase să-mi scriu numele şi cam atât. Cel puţin ştiam cum se ţine pana de gâscă. Mi-am aruncat o privire spre foile de pe masă şi m-am întrebat ce o fi scris nevasta lui van Ruijven pe ele. Ştiam să citesc puţin, din lucrurile familiare cum era cartea mea de rugăciuni, dar nu şi scrisul unei doamne.
— Uită-te la mine.
M-am uitat la el. Am încercat să fiu nevasta lui van Rijven. Şi-a dres glasul.
— O să poarte mantila galbenă, i-a spus lui van Leeuwenhoek. Acesta a dat din cap.
Stăpânul meu s-a ridicat şi ei au pus camera obscură astfel încât să fie îndreptată spre mine. Apoi au privit pe rând. Când stăteau aplecaţi deasupra cutiei cu pelerina neagră petrecută peste capetele lor, îmi venea mai uşor să stau şi să nu mă gândesc la nimic, aşa cum ştiam că voia să stau.
L-a pus pe van Leeuwenhoek să mute tabloul pe peretele din spate de câteva ori, până a fost mulţumit de poziţia lui, apoi să deschidă şi să închidă obloane în vreme ce el îşi ţinea capul sub pelerină. În cele din urmă a părut mulţumit. S-a ridicat, a împăturit pelerina şi a pus-o pe speteaza scaunului, apoi s-a dus la masa de lucru, a luat o foaie de hârtie şi i-a dat-o lui van Leeuwenhoek. Au început să discute conţinutul ei - voia să se sfătuiască în legătură cu anumite treburi ale Ghildei. Au discutat mult timp. Van Leeuwenhoek şi-a ridicat privirile:
— Pentru numele lui Dumnezeu, omule, lasă fata să se întoarcă la lucrul ei.
Stăpânul meu s-a uitat la mine ca şi cum ar fi fost surprins că mă aflu încă la masă, cu pana de gâscă în mână.
— Griet, poţi să pleci.
În timp ce plecam cred că am văzut cum trece o expresie de milă pe faţa lui van Leeuwenhoek.
El a lăsat camera instalată în atelier câteva zile. Am putut să mă uit prin ea de câteva ori singură, zăbovind cu privirea pe obiectele de pe masă. Mă deranja ceva la scena pe care urma s-o picteze. Ca şi cum aş fi avut în faţă un tablou atârnat strâmb. Voiam să schimb ceva, dar nu ştiam ce. Cutia nu-mi dădea nici un răspuns.
Într-o zi nevasta lui van Ruijven a venit din nou şi el s-a uitat la ea mult timp prin camera obscură. Treceam prin atelier când el avea capul acoperit cu pelerina şi călcam cât puteam de atent, astfel încât să nu-i deranjez. Am stat câteva clipe în spatele lui să privesc aranjamentul în care acum intra şi ea. Ea m-a văzut probabil, dar n-a dat nici un semn şi a continuat să privească drept spre el cu ochii ei negri.
Mi-a trecut atunci prin minte că scena era prea meşteşugită, prea îngrijit aranjată. Deşi preţuiam ordinea la majoritatea lucrurilor, ştiam de la alte picturi ale sale că trebuie să fie puţină dezordine pe masă, ceva care să agaţe privirea. M-am gândit la fiecare obiect - caseta cu bijuterii, stofa albastră pusă pe masă, perlele, scrisoarea, călimara — şi am hotărât ce aş schimba. M-am întors fără zgomot în atic, surprinsă de gândurile mele îndrăzneţe. O dată ce îmi devenise clar ce trebuia să modifice în scenă, am aşteptat ca el să facă schimbarea.
N-a mutat nimic de pe masă. A potrivit puţin obloanele, înclinarea capului ei, unghiul penei de gâscă. Dar n-a schimbat ceea ce aşteptam eu.
M-am gândit la asta în timp ce storceam cearşafurile, în timp ce întorceam frigarea pentru Tanneke, în vreme ce ştergeam faianţa din bucătărie, în vreme ce spălam vopselele. Noaptea, când stăteam întinsă în pat, la asta mă gândeam. Uneori coboram în atelier să mă uit încă o dată. Nu, nu greşeam.
I-a înapoiat lui van Leeuwenhoek camera obscură.
De câte ori priveam aranjamentul de pe masă, scena, simţeam o apăsare în piept, ca şi cum aş fi avut o greutate pe el.
A pus o pânză pe şevalet şi a aşternut un strat de vopsea - alb de plumb si cretă amestecate cu puţin sienit ars şi galben ocru.
Apăsarea din pieptul meu devenea mai puternică în timp ce-l aşteptam.
A schiţat în tuşe delicate, cafeniu-roşcate, conturul femeii şi al fiecărui obiect.
Când a început să pună pe pânză porţiuni mari de culori false, am crezut că o să-mi plesnească pieptul ca un sac îndesat cu prea multă făină.
Într-o noapte când stăteam în pat, am hotărât că va trebui să fac eu schimbarea.
În dimineaţa următoare am facut curăţenie - am pus caseta cu bijuterii înapoi cu grijă, am înşirat din nou perlele, am aşezat scrisoarea la locul ei, am pus călimara unde-i era locul. Am respirat adânc, să slăbesc presiunea din piept. Apoi cu o mişcare rapidă am tras de pe masă partea din faţă a stofei albastre, astfel încât să cadă în umbrele întunecate de sub masă, iar sus pe tăblie să facă un fald în faţa casetei cu bijuterii. Am ajustat puţin liniile faldurilor, apoi m-am dat un pas înapoi. Faldurile imitau linia braţului stâng al nevestei lui van Ruijven, braţul rezemat pe masă.
Da, asta e, m-am gândit şi mi-am strâns buzele. Mă poate da afară din cauza schimbării făcute, dar acum aranjamentul e mai bun.
În după-masa aia nu am urcat în atic, deşi aveam mult de lucru acolo. Am stat afară pe bancă împreună cu Tanneke şi am cârpit cămăşi. În dimineaţa aia nu se dusese în atelier, ci la Ghildă şi prânzise la familia van Leeuwenhoek. Nu văzuse încă schimbarea.
Aşteptam agitată pe bancă. În ultimele zile, Tanneke încercase să nu mă bage în seamă, însă acum a observat că nu sunt în apele mele.
— Ce ai păţit, fată ? a întrebat ea. Se obişnuise să-mi spună „fată", ca stăpâna ei. Te porţi ca puiul de găină care ştie că e dus la tăiere.
— Nimic, am răspuns eu. Mai bine spune-mi ce s-a întâmplat când a venit aici ultima oară fratele Catharinei. Am auzit la piaţă despre cele întâmplate. Oamenii te pomenesc şi acum, am adăugat, sperând să-i abat atenţia şi să o laud, să nu observe cu câtă stângăcie am ocolit întrebarea ei.
Câteva clipe Tanneke a stat şi mai dreaptă, apoi şi-a amintit cine o întrebase.
— Nu-i treaba ta, m-a repezit ea. E o treabă de familie, nu-i pentru de-astea de teapa ta.
Cu câteva luni înainte ar fi fost încântată să povestească o întâmplare care o punea într-o lumină foarte bună. Dar o întrebasem eu, şi nu trebuia să aibă încredere în mine, sau să-mi facă pe plac, sau să binevoiască să-mi răspundă, deşi a suferit probabil, fiindcă pierdea prilejul de a se lăuda.
Apoi l-am văzut — venea spre noi pe Oude Langendijck, cu pălăria trasă peste frunte ca să-şi ferească faţa de lumina soarelui de primăvară, cu pelerina neagră dată înapoi de pe umeri. În timp ce se apropia de noi, n-am putut să mă uit la el.
— Bună ziua, domnule, a cântat Tanneke pe un ton complet diferit.
— Bună, Tanneke. Îţi place să stai la soare ?
— Oh, da, domnule. Îmi place să simt soarele pe faţă.
Am stat cu ochii pironiţi pe cusăturile pe care le făcusem. Am simţit că se uită la mine.
După ce el a intrat în casă, Tanneke a şuierat:
— Când vorbeşte stăpânul cu tine spune şi tu bună ziua, fată. Te porţi ruşinos.
— Dar n-a vorbit cu mine. A vorbit cu tine.
— Aşa şi trebuia. Însă nu e nevoie să fii mojică, dacă nu vrei să te trezeşti în stradă, să-ţi pierzi locul de aici.
Acum e sus, mă gândeam eu. A văzut pesemne ce făcusem.
Aşteptam şi abia mai puteam să ţin acul. Nu ştiam la ce să mă aştept. O să mă ia la rost în faţa lui Tanneke ? O să ridice vocea pentru prima oară de când venisem să locuiesc în casa lui ? O să spună că tabloul e distrus?
Poate o să tragă pur şi simplu la loc stofa albastră, ca să atârne ca înainte. Poate n-o să-mi spună nimic.
În seara aia l-am văzut câteva momente când cobora la cină. Nu părea să fie în vreo dispoziţie deosebită, nu părea nici fericit, nici supărat; nici preocupat, nici neliniştit. Nu s-a făcut că nu mă vede, dar nici nu s-a uitat la mine.
Am urcat în atelier să mă duc la culcare şi am controlat să văd dacă trăsese stofa să atârne aşa cum fusese înainte de a o fi atins eu.
Nu o trăsese. Am ridicat lumânarea în dreptul şevaletului - el schiţase din nou în cafeniu-roşcat faldurile stofei albastre. Făcuse schimbarea mea.
În noaptea aia am stat întinsă în pat zâmbind în întuneric.
Dimineaţa următoare a intrat în atelier în timp ce eu curăţam praful în jurul casetei de bijuterii. Până atunci nu mă văzuse cum fac măsurătorile. Îmi pusesem braţul de-a lungul unei margini şi mutasem caseta să şterg praful de sub ea şi în jurul ei. Când mi-am ridicat privirile, el mă urmărea. N-a spus nimic. Nici eu - eram preocupată să pun caseta la loc, exact cum fusese. Apoi am şters stofa albastră cu o cârpă umeda, cu mare atenţie la noile falduri făcute de mine. Îmi tremurau puţin mâinile în timp ce ştergeam praful.
Când am terminat, m-am uitat la el.
— Spune-mi, Griet, de ce ai schimbat faţa de masă? Cu tonul ăsta îmi vorbise şi când mă întrebase despre legume în casa părinţilor mei.
M-am gândit câteva momente.
— E nevoie de puţină dezordine în scenă, să contrasteze cu seninătatea ei, am explicat eu. Ceva care să provoace ochiul. Da' trebuie să fie şi ceva plăcut ochiului şi acum e, fiindcă stofa şi braţul ei sunt în poziţie asemănătoare,
A urmat o pauză lungă. Se uita atent la masă. Am aşteptat, ştergându-mi mâinile pe şorţ.
— Nu m-am gândit că pot învăţa ceva şi de la o slujnică, a spus el în cele din urmă.
Duminică mama a venit lângă noi în timp ce eu îi descriam tatei pictura cea nouă. Pieter era la noi şi îşi fixase privirile în podea, acolo unde soarele făcea o pată de lumină. Era întotdeauna tăcut când discutam despre picturile stăpânului meu.
Nu le-am spus de schimbările făcute de mine şi pe care stăpânul meu le acceptase.
— Cred că picturile lui nu-s bune pentru suflet, a anunţat pe neaşteptate mama. Se încruntase. Până atunci nu vorbise niciodată despre opera lui.
Surprins, tata s-a întors cu faţa spre ea.
— Ba sunt bune pentru pungă, după cât se pare, a spus Frans în zeflemea. Era una din rarele duminici când îi vizita pe părinţi. În ultimul timp îl obsedau banii. Mă întreba despre lucrurile de valoare din casa de pe Oude Langendijck, despre perlele şi mantila din pictură, despre caseta cu bijuterii încrustată cu perle şi despre ce se afla în ea, despre numărul şi mărimea tablourilor atârnate pe pereţi. Nu i-am spus prea multe lucruri. Mi-a fost teamă că nu mai voia să-şi câştige existenţa ca ucenic într-o fabrică de faianţă şi căuta căi mai lesnicioase. Mi-a părut rău că gândesc aşa despre fratele meu. Totuşi, cred că el visa, însă nu voiam să-i întreţin visurile cu viziunea unor obiecte scumpe aflate la îndemâna lui — sau a surorii lui.
— Ce vrei să spui, mamă? am întrebat, fară să-l iau în seamă pe Frans.
— E ceva periculos în modul cum descrii picturile lui, a explicat ea. Din felul în care vorbeşti, ele ar putea înfăţişa scene religioase. Ca şi cum femeia descrisă de tine ar fi Fecioara Maria, când ea e doar o femeie care scrie o scrisoare. Îi dai picturii un sens pe care nu-l are sau nu-l merită. În Delft sunt mii de picturi. Le poţi vedea pretutindeni, atârnate într-o tavernă sau în casa unui bogătaş. Din leafa primită pe două săptămăni ca slujnică poţi să-ţi cumperi o pictură de la piaţă.
— Dacă aş face aşa, i-am replicat eu, tu şi tata n-aţi avea ce mânca două săptămâni şi aţi muri fără să vedeţi ce am cumpărat.
Tata a tresărit. Frans, care lega noduri pe o bucată de frânghie, a încremenit. Pieter mi-a aruncat o privire.
Mama a rămas calmă. Nu spunea deseori tot ce avea pe suflet. Dar când spunea ceva, vorbele ei erau de aur.
— Îmi pare rău, mamă, am bolborosit eu, n-am vrut să spun...
— Munca la ei ţi-a sucit capul, m-a întrerupt ea. Te-a făcut să uiţi cine eşti şi de unde te tragi. Noi suntem o familie protestantă cuviincioasă, ale cărei nevoi nu sunt hotărâte de bogăţii sau de mode.
Am privit în pământ, rănită de vorbele sale. Erau cuvintele unei mame, cuvinte pe care le-aş spune şi eu fiicei mele dacă aş fi îngrijorată din cauza ei. Deşi nu-mi plăcea că le-a spus şi nu-mi plăcea că pune la îndoială valoarea picturii lui, ştiam că era ceva adevăr în ele.
În duminica aceea Pieter n-a stat prea mult cu mine pe alee.
Dimineaţa următoare mi-a venit greu să mă uit la pictură. Peticele masive de culori false fuseseră pictate şi el îi făcuse ochii şi bolta înaltă a frunţii şi câteva falduri de la mâneca mantilei. Mai ales galbenul puternic îmi producea plăcerea vinovată pe care o condamnaseră vorbele mamei. În schimb, am încercat să-mi închipui cum ar arăta pictura terminată, tabloul simplu al unei femei care scrie o scrisoare, pus în vânzare pentru zece guldeni la taraba lui Pieter-tatăl.
Şi n-am fost în stare.
El se afla într-o dispoziţie bună în după-masa aia, fiindcă altminteri nu l-aş fi întrebat. Învă-ţasem să-i apreciez starea sufletească, dar nu după cuvintele puţine pe care le rostea sau după expresia feţei - el nu prea arăta ce simte -, ci din felul în care se mişca prin atelier şi prin atic. Când era mulţumit, când lucra bine, se ducea înainte şi înapoi cu un scop precis, cu paşi mari şi siguri şi fără nici o mişcare în plus. Dacă s-ar fi priceput la muzică, ar fi fredonat sau fluierat ca pentru sine. Când lucrurile nu mergeau bine, se oprea, se uita pe fereastră, îşi schimba brusc direcţia, începea să urce scara spre atic, dar când ajungea aproape de mijlocul ei, cobora.
— Domnule, am început eu când a urcat în atic să amestece ulei de in în albul de plumb pe care îl măcinasem eu. Lucra la blana mânecii. Ea nu venise în ziua aia, dar descoperisem că el e în stare să picteze anumite părţi ale ei fără ca ea să fie acolo.
Şi-a înălţat sprâncenele:
— Spune, Griet.
El şi Maertge erau singurii din casă care-mi spuneau întotdeauna pe nume.
— Picturile dumneavoastră sunt picturi catolice?
S-a întrerupt cu sticla de ulei de in în echilibru deasupra scoicii în care se afla albul de plumb.
— Picturi catolice, repetă el. A lăsat în jos mâna şi a bătut uşor cu sticla în tăblia mesei.
— Ce înţelegi prin picturi catolice? Mă luase gura pe dinainte. Acum nu ştiam ce să spun. Am încercat cu o altă întrebare:
— În bisericile catolice sunt picturi, de ce ?
— Ai intrat vreodată într-o biserică catolică, Griet?
— Nu, domnule.
— Prin urmare n-ai văzut picturi într-o biserică, sau statui, sau vitralii.
— Nu.
— Ai văzut picturi doar în case, sau prăvălii, sau hanuri.
— Şi la piaţă.
— Da, şi la piaţă. Îţi place să te uiţi la picturi ?
— Da, domnule. Începusem să cred că nu-mi va răspunde la întrebare, că pur şi simplu o să-mi pun alte şi alte întrebări.
— Ce vezi când te uiţi la o pictură?
— Ce să văd, domnule? Văd ce a pictat pictorul. Deşi a dat din cap, am simţit că n-am răspuns aşa cum dorea el.
— Prin urmare, când priveşti pictura de jos din atelier, ce vezi?
— În mod sigur n-o văd pe Fecioara Maria. Am spus asta mai mult ca o sfidare adresată mamei mele decât ca răspuns la întrebarea lui.
M-a privit uimit.
— Cum ? Te aşteptai să o vezi pe Fecioara Maria?
— Nu, nici chiar aşa, domnule, i-am replicat enervată.
— Crezi că pictura din atelier e catolică?
— Ştiu şi eu, domnule?! Mama mi-a spus...
— Mama ta a văzut pictura ? Nu.
— Nu, n-a văzut-o.
— Prin urmare, nu-ţi poate spune ce anume vezi sau nu vezi tu.
— Nu. Avea dreptate, însă nu mi-a plăcut că o critică pe mama.
— Picturile nu sunt nici catolice, nici protestante, a spus el. Catolici sau protestanţi sunt oamenii care le privesc; catolic sau protestant este ceea ce aşteaptă ei să vadă. Pictura în biserică e aidoma lumânării într-o încăpere cufundată în întuneric — o folosim pentru a vedea mai bine. E puntea între noi şi Dumnezeu. Lumânarea însă nu e nici protestantă, nici catolică. E lumânare şi-atât.
— Noi n-avem nevoie să ne ajutăm cu asemenea lucruri ca să-l vedem pe Dumnezeu, am replicat eu. Avem Cuvântul Lui şi-i de-ajuns.
A zâmbit.
— Ştiai, Griet, că eu am fost crescut în credinţa protestantă? M-am convertit când m-am însurat. Aşadar, nu-i nevoie să-mi ţii predici. Am mai auzit asemenea cuvinte.
L-am privit cu ochii măriţi. Până atunci nu cunoscusem nici o persoană care să se fi hotărât să nu mai fie protestantă. Nu credeam că e posibil să-ţi schimbi credinţa. Şi touşi, el şi-o schimbase.
Părea să aştepte să vorbesc.
— Deşi n-am intrat niciodată într-o biserică catolică, am început eu domol, cred că dacă aş vedea o pictură aco1o, ar trebui să fie ca a dumneavoastră. Chiar dacă nu înfăţişează o scenă din Biblie sau nu o zugrăveşte pe Fecioara şi Pruncul sau Răstignirea. M-a trecut un fior gândindu-mă la pictura atârnată deasupra patului meu din pivniţă.
El a luat din nou sticla şi a turnat cu mare grijă câteva picături de ulei în scoică. A început să amestece uleiul şi albul de plumb cu ajutorul cuţitului de paletă, până când vopseaua a ajuns ca untul lăsat afară în căldura din bucătărie. Mişcarea cuţitului de argint în vopseaua albă, smântânoasă, mă încânta.
— E, într-adevăr, o deosebire între atitudinea catolică şi cea protestantă faţă de pictură, mi-a explicat el în timp ce lucra, dar nu e neapărat atât de mare cum crezi tu. Picturile pot servi unui scop spiritual pentru catolici, dar nu uita că protestanţii îl văd pe Dumnezeu pretutindeni şi în fiecare lucru. Dar când pictează lucruri obişnuite - mese şi scaune, lighene, căni şi carafe, soldaţi şi slujnice - nu slăvesc pictorii creaţia lui Dumnezeu?
Păcat că nu era de faţă şi mama să-l audă. El ar fi reuşit să o facă să înţeleagă chiar şi pe ea.
Caseta cu bijuterii rămânea în atelier, unde Catharina nu putea să intre şi, bineînţeles, ea nu era deloc încântată de situaţie. Nu avea încredere în mine, în parte fiindcă nu mă plăcea, dar şi fiindcă era influenţată de povestirile pe care le auzeam cu toţii despre slujnicele care furau lingurile de argint ale stăpânelor lor- furtul şi ademenirea stăpânului casei - la asta se aşteptau stăpânele de la slujnice.
Totuşi, cum am descoperit eu din purtarea lui van Reuijven, cel mai adesea bărbatul se ţinea de capul slujnicei, şi nu invers. El se purta cu servitoarea ca şi cum ar fi fost proprietatea lui.
Deşi se consulta rareori cu el în privinţa treburilor gospodăriei, Catharina s-a dus la bărbatul ei să-i ceară să se facă o schimbare. Eu nu i-am auzit discutând, dar mi-a spus Maertge într-o dimineaţă. Maertge şi eu ne înţelegeam bine în acea vreme. Se făcuse pe neaşteptate mai matură, nu o mai interesau ceilalţi copii şi prefera să stea cu mine dimineaţa în timp ce eu îmi făceam treburile. A învăţat de la mine să stropească rufele cu apă pentru a le înălbi la soare, să cureţe petele de grăsime cu un amestec de sare şi vin, să frece fierul de călcat cu sare grunjoasă ca să nu se lipească şi să nu ardă rufele. Totuşi, avea mâinile prea delicate pentru a le băga în apă - putea să mă urmărească în timp ce lucram, dar n-o lăsam să-şi ude mâinile. Acum mâinile mele erau prăpădite de tot - aspre, roşii şi crăpate, în pofida leacurilor date de mama pentru a le întreţine. Aveam mâini muncite şi încă nu împlinisem optişpe ani.
Maertge era în unele privinţe aşa cum fusese Agnes - veselă, iscoditoare şi gândea şi se hotăra repede. Dar era totodată fata cea mai mare şi, fiind cea mai mare, îşi ştia obligaţiile şi le îndeplinea cu seriozitate. Se ocupa de surorile ei aşa cum eu mă îngrijisem de fratele şi de sora mea. Asta o facea să privească schimbările cu prudenţă.
—Mama vrea să i se dea înapoi caseta cu bijuterii, m-a anunţat ea când ocoleam steaua din Piaţa Mare în drumul spre Hala de carne. A vorbit cu tata despre asta.
— Şi ea ce a spus ? am încercat eu să am un ton indiferent, în timp ce mă uitam la colţurile stelei. În ultima vreme observasem că în fiecare dimineaţă când îmi descuia atelierul, Catharina cerceta din uşă cu privirile camera şi masa pe care se aflau bijuteriile ei.
Maertge se codea.
— Mamei nu-i place că tu stai închisă acolo noaptea cu bijuteriile ei, a spus ea în cele din urmă. Ea nu a adăugat şi ce anume o îngrijora pe Catharina - că aş putea lua perlele de pe masă, aş băga sub braţ caseta şi aş coborî pe fereastră în stradă, fugind în alt oraş şi spre altă viaţă.
Maertge încerca în felul ei să mă prevină:
— Vrea să dormi din nou în pivniţă, a continuat ea. Doica o să plece în curând şi nu mai e nici un motiv să rămâi în atic. A spus că ori pleci tu, ori nu mai lasă acolo caseta.
— Şi ce-a zis tatăl tău ?
—N-a spus nimic. O să se mai gândească.
Inima mi s-a făcut grea ca o piatră. Catharina îi ceruse să aleagă între mine şi caseta cu bijuterii. Nu le putea avea pe amândouă. Însă ştiam că nu va scoate caseta şi perlele din pictură pentru a mă păstra pe mine în atic. O să mă scoată pe mine. N-o să-l mai ajut.
Mi-am încetinit pasul. Ani de cărat apă, de stors rufele, de golit oalele de noapte, fără nici o şansă de frumos, sau culoare, sau lumină în viaţa mea, s-au desfăşurat în faţa ochilor mei ca o privelişte unde, în depărtare, se zăreşte marea la care însă nu poţi ajunge niciodată. Dacă nu aş mai putea să lucrez cu vopselele, dacă n-aş mai fi putut să stau lângă el, nu ştiu cum aş fi putut continua să mai lucrez în casa aceea.
Când am ajuns la taraba măcelarului şi Pieter-fiul nu era acolo, mi s-au umplut ochii de lacrimi pe neaşteptate. Nu-mi dădusem seama că dorisem să văd faţa aceea blândă, binevoitoare, frumoasă. Nu ştiam ce şi dacă am anumite sentimente faţă de el, dar Pieter era scăparea mea, prezenţa lui îmi amintea că exista o altă lume în care aş putea intra. Poate nu mă deosebeam prea tare de părinţii mei, pentru care el reprezenta salvarea, cel ce va aduce carne pe masa lor.
Pieter-tatăl a fost încântat când mi-a văzut lacrimile.
— Am să-i spun fiului meu că ai plâns fiindcă nu l-ai găsit aici, a declarat el, în timp ce freca şi curăţa de sânge butucul.
— Ba să nu faci asta, am murmurat. Maertge, ce vrem să luăm azi?
— Carne de mânzat, a răspuns ea imediat. Două kile.
Mi-am şters lacrimile cu un colţ al şorţului.
— Mi-a intrat o musculiţă în ochi, am spus eu iute. Poate nu e chiar atât de curat pe-aci. Murdăria atrage muştele.
Pieter-tatăl a râs din toată inima.
— I-a intrat o musculiţă-n ochi! Auzi lume! Murdărie aici! E normal să fie muşte — ele trag la sânge, nu la murdărie. Carnea cea mai bună e cea mai însângerată şi atrage cele mai multe muşte. Într-o zi o să constaţi şi singură. Nu-i nevoie să-ţi dai aere faţă de noi, madam. I-a făcut lui Maertge cu ochiul. Dumneavoastră, domnişoară, ce credeţi? Se cuvine oare ca Griet să ponegrească un loc unde va servi şi ea peste câţiva ani ?
Maertge s-a străduit să nu pară şocată, dar se vedea clar că o surprinsese sugestia lui că s-ar putea să nu fiu mereu cu familia ei. A avut bunul-simţ să nu-i răspundă — în schimb, şi-a arătat brusc interesul faţă de copilaşul pe care-l ţinea în braţe o femeie de la taraba vecină.
— Te rog, i-am spus cu voce scăzută lui Pieter-tatăl, să nu-i mai spui lucruri din astea ei sau altuia din familia ei, nici măcar în glumă. Sunt slujnica lor. Asta sunt, e clar. Dacă sugerezi altceva, înseamnă că nu le arăţi respectul cuvenit.
Pieter-tatăl m-a privit. Ochii lui îşi schimbau culoarea cu fiecare variaţie a luminii. Cred că nici stăpânul meu nu ar fi putut să îi prindă pe pânză.
— S-ar putea să ai dreptate, a admis el. Văd că trebuie să fiu mai atent când te tachinez. Dar am să-ţi spun un singur lucru - ai face bine să te obişnuieşti cu muştele.
El n-a renunţat la caseta cu bijuterii şi nu mi-a cerut să plec. În schimb, în fiecare seară îi ducea Catharinei caseta, perlele şi cerceii, iar ea le încuia în dulapul din camera mare, unde îşi ţinea mantila galbenă. Dimineaţa, când descuia uşa atelierului ca să pot ieşi de-acolo, îmi dădea caseta şi bijuteriile. Acum prima mea îndatorire în atelier era să pun caseta şi perlele la locul lor de pe masă şi să aranjez cerceii, dacă nevasta lui van Ruijven venea să-i pozeze. Catharina urmărea din pragul uşii cum îmi făceam măsurătorile cu braţele şi cu mâinile. Pentru orice privitor, gesturile mele ar fi părut ciudate, dar ea nu m-a întrebat niciodată ce fac. N-a îndrăznit.
Cornelia ştia probabil de dandanaua produsă de caseta cu bijuterii. Probabil auzise întâmplă-tor, ca şi Maertge, discuţia părinţilor. E posibil să fi văzut cum dimineaţa Catharina aducea sus caseta şi cum el o ducea din nou jos seara şi ghicise că se petrecuse ceva neplăcut. Nu contează ce a văzut sau a înţeles ea, important e că s-a hotărât să agite din nou spiritele.
Nu mă plăcea deloc, fără motiv, doar dintr-o vagă lipsă de încredere. Semăna foarte bine cu maică-sa în această privinţă.
Ea a început cu o rugăminte, aşa cum făcuse şi cu gulerul sfâşiat şi cu vopseaua roşie de pe şorţul meu. Într-o dimineaţă ploioasă, Catharina îşi aranja părul, iar Cornelia se învârtea pe lângă ea, urmărind-o cum se piaptănă. Eu scrobeam rufele în spălătorie, aşa că nu le-am auzit. Dar ea i-a sugerat probabil maică-sii să-şi pună-n păr pieptenii de baga.
După câteva minute, Catharina a venit în pragul uşii care despărţea spălătoria de bucătărie şi a anunţat:
— Nu găsesc unul din pieptenii mei. L-a văzut careva din voi ? Eram acolo doar Tanneke şi eu. Ea se adresa amândurora, însă mă privea sever pe mine.
— Nu, doamnă, a răspuns foarte serioasă Tanneke, care venise din bucătărie şi se postase şi ea în uşă, astfel încât să mă poată privi.
— Nu, doamnă, am repetat eu. Când am văzut-o pe Cornelia care iscodea din coridor cu privirea ei vicleană, mi-am dat seama că se petrecuse ceva ce va duce din nou la mine.
O să repete provocările până când mă va goni din casă, m-am gândit eu.
— Nu se poate să nu ştie cineva unde e.
— Să vă ajut să căutaţi din nou în dulap, doamnă ? a întrebat Tanneke. Sau să căutăm în altă parte ? a adăugat ea înadins.
— Poate e în caseta cu bijuterii, i-am sugerat eu.
— Poate.
Catharina a plecat pe coridor. Cornelia s-a luat după ea.
Am crezut că nu va da atenţie sugestiei mele, fiindcă venise de la mine. Totuşi, când am auzit-o cum urcă scările, mi-am dat seama că se îndreaptă spre atelier şi m-am grăbit să o ajung - avea nevoie de mine. Aştepta furioasă în pragul atelierului, iar Cornelia stătea în spatele ei.
— Adu-mi caseta, a poruncit Catharina liniştită, calmă. Cuvintele au fost rostite cu nuanţe severe, provocate de situaţia umilitoare că nu putea să intre în atelier - era prima oară când mi se adresa atât de ameninţător. Vorbise deseori aspru şi tare. Acum însă îşi controla bine tonul, ceea ce mă înspăimânta mai mult.
Îl auzeam cum lucrează în atic. Ştiam ce face - pisa lapis să facă vopaeaua necesară pentru faţa de masă.
Am luat caseta, i-am dus-o Catharinei şi am lăsat perlele pe masă. N-a spus nici un cuvânt, a luat caseta şi a coborât imediat. Cornelia s-a ţinut după ea, ca o mâţă care crede că o să capete mâncare. Se va duce în camera mare şi va lua la rând bijuteriile, să vadă dacă nu mai lipseşte ceva. Probabil alte lucruri nu mai lipseau - e greu de ghicit ce poate să facă o fetiţă de şapte ani hotărâtă să săvârşească o ticăloşie.
N-o să găsească pieptenul în casetă. Ştiam exact unde e.
N-am urmărit-o, ci am urcat în atic.
M-a privit mirat, mâna care ţinea pisălogul s-a oprit deasupra bolului, dar nu m-a întrebat de ce am venit sus. A început să piseze din nou.
Am deschis cufărul în care-mi ţineam lucrurile şi am desfăcut pieptenele din batista în care-l înfăşurasem. Mă uitasem rareori la pieptene - în casa asta nu aveam de ce să-l port sau să îl admir. Îmi amintea prea mult de felul de viaţă pe care nu puteam să-l am vreodată ca slujnică. Acum ştiam că trebuie să-l privesc mai atent şi am văzut că nu e pieptenele bunicii, deşi semăna foarte mult cu el. Forma de scoică de la capătul lui era mai lungă şi mai curbată şi existau mici semne zimţate pe fiecare parte a scoicii. Era mai fin decât al bunicii, dar nu mult mai fin.
Oare voi mai vedea vreodată pieptenele bimicii? m-am întrebat eu.
Am stat atât de mult pe pat, cu pieptenul în poală, încât el s-a oprit din nou.
—S-a întâmplat ceva, Griet?
Mi-a vorbit cu blândeţe. Şi-atunci mi-a venit mai uşor să spun ceea ce oricum n-aveam încotro şi trebuia să spun.
— Domnule, am apus în cele din urmă, am nevoie de ajutorul dumneavoastră.
Am rămas în odaia mea din atic, aşezată pe pat, cu mâinile-n poală, în vreme ce el a vorbit cu Catharina şi cu Maria Thins, în vreme ce au controlat-o pe Cornelia — apoi au căutat pieptenele bunicii printre lucrurile fetelor. În cele din urmă, Maertge l-a găsit ascuns într-o scoică mare pe care le-o dăduse brutarul când venise să-şi vadă tabloul. Asta a fost probabil momentul când Cornelia schimbase între ei pieptenii, coborâse din atic în timp ce copiii se jucau cu toţii în magazie şi ascunsese pieptenele meu înăuntrul primului obiect pe care-l găsise.
Cea care trebuia s-o bată pe Cornelia a fost Maria Thins — el le-a spus clar că nu e datoria lui, iar Catharina a refuzat s-o bată, chiar dacă ştia că fiica ei trebuia pedepsită. Cornelia n-a plâns, ci a rânjit în timp ce mânca bătaie. Am aflat mai târziu de la Maertge.
Maria Thins a venit să mă vadă în atic.
— Ei, fată, a spus ea sprijinindu-se de masa pe care se măcina, acum ai slobozit pisica în coteţul păsărilor.
— Da' n-am făcut nimic, am protestat eu.
— Aşa-i, dar ai reuşit să-ţi faci câţiva duşmani. Oare de ce ? N-am avut niciodată atâtea necazuri din partea celeilalte servitoare. A chicotit, dar dincolo de râsul ei era serioasă. Însă el te-a susţinut, în felul lui, continuă ea, şi asta are putere mai mare decât orice ar spune împotriva ta oricare dintre noi - Catharina, sau Cornelia, sau Tanneke, sau chiar eu.
Mi-a aruncat pieptenele bunicii în poală. L-am înfăşurat în batistă şi l-am pus la loc în cufăr. Apoi m-am întors spre Maria Thins. Dacă n-o întreb acum, n-am să aflu niciodată. S-ar putea să fie singurul moment când ar fi dispusă să-mi răspundă.
—Vă rog, doamnă, el ce-a spus? Maria Thins mi-a aruncat o privire plină de subînţeles.
— Nu te amăgi singură, fată. A spus foarte puţine cuvinte despre tine. Dar a fost destul de clar — el a coborât şi s-a interesat personal — fiica mea a înţeles atunci că îţi ţine partea. Nu, el i-a reproşat că nu izbuteşte să-şi crească cum se cuvine copiii. Mult mai inteligent, înţelegi, să o critice pe ea decât să te laude pe tine.
— A explicat că... îl ajut?
— Nu.
Am încercat să nu mi se vadă pe faţă ce simţeam, dar întrebarea însăşi făcea clare sentimentele mele.
— I-am spus eu, după ce a plecat el, a adăugat Maria Thins. E o prostie să te furişezi, să ai secrete faţă de ea în propria ei casă. După ton, ai fi zis că vrea să mă învinovăţească pe mine, dar apoi a murmurat. Aveam o părere mai bună despre el. S-a oprit ca şi cum îi părea rău că îmi dezvăluise ce gândea.
— Ce-a zis dânsa când i-aţi spus ?
—Nu e încăntată, fireşte, dar se teme mai mult de mânia lui. Maria Thins a şovăit. Mai e un motiv care explică de ce nu e prea îngrijorată. Pot să-ţi spun şi ţie. E din nou însărcinată.
—Din nou? m-a luat gura pe dinainte. Mă surprindea că doreşte să aibă alt copil când ei stăteau prost cu banii.
Maria Thins m-a privit crunt:
— Ia seama, fată.
— Îmi pare rău, doamnă. Am regretat numaidecât că am rostit cele două cuvinte. N-aveam dreptul să spun eu cât de mare trebuie să fie familia lor. A consultat-o doctorul ? am întrebat, încercând să dreg busuiocul.
— Nu-i nevoie. Cunoaşte bine semnele, doar a trecut de atâtea ori prin asta. Pentru câteva clipe faţa Mariei Thins a arătat destul de limpede ce gândea - se mira şi ea ce e cu atât de mulţi copii. Apoi a devenit din nou severă. Tu să-ţi vezi de îndatoririle tale, să te fereşti din calea ei şi să-l ajuţi, dar să nu te dai mare în faţa celor din casă. Locul tău aici nu e chiar atât de sigur.
Am dat din cap şi mi-am fixat privirile pe mâinile ei noduroase care se căzneau să îndese tutunul în pipă. A aprins-o şi a pufăit de câteva ori. Apoi a chicotit:
— N-am avut niciodată atâtea necazuri din cauza unei slujnice. Domnul să ne aibă în pază!
Duminică am dus pieptenele înapoi la mama. Nu i-am spus ce se întâmplase - i-am spus simplu că e prea fin pentru o slujnică şi nu-l pot purta.
După supărarea produsă de pieptene, unele lucruri s-au schimbat pentru mine. Cea mai mare surpriză a fost felul în care mă trata Catharina. Mă aşteptasem ca ea să fie şi mai greu de suportat decât înainte - să-mi dea mai mult de lucru, să mă ia la refec de câte ori îi venea bine, să mă facă să mă simt cât se poate de prost. În schimb, părea că se teme de mine. Şi-a scos cheia de la atelier din legătura ei preţioasă de la şold şi i-a dat-o înapoi Mariei Thins şi ea n-a mai încuiat sau descuiat niciodată uşa. Şi-a lăsat caseta cu bijuterii în atelier, şi când avea nevoie de ceva de-acolo, o trimitea pe mama ei să-i aducă ce-i trebuia. Făcea tot posibilul să mă ocolească. Odată ce am înţeles cum stau lucrurile, m-am ferit şi eu din calea ei.
N-a spus nimic despre munca mea de după-masa, din atic. Maria Thins îi băgase probabil în cap ideea că ajutorul meu îl va face să picteze mai mult, fiindcă astfel va avea cum să întreţină copiii, pe cel din pântece, precum şi pe cei pe care îi avea. Pusese la inimă cuvintele lui despre felul în care se ocupa de copii, care erau în definitiv principala ei sarcină, şi începuse să-şi petreacă mai mult timp cu ei şi, încurajată de Maria Thins, se apucase să le înveţe pe Maertge şi pe Lisbeth să citească şi să scrie.
Maria Thins era mai inteligentă, dar şi ea se schimbase faţă de mine, tratându-mă cu mai mult respect. Rămâneam fără doar şi poate o slujnică, dar nu mă expedia chiar atât de repede cum o făcea uneori cu Tanneke. N-a mers atât de departe încât să-mi ceară părerea, dar m-a făcut să mă simt mai puţin exclusă din familie.
Am fost la fel de surprinsă când Tanneke s-a mai muiat în relaţiile cu mine. Crezusem că îi face plăcere să fie supărată şi să-mi poarte sâmbetele, dar probabil că obosise. Sau poate că o dată ce a fost clar că el e de partea mea, a simţit că e mai bine să nu pară că mi-e împotrivă. Poate simţeau cu toţii cam la fel. Oricare ar fi fost motivul, ea a încetat să mai creeze muncă în plus pentru mine vărsând diferite lucruri, a încetat să mă mai bombăne şi să mă privească chiorâş. Nu se arăta neapărat prietenoasă, însă devenise mai uşor să lucrez cu ea.
Era poate o cruzime din partea mea, dar simţeam că am câştigat o bătălie împotriva ei. Era mai mare ca mine şi făcea parte din familie de multă vreme, dar faptul că el mă proteja atâma mai greu decât loialitatea şi experienţa ei. Poate că ea a resimţit profund această umilinţă, dar şi-a acceptat înfrângerea mai uşor decât m-aş fi aşteptat. Tanneke era în fond o creatură simplă şi nu voia să aibă necazuri. Calea cea mai uşoară era să mă accepte.
Deşi mama ei se ocupa mai îndeaproape de ea, Cornelia nu se schimbase. Rămânea preferata Catharinei, probabil fiindcă se asemăna mai mult cu ea la fire, iar Catharina nu făcea nimic pentru a-i îndrepta purtările. Cornelia mă privea uneori cu ochii ei căprui, luminoşi, cu capul înclinat, astfel că buclele roşii i se legănau peste faţă, şi-atunci mă gândeam la rânjetul pe care îl avusese în timp ce mâncase bătaie, rânjet descris de Maertge. Şi m-am gândit din nou, ca în prima mea zi de lucru: o să fie o pacoste, o să fie greu de stăpânit.
Deşi m-am ferit să se vadă, am evitat-o şi pe Cornelia, aşa cum făceam şi cu mama ei. Nu voiam s-o încurajez. Am ascuns placa de faianţă spartă, gulerul de dantelă făcut de mama şi cea mai fină batistă brodată pe care o aveam, astfel încât să nu le poată folosi împotriva mea.
El nu şi-a schimbat purtarea faţă de mine după povestea cu pieptenele. Când i-am mulţumit că mi-a luat apărarea, a scuturat din cap ca şi cum ar fi încercat să gonească o muscă enervantă care-i bâzâia la ureche.
Eu însă aveam alte sentimente faţă de el. Mă simţeam îndatorată. Simţeam că dacă mi-ar cere să fac un anumit lucru, n-aş putea să-l refuz. Nu ştiam la ce rugăminte de-a lui aş vrea să spun nu, dar nu-mi plăcea deloc poziţia în care ajunsesem.
În plus, mă dezamăgise, deşi nu-mi plăcea să mă gândesc la asta. Aş fi dorit să-i spună el însuşi Catharinei despre faptul că îl ajutam, să arate că nu se teme să-i spună, că mă sprijină. Iată ce doream.
Într-o după-masă, pe la jumătatea lui octombrie, Maria Thins a venit să-l vadă în atelier, când pictura nevestei lui van Ruijven era aproape terminată. Ştia probabil că lucrez în atic şi pot auzi ce spune şi totuşi i-a vorbit direct.
L-a întrebat ce avea de gând să picteze după aceea. El nu i-a răspuns şi-atunci ea a spus:
— Trebuie să pictezi un tablou mai mare, cu mai multe persoane, aşa cum făceai mai înainte. Nu altă femeie singură cu gândurile ei. Când o să vină van Ruijven să vadă tabloul, trebuie să-i propui o altă pictură. Poate o piesă care să facă pereche cu un tablou pe care i l-ai pictat mai demult. O să fie de acord - de obicei este. Şi o să plătească mai mult pentru ea.
El a continuat să tacă.
—Avem încă multe datorii, a spus Maria Thins pe şleau. Avem nevoie de bani.
—E posibil să-mi ceară ca ea să apară în pictură, a spus el. Vorbea aproape în şoaptă, dar am reuşit să aud ce a spus, deşi am înţeles mai târziu la ce s-a referit el.
—Şi ce dacă?
— Nu. Nu în felul ăsta.
—Vedem noi atunci, dacă va fi cazul. N-are rost să ne facem griji dinainte.
Câteva zile mai târziu, van Ruijven şi nevasta lui au venit să vadă pictura terminată. Dimineaţa, stăpânul meu şi eu am pregătit camera pentru vizita lor. El a dus perlele şi caseta cu bijuterii jos la Catharina, în vreme ce eu am aranjat celelalte obiecte în cuferele din magazie şi am aşezat scaunele. Apoi el a mutat şevaletul şi pictura în locul unde fusese decorul şi m-a pus să deschid toate obloanele.
În dimineaţa aceea am ajutat-o pe Tanneke să pregătească un prânz deosebit pentru ei. Am crezut că nu va trebui să-i văd, şi la amiază, când au sosit, Tanneke le-a dus vin după ce s-au strâns cu toţii în atelier. Însă când s-a întors, mi-a spus că o s-o ajut să servească prânzul, fiindcă Maertge se făcuse destul de mare şi avea să stea cu ei la masă.
— Stăpâna mea a hotărât, a adăugat ea. M-am mirat - ultima oară când veniseră să vadă tabloul lor, Maria Thins încercase să mă ţină departe de van Ruijven. Totuşi, nu i-am spus nimic lui Tanneke. În schimb, am întrebat:
—	E şi van Leeuwenhoek acolo ? 
Tanneke a dat din cap distrată.
— Nu-i deloc rea, a murmurat ea, pot să mă măsor cu oricare dintre bucătarii lui van Ruijven.
În vreme ce ea era la etaj, am stropit fazanul cu untură şi i-am mai dat un praf de sare, fiindcă Tanneke era destul de zgârcită cu sarea.
Când au coborât să ia masa de prânz şi s-au aşezat cu toţii, Tanneke şi eu am început să ducem bucatele. Catharina m-a privit furioasă.
Nu ştia să-şi ascundă gândurile şi era scandalizată că serveam la masă.
Şi stăpânul meu arăta de parcă îşi spărsese un dinte într-o piatră. I-a aruncat o privire rece Mariei Thins, care făcea pe indiferenta, ascunzându-se după paharul cu vin.
Totuşi, van Ruijven a surâs:
—Aha, servitoarea cea ochioasă! a strigat el. Tocmai mă-ntrebam pe unde te-oi fi dus. Ce mai faci, fata mea?
— Mulţumesc, foarte bine, domnule, am murmurat eu, punând o bucată de fazan în farfuria lui şi îndepărtându-mă cât am putut de repede. Totuşi, nu suficient de repede - fiindcă a reuşit să-şi lunece mâna de-a lungul coapsei mele. I-am mai simţit urma timp de câteva minute.
În vreme ce nevasta lui van Ruijven şi Maertge nu observau nimic, van Leeuwenhoek a văzut totul — furia Catharinei, iritarea stăpânului meu, ridicarea din umeri a Mariei Thins, mâna lui van Ruijven care lunecase pe unde nu se cuvenea. Când l-am servit, mi-a cercetat faţa ca şi cum ar fi căutat acolo răspunsul pentru tulburarea aproape generală produsă de o simplă slujnică. I-am fost recunoscătoare — pe faţa lui nu se citea nici un reproş.
Şi Tanneke a observat tulburarea pe care o provocasem şi de data asta mi-a sărit în ajutor. N-am discutat nimic în bucătărie, dar ea a făcut drumurile înapoi la masă să pună sosul, să umple din nou paharele, să servească alte mâncăruri, în timp ce eu mă ocupam de treburile din bucătărie. Am fost nevoită să mă întorc acolo doar o dată, când am strâns împreună cu Tanneke farfuriile murdare. Tanneke s-a dus direct la locul lui van Ruijven, în timp ce eu adunam farfuriile de la celălalt capăt al mesei. Ochii lui van Ruijven mă urmăreau pretutindeni. La fel şi ai stăpânului.
Am încercat să nu-i iau în seamă şi, în schimb, am ascultat ce spunea Maria Thins. Ea discuta despre pictura următoare:
— Ţi-a plăcut cea cu lecţia de muzică, recunoşti? a spus ea. După o asemenea pictură, s-ar potrivi de minune una cu decor muzical. Ce zici? După o lecţie, un concert, probabil cu mai mulţi oameni în ea, trei sau patru muzicanţi, un auditoriu...
— Fără auditoriu, a intervenit stăpânul meu. Eu nu pictez auditorii.
Maria Thins l-a privit sceptică.
— Ei, lăsaţi asta, a exclamat van Leeuwenhoek plin de bunăvoinţă, cu siguranţă auditoriul nu e la fel de interesant ca muzicanţii.
M-am bucurat că îl apăra pe stăpânul meu.
— Mie nu-mi pasă de auditori, a anunţat van Ruijven, dar mi-ar plăcea să fiu şi eu în pictură. O să cănt la lăută. A făcut o pauză şi apoi a adăugat: Şi vreau să fie şi ea în pictură. N-a trebuit să mă uit la el ca să ştiu că îndreptase mâna spre mine.
Tanneke a arătat cu o mişcare uşoară a capului spre bucătărie, iar eu am şters-o cu puţinele farfurii pe care le strânsesem şi am lăsat-o pe ea să le adune pe celelalte. Voiam să mă uit la stăpânul meu, dar n-am îndrăznit. În timp ce ieşeam am auzit cum Catharina spunea cu o voce veselă :
— Ce idee minunată! Ca tabloul în care eşti tu şi slujnica în rochie roşie. O mai ţii minte?
Duminică mama a discutat cu mine când eram singure în bucătărie. Tata stătea afară în soarele de octombrie târziu în timp ce noi pregăteam masa.
—Ştii că nu-mi plec urechea la bârfele din piaţă, a început ea, dar e greu să te faci că nu auzi când e pomenit numele fiicei tale.
M-am gândit imediat la Pieter-fiul. Nimic din ce făceam noi pe alee nu putea fi subiect de bârfă. Eu insistasem asupra acestui lucru.
—Nu ştiu ce vrei să spui, mamă, i-am răspuns cu sinceritate.
Mamei i s-au lăsat colţurile gurii;
— Oamenii spun că stăpânul tău o să te picteze. Parcă însăşi rostirea cuvintelor a făcut-o să-şi pungească gura.
Eu mestecam într-o oală. M-am oprit.
— Cine a spus asta ?
Mama a oftat, fiindcă nu-i plăcea să repete poveştile auzite din întâmplare în târg.
— Nişte femei care vindeau mere. Văzând că nu-i răspund, a interpretat cum e mai rău tăcerea mea.
— Griet, de ce nu mi-ai spus ?
— Mamă, nici măcar eu n-am auzit de aşa ceva. Nu mi-a spus nimeni nimic! Nu m-a crezut.
— E adevărul adevărat, am insistat eu. Stăpânul meu nu mi-a spus nimic, Maria Thins nu mi-a spus nimic. Eu fac curat în atelier şi-atât. Asta-i legătura cea mai strânsă pe care o am cu picturile lui. Nu-i spusesem despre munca mea din atic. Cum poţi să le crezi pe nişte muieri bătrâne care vând mere? Pe mine de ce nu mă crezi ?
— Nu intră nimeni fară motiv în gura celor din piaţă, chiar dacă nu e întocmai ceea ce se spune. Mama a ieşit din bucătărie să-l cheme pe tata. N-a mai spus nimic despre subiectul ăsta în ziua aceea, dar eu am început să mă tem că s-ar putea să aibă dreptate — şi eu aş fi ultima care află.
A doua zi, când m-am dus la Hala de carne, m-am hotărât să-l întreb pe Pieter-tatăl despre zvonul care circula. Nu îndrăzneam să vorbesc despre asta cu Pieter-fiul. Dacă mama a auzit bârfa, cu siguranţă o auzise şi el. Ştiam că n-o să-i placă. Nu-mi spusese niciodată nimic, dar se vedea clar că e gelos pe stăpânul meu.
Pieter-fiul nu era la tarabă. N-a trebuit să aştept mult până să spună Pieter-tatăl ceva:
— Ei, ce-am auzit? mi-a spus zâmbind strâmb în timp ce mă apropiam. O să fii într-o pictură, nu-i aşa? Şi curând o să fii prea mare pentru alde fiu-meu. Din cauza ta a plecat cătrănit la Târgul de vite.
— Spune-mi ce-ai auzit.
— Oho, vrei să ţi se povestească din nou, nu-i aşa? Şi-a ridicat vocea. Să ticluiesc o poveste frumoasă pentru alţii?
— Ssst, i-am şuierat eu. Dincolo de bravada lui, am simţit că se supărase pe mine. Spune-mi doar ce-ai auzit.
Pieter-tatăl a vorbit mai încet.
— Bucătarul lui van Ruijven spunea că o să pozezi împreună cu stăpânul lui pentru o pictură, doar atât.
— Nu ştiu nimic despre aşa ceva, am afirmat categoric, dar mi-am dat seama chiar în acel moment că vorbele mele nu prea aveau efect, aşa cum mi se întâmplase şi cu mama.
Pieter-tatăl a luat în palmă nişte rinichi de porc.
— Dar nu sunt eu cel cu care trebuie să vorbeşti, spuse el cântărind rinichii în mână.
Am aşteptat câteva zile până să discut cu Maria Thins. Voiam să văd dacă mai întâi nu-mi va spune cineva. Am găsit-o în camera Răstignirii, într-o după-masă când Catharina dormea şi Maertge plecase cu fetele la Târgul de vite. Tanneke cosea în bucătărie şi avea grijă de Johannes şi de Franciscus.
— Pot să vorbesc cu dumneavoastră, doamnă ? am spus eu aproape în şoaptă.
— Ce s-a mai întâmplat, fată ? Şi-a aprins pipa şi m-a privit prin norul de furn. Alte necazuri? a întrebat ea cam plictisită.
— Ştiu şi eu, doamnă ? Dar am auzit un lucru ciudat.
— Toţi am auzit şi auzim lucruri ciudate.
—Am auzit că... urmează să fiu într-o pictură. Cu van Ruijven.
Maria Thins a chicotit:
— Ei da, e un lucru ciudat. Discutau la piaţă ? Aşa e?
Am dat din cap.
S-a rezemat de spătarul scaunului şi a pufăit de câteva ori din pipă.
— Spune-mi, ce ai gândi dacă ai poza într-o astfel de pictură?
N-am ştiut ce să-i răspund.
— Ce aş gândi, doamnă ? am repetat prosteşte.
— Nu m-aş osteni să-i întreb pe unii oameni aşa ceva. Pe Tanneke, de pildă. Când a pictat-o, a stat acolo în culmea încântării, turnând lapte luni în şir fără să-i treacă prin cap nici un gând. Dumnezeu s-o aibă-n pază. Dar tu - nu, sunt tot soiul de lucruri pe care le gândeşti, dar nu le spui. Şi mă întreb, care-s gândurile alea?
Am spus singurul lucru de bun-simţ pe care ştiam că-l va înţelege.
— Nu vreau să pozez cu van Ruijven, doamnă. Nu cred că intenţiile lui sunt onorabile. Cuvintele mele erau categorice.
— Intenţiile lui nu sunt niciodată onorabile când e vorba de femei tinere.
Mi-am şters nervoasă mâinile pe şorţ.
— Se pare că ai un susţinător care vrea să-ţi apere onoarea, a continuat ea. Ginerele meu doreşte să-l picteze pe van Ruijven împreună cu tine tot aşa cum doreşti şi tu să pozezi împreună cu el.
N-am încercat să-mi ascund sentimentul de uşurare.
— Dar, m-a prevenit Maria Thins, van Ruijven e patronul lui şi e un om bogat şi puternic. Nu ne putem permite să-l jignim.
— Ce o să-i spuneţi, doamnă?
— Încă nu m-am hotărât. Până una-alta, nu mai da atenţie zvonurilor. Nu le răspunde - nu vrem ca van Ruijven să afle din bârfele de la piaţă că tu refuzi să pozezi împreună cu el.
Probabil că păream derutată.
— Să n-ai nici o grijă, fată, a mormăit Maria Thins, bătând cu pipa în masă să scoată cenuşa. Stai cu capul plecat şi vezi-ţi de munca ta şi nu sufla nici o vorbă. Să nu spui nimănui.
— Am înţeles, doamnă.
Totuşi, unei persoane i-am spus. Am simţit că trebuie.
Nu-mi fusese greu să-l evit pe Pieter-fiul - se ţinuseră licitaţii toată săptămâna la Târgul de vite, se vânduseră animale îngrăşate toată vara şi toamna la ţară şi care acum în pragul iernii erau tocmai bune pentru tăiere. Pieter se dusese în fiecare zi să asiste la vânzări.
În după-masa când vorbisem cu Maria Thins, am plecat pe furiş să-l întâlnesc la târgul care se afla în apropiere, imediat ce dădeai colţul din Oude Langendijck. După-masa era mai multă linişte decât dimineaţa, când se ţineau licitaţiile. La momentul acela multe animale fuseseră luate de noii lor proprietari şi bărbaţii stăteau sub platanii înşiraţi în jurul scuarului, îşi numărau banii şi discutau despre afacerile pe care le făcuseră. Frunzele copacilor se îngălbeniseră şi căzuseră, amestecându-se cu balega şi urina - simţisem mirosul înainte de a ajunge la târg.
Pieter-fiul discuta cu un alt bărbat în faţa unei taverne din scuar, cu o cană mare de bere în faţă. Prins de conversaţie, nu a observat că stăteam tăcută lângă masa lui. Tovarăşul lui şi-a ridicat privirile şi m-a văzut, apoi i-a făcut semn cu cotul.
— Aş vrea să vorbesc câteva clipe cu tine, am spus eu atât de repede, încât Pieter n-a mai avut şansa să se arate surprins.
Tovarăşul lui s-a ridicat imediat şi mi-a oferit scaunul lui.
— Nu vrei să ne plimbăm ? am arătat cu mâna spre scuar.
— Cum să nu, a răspuns Pieter. Şi-a salutat prietenul şi a traversat strada în urma mea. Nu-mi dădeam seama după expresia lui dacă îi făcea sau nu plăcere să mă vadă.
— Cum au mers vânzările azi ? am întrebat eu cu stângăcie. Nu m-am priceput niciodată să fac conversaţie.
Pieter a ridicat din umeri. M-a prins de cot şi m-a condus pe lângă o grămadă de bălegar, apoi şi-a luat mâna.
Am renunţat.
— În piaţă circulă bârfe despre mine, i-am spus eu direct.
— Nu scapă nimeni de bârfe, a spus el pe un ton neutru.
— Nu-i adevărat ce se spune. N-o să fiu într-o pictură cu van Ruijven.
— Van Ruijven te place. Mi-a spus tata.
— Dar n-am să fiu într-o pictură cu el.
—Are putere foarte mare.
— Trebuie să mă crezi, Pieter.
— Are putere foarte mare, a repetat el, şi tu eşti doar o slujnică. Cine crezi că o să câştige partida?
— Tu crezi că am să devin ca servitoarea cu rochia roşie.
— Doar dacă bei din vinul lui. Pieter m-a privit calm.
— Stăpânul meu nu vrea să mă picteze cu van Ruijven, m-am văzut silită să-i spun după o clipă de ezitare. Nu voisem să îl pomenesc pe stăpânul meu.
— E bine. Dar eu nu vreau să te picteze deloc. M-am oprit şi am închis ochii. Mirosul greu, înăbuşitor, de animal îmi dădea senzaţia că o să leşin.
— Eşti prinsă acolo unde n-ar trebui să fii, Griet, a spus Pieter mai binevoitor. Lumea lor nu-i lumea ta.
Am deschis ochii şi m-am dat înapoi un pas.
— Am venit aici să-ţi spun că zvonul e fals şi tu, în schimb, mă acuzi. Îmi pare rău că te-am deranjat.
— Să nu-ţi pară rău. Eu te cred. A oftat. Dar tu ai prea puţină putere asupra lucrurilor care ţi se întâmplă. Îţi dai seama? Eşti sigură că îţi dai seama?
Eu n-am răspuns şi-atunci el a adăugat:
— Dacă stăpânul tău ar vrea cu tot dinadinsul să picteze un tablou cu tine şi cu van Ruijven, crezi cu adevărat că ai putea să spui nu?
Îmi pusesem şi eu întrebarea, dar nu-i aflasem răspunsul.
— Îţi mulţumesc că mi-ai amintit cât sunt de neputincioasă, i-am replicat eu tăios.
—N-ai să mai fii dacă vii lângă mine. O să avem prăvălia noastră, o să câştigăm banii noştri, o să ne conducem cum vom crede viaţa. Nu vrei şi tu asta ?
L-am privit, i-am privit ochii albaştri luminoşi, pletele bălaie, faţa plină de dorinţă. Ce proastă am fost c-am ezitat!
— N-am venit aici să discutăm despre asta. Sunt încă prea tânără. Am folosit vechea scuză. Iar într-o zi o să fiu prea bătrână ca s-o mai folosesc.
—Nu ştiu niciodată ce gândeşti, Griet, a încercat el din nou. Eşti atât de calmă şi tăcută, nu vorbeşti despre tine niciodată. Dar sunt în tine anumite lucruri. Uneori le văd, se ascund în ochii tăi.
Mi-am netezit boneta, verificând cu degetele să nu scape din ea vreun fir de păr.
—Vreau să spun că nu există nici o pictură, am declarat, fără să iau în seamă ce-mi spusese mai înainte. Mi-a promis Maria Thins. Dar nu trebuie să spui nimănui. Dacă-ţi vorbesc despre mine în piaţă, să nu spui nimic. Nu încerca să-mi iei apărarea. Altminteri, van Ruijven poate afla şi cuvintele tale se vor întoarce împotriva noastră.
Pieter a clătinat din cap nefericit şi a dat cu piciorul într-o grămăjoară de paie murdare.
N-o să fie întotdeauna atât de răbdător şi de înţelegător, m-am gândit eu. Într-o zi o să renunţe.
Ca să-l răsplătesc pentru că a fost înţelegător, l-am lăsat să mă conducă în spaţiul dintre două case din afara Târgului de vite şi să-şi plimbe mâinile în jos pe trupul meu şi mâinile lui se lipeau pe rotunjimile corpului. Am încercat să simt o oarecare plăcere, dar nu-mi trecuse încă greaţa produsă de mirosul de animale.
I-am dat eu asigurări lui Pieter-fiul, dar eu însămi nu mă simţeam liniştită de promisiunea Mariei Thins că mă va ţine în afara picturii. Era o femeie formidabilă, iscusită în afaceri, sigură de locul ei, dar nu era van Ruijven. Nu vedeam cum ar putea ei să refuze ce dorea el. Voise o pictură în care nevasta lui să privească direct spre pictor şi stăpânul meu o făcuse. Voise o pictură cu slujnica în rochie roşie şi o obţinuse. Dacă mă voia pe mine, de ce nu m-ar fi obţinut ?
Într-o zi, trei bărbaţi pe care nu-i mai văzusem până atunci au venit cu un clavecin legat bine pe o căruţă. În spatele lor mergea un băiat care căra un contrabas mai mare decât el. Instrumentele nu erau ale lui van Ruijven, ci ale uneia dintre rudele sale, o persoană îndrăgostită de muzică. Toţi cei din casă s-au adunat să vadă cum se luptă bărbaţii cu clavecinul pe scara abruptă. Cornelia stătea chiar la baza scării - dacă s-ar fi întâmplat să-l scape, clavecinul ar fi căzut direct pe ea. Am vrut să întind mâna s-o trag mai în spate şi, dacă ar fi fost unul dintre ceilalţi copii, n-aş fi ezitat. Dar aşa, am rămas unde eram. În cele din urmă cea care i-a cerut insistent să se mute într-un loc mai sigur a fost Catharina.
Au urcat clavecinul pe scări şi l-au băgat în atelier, sub supravegherea stăpânului meu. După ce oamenii au plecat, el a chemat-o de jos pe Catharina. Maria Thins a urcat în urma ei. Câteva clipe mai târziu s-au auzit sunetele clavecinului - cânta cineva. Fetele se aşezaseră pe treptele scării, în vreme ce Tanneke şi eu stăteam pe coridor şi ascultam.
— Cine cântă? Stăpâna? Sau stăpâna ta? am întrebat-o pe Tanneke. Muzica nu se potrivea cu firea lor şi am crezut că probabil cânta el şi voise doar să o aibă ca auditoriu pe Catharina.
— Stăpâna cea tânără, bineînţeles, mi-a şoptit Tanneke. Altfel de ce crezi că ar fi chemat-o sus? Stăpâna cea tânără e foarte bună. Cânta când era fată. Dar când stăpâna mea s-a despărţit de tatăl ei, el a păstrat clavecinul. N-ai auzit-o niciodată plângându-se că nu-şi poate permite să cumpere un instrument?
—Nu. M-am gândit câteva clipe. Crezi că o s-o picteze? Pentru pictura asta cu van Ruijven? Tanneke auzise probabil ce se bârfea prin piaţă, dar nu mi-a spus nimic.
— Oh, stăpânul n-o pictează. Ea nu poate sta locului!
În zilele următoare el a mutat o masă şi scaune în decor şi a ridicat capacul clavecinului, pe care era pictat un peisaj cu stânci, şi copaci, şi cer. A întins un covor pe masa din prim-plan şi a pus contrabasul sub ea.
Într-o zi, Maria Thins m-a chemat în camera Răstignirii.
— Uite ce e, fată, a spus ea, în după-masa asta vreau să te trimit cu nişte treburi. Te duci la spiţer şi iei flori de soc şi isop - Franciscus tuşeşte de când s-a făcut frig din nou. Apoi te duci la bătrâna Mary torcătoarea să iei nişte lână, cât să ajungă pentru un guler - vreau să-i fac un guler nou lui Aleydis. N-ai observat că gulerul ei se deşiră? A făcut o pauză, ca şi cum calcula cât timp îmi trebuie să mă duc de la un loc la altul. Apoi treci pe la casa lui Jan Mayer şi întrebi când vine fratele lui în Delft. Jan nu stă departe de Turnul Rietveld. E aproape şi de părinţii tăi, dacă nu mă-nşel. Poţi să te opreşti şi să le faci o vizită.
Până atunci Maria Thins nu-mi permisese să-mi văd părinţii decât duminica. Apoi am ghicit.
—Vine van Ruijven azi, doamnă?
— Nu-i da ocazia să te vadă, a răspuns ea aprigă. Cel mai bine e să nu te găsească aici. Dacă întreabă de tine, putem spune că eşti plecată după treburi.
Pe moment mi-a venit să râd. Van Ruijven ne forţase pe toţi - chiar şi pe Maria Thins - să fugim ca iepurii din faţa câinilor.
Mama s-a mirat când m-a văzut în după-masa aia. Din fericire, venise în vizită o vecină şi ea n-a putut să mă descoase. Pe tata nu îl interesa. Se schimbase mult de când plecasem de-acasă, de când murise Agnes. Nu mai era atât de curios să afle ce se întâmplă în lumea de dincolo de strada lui şi mă întreba rareori despre ce se mai petrecea pe Oude Langendijck sau în piaţă. Doar picturile îl mai interesau.
— Mamă, am anunţat-o, cum stăteam la gura sobei, stăpânul meu începe să lucreze la pictura de care m-ai întrebat. Van Ruijven e acum la ei şi el aranjează scena azi. La ora asta toţi care urmează să fie în pictură se află acolo.
Vecina noastră, o bătrână cu ochi vioi căreia îi plăcea bârfa din târg la nebunie, s-a uitat la mine ca şi cum îi pusesem în faţă un clapon fript. Mama s-a încruntat — ştia ce fac.
Aşa m-am gândit eu. Asta va răspîndi ştirea.
Nu era în apele lui în seara aia. L-am auzit cum se răsteşte la Maria Thins la cină. Mai târziu a plecat în oraş şi s-a întors mirosind a tavernă. Urcam scările ducându-mă să mă culc, când el a intrat în atelier. M-a privit, avea faţa obosită şi roşie. Expresia lui nu era de supărare, ci de lehamite, ca a unui om care tocmai văzuse lemnul pe care trebuia să-l taie sau ca a unei slujnice în faţa unui maldăr de rufe.
În dimineaţa următoare atelierul mi-a dat câteva indicii despre ce se petrecuse în după-masa dinainte. Fuseseră aşezate două scaune, unul la clavecin, celălalt cu spătarul spre pictor. Pe scaun era o lăută şi o vioară pe masa din stânga. Contrabasul stătea încă întins în umbră, sub masă. Privind aranjamentul era greu să spui câţi oameni vor fi în pictură.
Mai târziu Maertge mi-a spua că van Ruijven venise cu sora lui şi cu una dintre fetelc lui.
— Câţi ani are fata? nu m-am putut abţine şi am întrebat-o.
— Şapteşpe, aşa cred. Era de vârsta mea.
Ei au venit din nou câteva zile mai târziu. Maria Thins m-a trimis cu şi mai multe însărcinări şi mi-a spus să nu vin acasă in dimineaţa aia. Voia să-i obişnuiască, pentru ca ziua să pot să stau pe-afară de fiecare dată când veneau să fie pictaţi - se făcuse prea frig ca să hoinăresc pe străzi şi aveam prea multe treburi de făcut în casă. Însă n-am spus nimic. Simţeam, fără să-mi pot explica de ce, simţeam că în curând o să se producă o schimbare. Doar că nu ştiam cum.
Nu puteam să mă duc din nou la părinţi - ar fi crezut că mi s-a întâmplat ceva rău, şi dacă le-aş fi dat o altă explicaţie, ar fi crezut că s-au întâmplat lucruri încă şi mai rele. În schimb, m-am dus la fabrica lui Frans. Nu-l mai văzusem de când mă întrebase despre obiectele de valoare din casa unde munceam. Întrebările lui mă înfuriaseră şi nu mai făcusem efortul de a-l vizita.
Femeia de la poartă nu m-a recunoscut. Când i-am spus că vreau să-l văd pe Frans, ea a ridicat din umeri, s-a dat la o parte şi a dispărut fără să-mi arate încotro să mă duc. Am intrat într-o clădire scundă, unde băieţi de vârsta lui Frans stăteau pe bănci la mese lungi şi pictau faianţă. Făceau forme simple, care n-aveau stilul graţios al plăcilor tatălui meu. Mulţi nici măcar nu pictau figurile principale, ci doar înfloriturile din colţurile plăcilor, frunzele şi ornamentele şi lăsau centrul gol, pe care-l umplea un meşter mai dibaci.
Când m-au văzut, a izbucnit un cor de fluierături puternice care m-au făcut să-mi astup urechile. M-am dus la băiatul cel mai apropiat şi l-am întrebat unde e fratele meu. S-a înroşit până-n vârful urechilor şi a plecat capul. Deşi le ofeream o distracţie binevenită, nu mi-a răspuns nici unul la întrebare.
Am găsit altă clădire, mai mică, unde era o căldură înăbuşitoare - aici se afla cuptorul.
Frans era singur acolo, fără cămaşă, curgea sudoarea pe el şi faţa lui avea o expresie cumplită. Muşchii braţelor şi ai pieptului se măriseră. Devenea bărbat.
Îşi legase un material vătuit în jurul antebraţelor şi al mâinilor şi cârpele alea îl făceau să pară greoi, dar când trăgea în şi din cuptor tăvile încărcate cu faianţă, el mânuia cu îndemânare foile subţiri astfel încât să nu se ardă. Mi-a fost frică să-l strig, fiindcă ar fi tresărit şi ar fi putut să scape o tavă din mâini. Dar el m-a văzut înainte de a-i vorbi eu şi a pus jos imediat tava pe care o ţinea în mâini.
— Griet, ce cauţi aici? S-a întâmplat ceva? Au păţit vreun necaz mama sau tata?
— Nu, ei sunt bine sănătoşi. Am venit doar să te văd.
— Oh! Frans şi-a acos cârpele de pe braţe, şi-a şters faţa cu o zdreanţă şi a băut lacom bere dintr-o cană. S-a rezemat de perete şi şi-a rotit umerii cum fac bărbaţii care au terminat de descărcat marfa dintr-o barcă de pe canal şi îşi destind şi întind muşchii. Nu-l mai văzusem făcând un asemenea gest.
—Tot la cuptor lucrezi? Nu te-au trecut la altă muncă? La smălţuit sau la pictat, cum sunt băieţii din cealaltă clădire ?
Frans a dat din umeri.
— Dar băieţii ăia sunt de vârsta ta. N-ar trebui să fii... N-am putut să-mi termin fraza, când am văzut expresia de pe faţa lui.
— Sunt pedepsit, a spus cu voce scăzută.
— De ce? Pedepsit pentru ce? Frans nu mi-a răspuns.
— Frans, trebuie să-mi spui. Dacă nu, le spun părinţilor că eşti la ananghie.
— Nu sunt la ananghie, a spus el repede. L-am supărat pe proprietar, asta-i tot.
— Cum?
— Am facut ceva care nu i-a plăcut nevestei lui.
— Ce ai făcut? Frans a ezitat.
— De fapt, ea a început, a spus el încet. Ea mi-a dat atenţie, înţelegi. Dar când i-am dat şi eu atenţie, i-a spus bărbatului ei. Nu m-a dat afară fiindcă e prieten cu tata. Aşa că lucrez la cuptor până-i mai trece supărarea.
—Frans, cum ai putut să fii atât de prost? Ştii că ea nu e pentru băieţi ca tine. Să-ţi pui în pericol locul de aici pentru un lucru ca ăsta!
— Tu nu înţelegi despre ce-i vorba, murmură Frans. Munca de aici te sleieşte de puteri şi e plicticoasă. Era ceva la care să mă gândesc, asta-i tot. Tu n-ai nici un drept să mă judeci, tu o să te căsătoreşti cu măcelarul tău şi o să duci o viaţă pe cinste. E uşor pentru tine să-mi spui cum ar trebui să fie viaţa mea, când eu am în faţă numai plăci de faianţă fără sfârşit şi zile lungi. Am văzut un chip frumos şi mi-am arătat admiraţia. E firesc.
Voiam să protestez, să-i spun că înţeleg. Noaptea visam uneori mormane de rufe care nu se micşorau niciodată, oricât aş fi frecat, şi spălat şi fiert şi călcat. În schimb, l-am întrebat:
— Era femeia de la poartă?
Frans a înălţat din umeri şi a băut din nou bere. Îmi aminteam de expresia ei acră şi mă întrebam cum a putut, Doamne, să-l ispitească o asemenea faţă.
—Da' tu de ce eşti aici? a întrebat el. N-ar trebui să fii la Colţul Papistaşilor ?
Îmi pregătisem dinainte ce să-i spun, cum să-i explic de ce venisem - că mă trimiseseră cu treburi în partea asta a Delftului. Dar mi-a părut atât de rău pentru fratele meu, că m-am pomenit povestindu-i despre van Ruijven şi despre pictură. Era o uşurare să pot avea încredere în el.
M-a ascultat cu atenţie. Când am terminat a declarat:
— Vezi, nu ne deosebim chiar atât de mult, în privinţa atenţiilor din partea celor de deasupra noastră.
— Dar eu nu i-am răspuns la atenţii lui van Ruijven şi nici n-am de gând să-i răspund.
— Nu m-am referit la van Ruijven, a spus Frans şi faţa lui a căpătat o expresie ironică. Nu la el. M-am referit la stăpânul tău.
— Ce-i cu stăpânul meu? am strigat eu. Frans a zâmbit:
— Griet, nu te înfuria.
— Încetează! Ce vrei să spui? El niciodată...
— El nu are nevoie. Se vede clar după faţa ta. ÎI doreşti. Poţi să te ascunzi de părinţii noştri şi de măcelarul tău, dar nu de mine. Eu te cunosc mai bine.
Aşa era. Mă cunoştea mai bine.
Am deschis gura, dar n-a mai ieşit nici un cuvânt.
Deşi era decembrie şi rece, am mers atât de repede şi eram atât de necăjită din cauza lui Frans, încât m-am întors la Colţul Papistaşilor mai devreme decât trebuia. M-am încălzit şi am început să-mi desfac şalurile să-mi răcoresc faţa. În timp ce mergeam pe Oude Langendijck, i-am văzut pe van Ruijven şi pe stăpânul meu care veneau spre mine. Am plecat capul şi am traversat pe partea cealaltă, astfel încât să trec mai degrabă pe lângă stăpânul meu decât pe lângă van Ruijven, dar traversarea i-a atras atenţia lui van Ruijven. S-a oprit, obligându-l şi pe stăpânul meu să stea pe loc.
—Hei, tu - slujnica ochioasă, a strigat el. Mi-au spus că eşti plecată cu treburi. Cred că tu mă ocoleşti. Cum te cheamă, fată?
— Griet, domnule. Stăteam cu privirile aţintite pe pantofii stăpânului meu. Erau lustruiţi şi negri - îi făcuse Maertge sub îndrumarea mea devreme în acea dimineaţă.
—Hai spune-mi, Griet, mă ocoleşti?
—Vai de mine, nu, domnule. Am fost trimisă cu treburi. Am ridicat o căldare cu lucruri pe care le cumpărasem pentru Maria Thins înainte de a-l vizita pe Frans.
—Atunci, sper să te văd mai des.
—Da, domnule. Două femei stăteau în spatele bărbaţilor. M-am uitat atent la feţele lor şi am presupus că erau fata şi sora care pozau pentru pictură. Fata m-a privit lung.
—N-ai uitat ce mi-ai promis, aşa sper, i-a spus van Ruijven stăpânului meu.
Stăpânul meu a dat brusc din cap ca o marionetă.
—Nu, a replicat el după câteva clipe.
—Bun. Sper că o să vrei să te apuci de ea înainte de a ne chema din nou. Zâmbetul lui van Ruijven mi-a dat fiori.
A urmat o tăcere prelungită. I-am aruncat o privire stăpânului meu. Se chinuia să-şi păstreze o expresie calmă, dar ştiam că e furios.
— Da, a spus el în cele din urmă. N-am înţeles această conversaţie de pe stradă, dar ştiam că are legătură cu mine. A doua zi am descoperit cum.
Dimineaţa mi-a spus să vin sus după prânz. Am presupus că voia să lucrez cu vopselele, fiindcă începea pictura concertului. Când am intrat în atelier, el nu era acolo. M-am dus direct în atic. Masa pentru măcinat era goală - nu fusese pregătit nimic pentru mine. Am coborât scara, simţindu-mă caraghioasă.
El venise în atelier, stătea în picioare şi se uita pe fereastră.
— Ia loc, Griet, a spus el, cu spatele la mine. M-am aşezat pe scaunul de la clavecin. Nu l-am atins - n-am atins niciodată un instrument decât ca să-l şterg de praf. În vreme ce aşteptam, am studiat tablourile pe care le atârnase pe peretele din spate şi care aveau să facă parte din pictura concertului. Era un peisaj în stânga, iar în dreapta o pictură cu trei oameni - o femeie care cânta la lăută, îmbrăcată cu o rochie care-i descoperea o mare parte a pieptului, un bărbat cu braţul petrecut pe după umerii ei şi o femeie bătrână. Bărbatul cumpăra favorurile femeii tinere, femeia bătrână întindea mâna să ia moneda pe care el o ţinea în mână. Tabloul era proprietatea Mariei Thins şi ea îmi spusese că se numeşte Mijlocitoarea.
—Nu pe scaunul acela. Se întorsese de la fereastră. Acolo e locul unde stă fiica lui van Ruijven.
Unde aş fi stat eu, m-am gândit, dacă s-ar fi întâmplat să fiu în pictură.
A luat celălalt scaun cu spătarul cu capete de leu şi l-a pus lângă şevaletul lui, dar pieziş, astfel că era îndreptat spre fereastră.
— Aşază-te aici.
— Ce doriţi, domnule? am întrebat în timp ce mă aşezam. Eram buimăcită - nu stătusem niciodată împreună. Am avut un frison, deşi nu eram răcită.
— Nu vorbi. A deschis un oblon, astfel că lumina cădea direct pe faţa mea. Uită-te pe fereastră. S-a aşezat pe scaunul lui de lângă şevalet.
M-am uitat la turnul Bisericii Noi şi am înghiţit în sec. Simţeam cum mi se încleştează fălcile şi mi se măresc ochii.
— Acum uită-te la mine.
Am întors capul şi l-am privit peste umărul stâng.
Privirile lui s-au înnodat cu ale mele. M-am gândit doar că ochii lui cenuşii semănau la culoare cu interiorul unei stridii.
Părea să aştepte ceva. Faţa mea a început să se încordeze, fiindcă mă temeam că nu-i dau ce voia.
— Griet, a spus el cu blândeţe.
Asta a fost tot ce a avut de spus. Mi s-au umplut ochii de lacrimi, dar nu le-am şters. Acum ştiam.
— Da. Să nu te mişti.
Se pregătea să mă picteze.
— Miroşi a ulei de in.
Tonul tatei era al unui om derutat, însă nu-i venea să creadă că mirosul stăruia în hainele mele, în pielea mea, în părul meu, doar fiindcă făceam curat în atelierul pictorului. Şi avea dreptate. Ca şi cum ar fi ghicit că acum dormeam într-o odaie unde era ulei, că pozam ore întregi pentru o pictură şi absorbeam mirosul. A ghicit şi totuşi nu era sigur. Pierderea vederii îl făcuse să nu mai aibă încredere în sine şi de aceea nu dădea crezare gândurilor din mintea sa.
Cu un an înainte aş fi încercat probabil să-l ajut, să-i sugerez să aibă încredere în ce era în mintea lui, convingându-l să spună ce gândeşte. Totuşi, acum îl priveam cum se zbate în tăcere, ca un gândac care a căzut pe spate şi nu se mai poate întoarce singur.
Şi mama ghicise, deşi ea nu ştia ce ghicise. Uneori nu puteam să o privesc în ochi. Şi când totuşi o priveam, citeam în ochii ei un amestec nedesluşit de mânie stăpânită, de curiozitate, de ofensă. Mama încerca să înţeleagă ce se i se întâmplase fiicei sale.
Mă obişnuisem cu mirosul uleiului de in. Ba chiar păstram o sticluţă cu ulei lângă pat. Dimineaţa când mă îmbrăcam o ridicam în dreptul ferestrei şi îi admiram culoarea — era ca sucul de lămâie în care picase un strop galben, de litargă.
Eu port acum culoarea aceea, am vrut să spun. Mă pictează în culoarea aceea. În schimb, ca să-l fac să uite de miros, i-am descris cealaltă pictură la care lucra stăpânul meu:
— O femeie tânără stă la clavecin şi cântă.
Poartă un pieptar galben cu negru - acelaşi pe care l-a purtat fiica brutarului pentru pictura ei -, o fustă de satin alb şi funde albe în păr. În curbura clavecinului stă în picioare o altă femeie, care ţine în mână note muzicale şi cântă. Poartă o haină de casă, verde, garnisită cu blană şi o rochie albastră. Între cele două femei e un bărbat care stă cu spatele spre noi...
—Van Ruijven, m-a întrerupt tata.
— Exact, van Ruijven. I se văd doar spatele, părul şi o mână pe gâtul lăutei.
— Cântă prost la lăută, a adăugat grăbit tata.
— Foarte prost. De-aia e cu spatele la noi, să nu se vadă că nu ştie nici măcar cum se ţine lăuta.
Tata a chicotit, îi revenise buna dispoziţie. Era întotdeauna încântat că afla că un bogătaş cântă prost.
Nu era totdeauna chiar atât de uşor să-i redai buna dispoziţie. Duminicile petrecute la părinţii mei deveniseră atât de neplăcute, încât începusem să mă bucur de momentele când Pieter-fiul mânca la noi. Observase probabil privirile necăjite pe care mi le arunca mama, comentariile pline de arţag ale tatei, tăcerile stânjenitoare, atât de nefireşti între părinte şi copil. N-a spus  niciodată vreo vorbă despre ei, nu s-a arătat surprins şi nu s-a holbat de uimire şi nu i-a pierit glasul niciodată. În schimb, îl tachina cu gingăşie pe tata, o lăuda pe mama şi era zâmbitor cu mine.
Pieter nu m-a întrebat de ce miros a ulei de in. Nu părea să-şi facă griji în legătură cu ce i-aş putea ascunde. Hotărâse să aibă încredere în mine.
Era un om bun.
Totuşi, nu mă puteam abţine - mă uitam totdeauna să văd dacă are sânge pe sub unghii.
Ar trebui să-şi ţină unghiile în apă sărată, m-am gândit eu. Într-o zi tot am să-i spun.
Era un om bun, însă devenea din ce în ce mai nerăbdător. Nu îmi spunea nimic, dar uneori duminica pe aleea de lângă canalul Rietveld, mâinile îi trădau nerăbdarea - mă prindea de coapse mai tare decât era nevoie, îşi apăsa palma pe fundul meu şi mă lipea de vintrea lui de simţeam bulbucătura chiar pe sub numeroasele straturi de straie. Era atât de frig, încât pielea mea nu se atingea de a lui - se atingeau doar umflăturile şi ţesăturile de lână, contururile aproximative ale mădularelor noastre.
Atingerea lui Pieter nu-mi displăcea întotdeauna. Câteodată, dacă priveam cerul peste umărul lui şi descopeream şi culorile celelalte în albul norului sau mă gândeam că macin alb de plumb şi masicot, sânii şi pântecul mă frigeau parcă, şi atunci mă lipeam de el. Totdeauna era încântat când reacţionam. Nu băga de seamă că nu mă uit la faţa şi la mâinile lui.
În duminica uleiului de in, când tata şi mama au fost atât de descumpăniţi şi de nefericiţi, Pieter m-a dus pe alee mai târziu. Acolo a început să-mi frământe sânii şi să tragă de sfârcuri prin stofa rochiei. Apoi s-a oprit deodată, m-a privit şmechereşte şi brusc şi-a trecut mâinile peste umerii mei şi pe gât în sus. Până să-l opresc, mâinile lui ajunseseră sub bonetă şi se înfipseseră în părul meu.
Mi-am prins boneta cu amândouă mâinile:
—Nu!
Pieter mi-a zâmbit, ochii îi erau împăienjeniţi ca şi cum s-ar fi uitat prea mult la soare. Reuşise să desfacă o şuviţă din părul meu şi acum o trăgea cu degetele.
— Într-o zi, nu mai e mult până atunci, Griet, am să-ţi văd tot părul. N-o să fie mereu un secret pentru mine. Şi-a lăsat o mână până la curbura de jos a burţii mele şi s-a împins în mine. Luna ce vine împlineşti optişpe ani. Atunci am să vorbesc cu tatăl tău.
M-am desprins şi m-am îndepărtat de el – mă simţeam ca într-o cameră unde era întuneric şi atât de cald încât nu mai puteam respira:
— Sunt încă atât de tânără. Prea tânără pentru asta.
Pieter a înălţat din umeri.
— Nu aşteaptă toate fetele să ajungă mai mari. Iar familia ta are nevoie de mine.
Era pentru prima oară când făcea aluzie la sărăcia părinţilor mei şi la faptul că ei depindeau de el - iar dependenţa lor devenise totodată dependenţa mea. Iată de ce ei erau mulţumiţi să primească în dar carne şi îmi dădeau voie să stau cu el pe alee.
M-am încruntat. Îmi amintise de puterea pe care o avea asupra noastră şi nu mi-a plăcut.
Pieter a simţit că ar fi trebuit să tacă. A încercat să îndrepte lucrurile - a îndesat şuviţa de păr la loc sub bonetă, apoi m-a mângâiat uşor pe obraz:
— Am să te fac fericită, Griet, a spus el. Ai să vezi.
După ce a plecat, am luat-o de-a lungul canalului, deşi era foarte frig. Gheaţa fusese spartă, astfel că luntrele puteau să circule, dar la suprafaţă se formase din nou un strat subţire. Când eram copii, Frans şi Agnes şi eu aruncam pietre să fărâmiţăm gheaţa subţire până când fiecare petic de argint dispărea sub apă. Păreau vremuri atât de îndepărtate.

Cu o lună înainte îmi spusese să vin sus în atelier.
—Mă găsiţi în atic, i-am anunţat eu pe cei din încăpere în acea după-masă.
Tanneke nu şi-a ridicat ochii de pe lucrul ei.
— Pune nişte lemne pe foc înainte să pleci, mi-a poruncit ea.
Fetele lucrau la dantela lor, supravegheate de Maertge şi de Maria Thins. Lisbeth avea răbdare şi degete agile şi lucra bine, dar Aleydis era prea mică şi nu se descurca cu broderia fină, iar Cornelia nu avea deloc răbdare. Pisica stătea la picioarele Corneliei lângă foc şi din când în când fata lăsa mâna în jos şi legăna un capăt de aţă, iar creatura încerca să o prindă cu labele. În cele din urmă, spera probabil Cornelia, mâţa îşi va băga ghearele în lucrul ei şi-l va strica.
După ce am pus lemne pe foc, l-am ocolit pe Johannes, care se juca de zor cu o sfârlează pe dalele reci ale bucătăriei. Când plecam, a învărtit sfârleaza violent şi sfârleaza a sărit în foc. Johannes a început să zbiere, în vreme ce Cornelia se prăpădea de râs, iar Maertge încerca să scoată jucăria din foc cu un cleşte.
— Ssst, o să-i treziţi pe Catharina şi pe Franciscus, le-a atras atenţia Maria Thins copiilor, care însă n-au auzit-o.
Am ieşit tiptil, bucuroasă că scap de hărmălaie, oricât de frig ar fi fost în atelier.
Uşa atelierului era închisă. În timp ce mă apropiam de ea, mi-am strâns buzele, mi-am netezit sprâncenele şi mi-am trecut repede degetele pe obraji în jos şi pe bărbie, ca şi cum încercam un măr să văd dacă e tare. Am ezitat în faţa uşii din lemn masiv, apoi am ciocănit încet. Nici un răspuns, deşi ştiam că el trebuie să fie acolo – mă aştepta.
Era prima zi a noului an. Aplicase grundul pe pânza unde urma să mă picteze pe mine cu aproape o lună înainte, dar de atunci nimic - nici semnele roşietice pentru a marca contururile, nici culorile false, nici culorile întinse deasupra, nici părţile cele mai importante. Pânza rămăsese goală, alb-gălbuie. O vedeam în fiecare dimineaţă când făceam curăţenie.
Am ciocănit mai tare.
A deschis uşa, s-a încrunlat şi nu m-a privit în ochi.
— Să nu mai baţi la uşă, Griet — intri direct şi fără zgomot, a spus el, s-a întors şi s-a dus din nou la şevalet, unde pânza goală aştepta culorile. Am închis binişor uşa, lăsând afară larma copiilor din bucătărie şi m-am dus în mijlocul încăperii. În sfârşit, venise momentul, iar eu eram uimitor de calmă.
— M-aţi chemat, domnule.
— Da, du-te şi stai acolo în picioare. A făcut un semn cu mâna spre colţul unde le pictase pe femeile celelalte. Masa pe care o folosea pentru pictura concertului era aranjată acolo, dar dăduse la o parte instrumentele muzicale. Mi-a dat o scrisoare. Citeşte-o.
Am despăturit foaia de hârtie şi mi-am plecat capul deasupra ei, temându-mă că o să-şi dea seama că, de fapt, nu sunt în stare să citesc un scris pe care nu îl cunoşteam.
Pe foaie nu era scris nimic.
Mi-am ridicat privirea - mă gândeam să-i spun că foaia e goală, dar m-am oprit. Cu el era mai bine să taci. Mi-am plecat din nou capul deasupra scrisorii.
— Mai bine încearcă cu asta, a sugerat el şi mi-a întins o carte. Era legată în piele uzată şi avea cotorul rupt în câteva locuri. Am deschis-o la întâmplare şi am studiat o pagină. Nu cunoşteam, nu înţelegeam nici un cuvânt.
M-a pus să mă aşez cu cartea, apoi să stau în picioare şi s-o ţin în mână în timp ce mă uitam la el. Mi-a luat cartea, mi-a dat cana albă cu capac de cositor şi m-a pus să mă fac că umplu un pahar cu vin. Mi-a spus să stau în picioare şi să mă uit pe fereastră. Părea derutat, înciudat, ca şi cum cineva i-ar fi spus o povestire şi el nu-şi mai amintea sfârşitul ei.
—Veşmintele, asta e, a murmurat el. Aici e necazul.
Am înţeles. Mă punea să fac gesturi de doamnă, dar purtam haine de slujnică. M-am gândit la mantila galbenă şi la pieptarul alb cu negru şi m-am întrebat ce îmi va cere să pun pe mine. Totuşi, ideea nu mă încânta deloc. Dimpotrivă, mă simţeam stânjenită. În primul rând, ar fi fost imposibil să port hainele Catharinei fără ştirea ei. Apoi, nu mi se părea cinstit să ţin în mână cărţi şi scrisori, să-mi torn vin în pahar, gesturi pe care nu le făceam niciodată. Mi-ar fi plăcut foarte mult să simt blana moale a mantilei în jurul gâtului meu, însă eu nu purtasem niciodată asemenea veşminte.
— Domnule, am vorbit în cele din urmă, poate ar trebui să mă puneţi să fac altceva. Lucruri pe care le face o slujnică.
—Şi ce face o slujnică? m-a întrebat el cu blândeţe, încrucişând braţele şi înălţându-şi sprâncenele.
Am aşteptat câteva clipe înainte să răspund - îmi tremura bărbia. M-am gândit la Pieter şi la mine pe alee şi am înghiţit în sec:
—Servitoarea coase, am răspuns. Spală cu teul şi mătură. Cară apă. Spală cearşafuri. Taie pâine. Şterge geamurile.
— Ţi-ar plăcea să te pictez ţinând teul ?
— Nu eu hotărăsc, domnule. Nu-i pictura mea. S-a încruntat.
— Aşa e, nu-i a ta. Vorbea parcă pentru sine.
— Nu vreau să mă pictaţi ţinând teul, am spus fără să vreau.
— Nu. Nu, ai dreptate, Griet. N-am să te pictez ţinând teul în mână.
— Dar nu pot să port hainele nevestei dumneavoastra.
A urmat o tăcere prelungită.
— Nu, cred că nu, a spus el. Dar n-am să te pictez ca slujnică.
— Şi-atunci, cum, domnule?
— Am să te pictez aşa cum te-am văzut prima oară, Griet. Te pictez pe tine, aşa cum eşti tu.
A pus lângă şevalet un scaun îndreptat spre fereastra din mijloc şi eu m-am aşezat. Am ştiut că va fi locul meu. O să adopte poza în care mă pusese cu o lună înainte, când se hotărâse să mă picteze.
— Uită-te pe fereastră, a spus el. M-am uitat, era o zi cenuşie de iarnă. Mi-am amintit de momentul când am pozat în locul fetei brutarului şi am încercat să nu văd nimic, să nu mă gândesc la nimic. Îmi venea greu, fiindcă mă gândeam la el, mă gândeam că stau în faţa lui.
Clopotul de la Biserica Nouă a bătut de două ori.
— Acum întoarce capul încet către mine. Doar capul, nu şi umerii. Corpul rămâne întors spre fereastră. Întoarce doar capul. Încet, încet. Stai. Încă puţin, aşa fel încât... stai. Şi-acum să nu te mai mişti.
Am stat nemişcată.
La început n-am putut să-l privesc drept în ochi. Apoi, când am reuşit, a fost ca şi cum aş fi stat lângă o vâlvătaie care a izbucnit dintr-o dată. În schimb, i-am studiat bărbia voluntară, buzele subţiri.
— Griet, nu te uiţi la mine.
Mi-am forţat privirea să se înalţe spre ochii lui. Din nou am avut senzaţia că ard, mă mistui, dar am suportat — fiindcă aşa voia el.
Curând mi-a venit mai uşor să-l privesc în ochi. Mă privea, dar parcă nu mă vedea pe mine, ci avea în faţă altă persoană sau alt lucru - se uita la mine ca şi cum aş fi fost o pictură.
Nu se uită la faţa mea, se uită la lumina care cade pe ea, m-am gândit eu. Asta-i deosebirea.
Ca şi cum n-aş fi fost acolo. Când am simţit asta, am putut să mă destind puţin. Cum el nu mă vedea, nici eu nu l-am mai văzut. Mintea mea a început să hoinărească - m-am gândit la tocana de iepure pe care o mâncasem la prânz, la gulerul de dantelă primit de la Lisbeth, la istorioara povestită de Pieter cu o zi înainte. Apoi nu m-am mai gândit la nimic. S-a ridicat de două ori şi s-a dus să schimbe poziţia unuia dintre obloane. S-a dus la dulapul lui de câteva ori şi a ales diferite pensule şi culori. Îi vedeam mişcările de parcă aş fi fost pe stradă şi m-aş fi uitat pe geam în cameră.
Clopotul bisericii a bătut de trei ori. Am clipit. Nu simţisem că a trecut atâta timp. Parcă fusesem vrăjită.
L-am privit - acum ochii lui mă vedeau pe mine. În timp ce ne priveam, o undă fierbinte mi-a străbătut trupul. Totuşi, am continuat să-l privesc în ochi până când, în cele din urmă, el s-a uitat în altă parte şi a tuşit.
—Pentru azi e de-ajuns, Griet. Ţi-am lăsat sus în atic un os - te rog să-l macini.
Am dat din cap şi am ieşit tiptil din încăpere. Inima îmi bătea de mai-mai să-mi spargă pieptul. Da, mă picta pe mine.
— Trage-ţi boneta de pe faţă, a spus el într-o zi.
— De pe faţă, domnule? am repetat prosteşte şi imediat mi-a părut rău. Prefera să faci ce-ţi spune şi să taci. Dacă totuşi m-aş fi încumetat să vorbesc ar fi trebuit să spun ceva important, să nu stric vorbele pe nimicuri.
N-a răspuns. Am tras de pe obraz clapa dinspre el a bonetei. Colţul scrobit al clapei m-a zgâriat uşor pe gât.
— Mai mult, a spus el. Să-ţi văd linia obrazului. Am şovăit, apoi am tras şi mai mult clapa. Privirea lui urmărea conturul obrazului.
— Arată-mi urechea.
Nu voiam, dar n-aveam încotro.
M-am pipăit pe sub bonetă să mă asigur că nu ieşise nici un fir de păr şi mi-am băgat câteva şuviţe după ureche. Apoi am tras clapa şi mi-am descoperit partea de jos a urechii.
El avea expresia unui om care oftează, deşi n-a scos nici un sunet. Am simţit un hârâit în gât, dar l-am împins înapoi, să nu se audă.
— Boneta, spuse el. Scoate boneta.
— N-o scot, domnule.
— Nu?
— Vă rog, nu-mi cereţi s-o scot, domnule. Am lăsat stofa bonetei să cadă şi clapa a acoperit din nou urechea şi obrazul. Mă uitam în podea, dalele gri şi albe se îndepărtau de mine, curate şi drepte.
— Nu vrei să rămâi cu capul gol?
— Nu.
— Totuşi, nu vrei să fii pictată ca fată-n casă, cu teul şi boneta, nici ca o doamnă, cu satin şi blană şi părul aranjat.
N-am răspuns. Cum să-i arăt părul ? Nu eram dintre alea de merg cu capul descoperit.
S-a foit pe scaunul lui, apoi s-a ridicat. Am auzit cum se duce în magazie. Când s-a întors, avea braţele încărcate cu bucăţi de stofă pe care mi le-a pus în poală.
— Griet, vezi ce poţi face cu ele. Găseşte ceva, o bucată de stofă pe care s-o înfăşori în jurul capului, încât să nu fi nici doamnă, nici slujnică. N-aş putea spune dacă era supărat sau amuzat. A ieşit din cameră şi a închis uşa.
Am căutat printre pânzeturi. Erau trei bonete, toate prea elegante pentru mine şi totodată prea mici şi nu-mi acopereau în întregime capul. Erau bucăţi de stofă rămase de la rochiile şi hainele făcute de Catharina, de diverse culori - galbene, maro, albastre şi gri.
Nu ştiam ce să fac. M-am uitat în jur ca şi cum aş fi putut găsi un răspuns în atelier. Privirile mi-au căzut pe Mijlocitoarea - tânăra avea capul descoperit, părul prins cu funde, dar bătrâna purta o bucată de stofă înfăşurată, împletită, în jurul capului. Poate vrea aşa ceva, m-am gândit eu. Poate aşa îşi acoperă părul femeile care nu sunt nici doamne, nici slujnice, nici din alea.
Am ales o bucată de stofă maro şi am luat-o în magazie unde era o oglindă. Mi-am scos boneta şi am înfăşurat stofa în jurul capului cât am putut de bine, uitându-mă la tablou pentru a încerca să o fac ca a bătrănei. Arătam foarte ciudat.
Trebuia să-l las să mă picteze ţinând un teu, m-am gândit.
Când s-a întors şi a văzut ce ispravă făcusem, a izbucnit în râs. Îl auzisem râzând rareori -uneori cu copiii, o dată cu Leeuwenhoek. M-am încruntat. Nu-mi place să râdă cineva de mine.
— Am făcut ce mi-aţi spus, domnule, am murmurat eu.
S-a oprit din râs.
—Ai dreptate, Griet. Scuză-mă. Acum pot să-ţi văd faţa mai bine şi e... S-a oprit, n-a terminat propoziţia. M-am întrebat întruna ce-o fi vrut să spună.
S-a întors la grămada de pânzeturi pe care o lăsasem pe scaun.
— De ce ai ales bucata asta maro, a întrebat el, când sunt şi alte culori?
N-am vrut să vorbesc din nou despre doamne şi despre slujnice. N-am vrut să-i amintesc că albastrul şi galbenul erau culorile doamnelor.
— Eu port de obicei maro.
Mi s-a părut că a ghicit ce gândeam.
— Tanneke a purtat albastru şi galben când am pictat-o acum câţiva ani, m-a contrazis el.
— Da' eu nu-s Tanneke, domnule.
— Nu, categoric, nu eşti Tanneke. A tras din grămadă o fâşie îngustă de stofă albastră. Totuşi, vreau să încerci fâşia asta.
Am studiat-o.
— Nu-i de-ajuns să-mi acopere capul.
— Bine, atunci foloseşte-o şi pe asta. A ales o bucată de stofă galbenă care avea chenar albas-tru - acelaşi albastru - şi mi-a întins-o. Am luat fără tragere de inimă cele două bucăţi de stofă, m-am dus înapoi în magazie şi le-am probat din nou în faţa oglinzii. Mi-am legat stofa albastră peste frunte, cu fâşia galbenă înfăşurată jur-împrejur, astfel încât să-mi acopere creştetul capului. Am băgat capătul fâşiei într-o cută de pe partea laterală a capului, am potrivit cutele ici şi colo, am netezit stofa albastră în jurul capului şi am revenit în atelier.
Se uita într-o carte şi n-a observat când m-am strecurat pe scaunul meu. Mi-am aranjat rochia şi şorţul în vreme ce stăteam acolo. Când am întors capul să privesc peste umărul stâng, el s-a uitat la mine. În acelaşi timp capătul stofei galbene s-a desprins şi mi-a căzut pe umăr.
—Uf, am şoptit, temându-mă că stofa o să cadă de pe cap şi o să mi se vadă părul. Dar a ţinut - doar capătul stofei galbene atârna liber. Părul meu rămânea ascuns.
—Da, a spus el atunci. Asta e, Griet. Da, e perfect.

Nu m-a lăsat să văd pictura. A pus-o pe un al doilea şevalet băgat într-un colţ departe de uşă şi mi-a spus să nu mă uit la ea. I-am promis, dar în unele nopţi stăteam întinsă în pat şi mă gândeam să mă înfăşor în pled şi să mă furişez jos sa o văd. Şi el n-o să ştie.
Da, dar o să ghicească. Stăteam zi de zi în faţa lui şi el mă privea şi sunt convinsă că ar fi ghicit, şi-ar fi dat seama că m-am uitat la pictură. Nu mă puteam ascunde de el. Şi nici nu voiam.
Apoi, mă temeam să descopăr cum mă vedea el. Era mai bine să rămână un mister pentru mine.
Vopselele pe care-mi cerea să le pregătesc nu-mi spuneau nimic despre ce făcea el. Negru, ocru, alb de plumb, galben de litargă, ultramarin, lac roşu - culorile îmi erau cunoscute, mai lucrasem cu ele şi puteau fi folosite la fel de bine pentru tabloul concertului.
Lucra la două picturi deodată - ceva neobişnuit pentru el. Nu-i plăcea să treacă întruna de la una la cealaltă, însă în felul ăsta putea să ascundă mai uşor faţă de alţii faptul că mă picta pe mine. Câţiva oameni ştiau. Ştia van Ruijven — eram sigură că stăpânul meu făcea tabloul la cererea patronului său. Stăpânul meu a fost de acord să mă picteze singură fiindcă altminteri ar fi trebuit să mă picteze cu van Ruijven. Tabloul în care eram pictată eu devenea proprietatea lui van Ruijven.
Mă supăra gândul că tabloul avea să rămână la van Ruijven şi cred că nici stăpânul meu nu simţea altfel.
Maria Thins ştia şi ea de pictură. Probabil ea făcuse aranjamentul cu van Ruijven. În plus, ea putea să intre şi să iasă din atelier când dorea şi putea să se uite la pictură - eu însă promisesem să nu mă uit la tablou. Câteodată Maria Thins mă privea pieziş, cu o expresie curioasă pe care nu şi-o putea ascunde.
Bănuiam că şi Cornelia aflase de pictură. Într-o zi am surprins-o într-un loc unde nu trebuia să fie, pe scările care duceau la atelier. Când am întrebat-o ce căuta acolo, n-a vrut să-mi spună, însă am lăsat-o să plece şi n-am dus-o la Maria Thins sau la Catharina. Nu voiam să agit lucrurile, oricum nu în timp ce mă picta.
Van Leeuwenhoek ştia de pictură. Într-o zi a adus camera obscură şi a instalat-o, ca ei să se uite la mine. Nu s-a mirat că mă vede aşezată pe scaun - fusese prevenit probabil de stăpânul meu. S-a uitat în treacăt la stofa neobişnuită care-mi acoperea capul, dar n-a spus nimic.
Au privit pe rând prin camera obscură. Mă deprinsesem să stau fără să mă mişc sau să gândesc şi fără să fiu stingherită de privirea lui. Însă îmi venea mai greu când vedeam cutia neagră cu lentila îndreptată spre mine. Nici un ochi, nici o faţă, nici un corp nu erau îndreptate spre mine - vedeam doar o cutie şi o pelerină neagră care acoperea un spate cocârjat. Eram neliniştită fiindcă nu ştiam cum mă vedeau ei.
Recunosc însă că mă simţeam încântată ştiind că doi gentilomi mă studiază cu atâta atenţie, chiar dacă nu le vedeam chipurile.
Stăpânul meu a ieşit din cameră să caute o stofă moale sa şteargă lentila. Van Leeuwenhoek a aşteptat până a auzit paşii care coborau scara, apoi mi-a spus cu blândeţe:
— Să ai mare grijă de tine, draga mea.
— Ce vreţi să spuneţi, domnule?
— Ştii probabil că te pictează ca să-l mulţumească pe van Ruijven. Interesul lui van Ruijven faţă de tine l-a determinat pe stăpânul tău să te protejeze.
Am dat din cap, încântată în sinea mea să aflu ceea ce bănuisem.
— Nu te lăsa prinsă în înfruntarea dintre ei. Rişti să fii rănită.
Eu îmi păstram încă poziţia în care mă fixasem pentru pictură. Acum umerii mei au zvâcnit, ca şi cum mi-aş fi scuturat de pe ei un şal.
— Nu cred că el ar fi în stare să mă rănească.
— Spune-mi, draga mea, cât de bine cunoşti tu bărbaţii ?
M-am înroşit pănă-n vârful urechilor şi am întors capul în partea cealaltă. Mă gândeam cum am fost cu Pieter pe alee.
— Înţelegi, concurenţa, rivalitatea îi face pe bărbaţi posesivi. Tu prezinţi interes pentru el şi fiindcă van Ruijven şi-a arătat interesul faţă de tine.
N-am răspuns.
—E un bărbat excepţional, a continuat van Leeuwenhoek. Ochii lui fac cât o încăpere plină cu aur. Dar uneori vede lumea numai aşa cum vrea el să fie, nu aşa cum este. El nu înţelege ce consecinţe are punctul său de vedere pentru alţii. Se gândeşte doar la sine şi la opera lui, nu la tine. Trebuie să ai grijă atunci... S-a oprit. Se auzeau paşii stăpânului meu pe scară.
— Cum adică să am grijă, domnule? am şoptit eu.
— Să ai grijă să rămâi aşa cum eşti. Mi-am înălţat bărbia.
— Să rămân slujnică, domnule ?
— N-am vrut să spun asta. El închide în lumea lui femeile pe care le pictează. Iar acolo poţi să te pierzi.
Stăpânul meu a intrat în încăpere.
— Griet, te-ai mişcat, a spus el.
— Scuzaţi-mă, domnule. Mi-am reluat poziţia.
Când el a început să mă picteze, Catharina intrase în luna a şasea. Se mărise mult şi se mişca încet, sprijinindu-se de pereţi şi prinzându-se de spătarele scaunelor şi se lăsa greoaie şi oftând pe câte-un scaun. Mă surprindea faptul că, deşi născuse de mai multe ori, ea făcea ca perioada când purta copilul în pântece să pară atât de grea. Nu se plângea cu glas tare, însă, după ce s-a îngreunat, fiecare mişcare părea o pedeapsă pe care era silită să o ispăşească. Nu observasem acest lucru când îl purtase în pântece pe Franciscus, fiindcă eram nouă în casa lor şi nu vedeam decât mormanul de rufe care mă aştepta în fiecare dimineaţă.
Pe măsură ce se îngreuia, Catharina devenea din ce în ce mai preocupată de sine. Se ocupa încă de copii, ajutată de Maertge. Se ocupa şi de gospodărie şi ne dădea porunci lui Tanneke şi mie. Se ducea încă la târguieli împreună cu Maria Thins. Dar o parte din ea era altundeva, lângă pruncul din pântece. Înainte se purta înadins foarte aspru, acum însă accesele de mânie se răriseră. Se domolise şi, deşi era neîndemânatică, spărgea mai puţine lucruri.
Mă temeam să nu descopere pânza pe care eram eu. Din fericire, ea urca din ce în ce mai greu scările care duceau la atelier, încât era puţin probabil să dea uşa atelierului de perete şi să ne descopere - pe mine pozând aşezată pe scaun şi pe el la şevalet. Şi fiindcă era iarnă, prefera să stea la gura sobei cu copiii, Tanneke şi Maria Thins sau să moţăie sub un morman de pături şi blănuri.
Exista însă un mare pericol, şi anume să afle de la van Ruijven. Ştiau de pictură mai multe persoane, însă van Ruijven suferea de limbariţă şi putea oricând să ne dea de gol. Venea în casă cu regularitate să pozeze pentru tabloul concertului. Maria Thins nu mă mai trimitea cu însărcinări şi nu-mi mai spunea să nu apar când venea el. Nici n-ar fi fost practic — aveam şi aşa destule treburi de făcut. Apoi că se gândea probabil că el se mulţumise cu promisiunea unei picturi şi îmi va da pace.
Dar nu-mi dădea. Uneori mă căuta, în timp ce spălam sau călcam rufe în spălătorie sau când roboteam cu Tanneke în bucătărie. Nu era chiar atât de rău când se aflau şi alte persoane de faţă - când era cu mine Maertge sau Tanneke sau chiar Aleydis. Atunci, el mă saluta strigând „Hei, fata mea" cu vocea lui mieroasă şi mă lăsa în pace. Însă uneori, când eram singură în curte şi întindeam rufele să le prindă câteva minute soarele palid de iarnă, el intra în spaţiul împrejmuit şi, la adăpostul unui cearşaf pe care tocmai îl pusesem pe frânghie sau al unei cămăşi de-a stăpânului meu, încerca să mă pipăie. Îl îndepărtam cât mai politicos, fiindcă o slujnică nu-şi poate permite să îmbrâncească un gentilom. Cu toate acestea, reuşise să se familiarizeze cu forma sânilor mei şi a coapselor ascunse de veşminte.
Mi-a spus diferite măscări pe care am încercat să le uit, cuvinte pe care nu le voi repeta nicio-dată în faţa altei persoane.
Întotdeauna după ce pozase în atelier, van Ruijven îi făcea o scurtă vizită Catharinei, iar fiica şi sora lui îl aşteptau răbdătoare să-şi termine bârfa şi flirtul. Maria Thins îi atrăsese atenţia să nu-i spună nimic Catharinei despre pictură, însă nu era el omul care să poată păstra liniştit un secret. Era foarte încântat că o să aibă tabloul care mă înfăţişa pe mine şi uneori facea aluzii la el în faţa Catharinei.
Într-o zi când spălam cu teul pe coridor, am auzit întâmplător cum îi spunea:
— Pe cine ar picta soţul tău dacă ar fi să aleagă o singură persoană din lume ?
— Oh, nu mă gândesc la asemenea lucruri, i-a răspuns ea râzând. El pictează ce pictează.
— Ştiu şi eu dacă-i aşa ? Van Ruijven s-a străduit atât de tare să pară glumeţ, încât nici măcar Catharina nu putea să nu simtă aluzia.
— La ce te gândeşti? a întrebat ea.
— La nimic, la nimic. Dar să-i ceri să te picteze. N-ar putea să te refuze. Ar putea să picteze unul dintre copii - poate pe Maertge. Sau persoana ta atât de încăntătoare.
Catharina a tăcut. Van Ruijven a schimbat însă repede subiectul, fiindcă şi-a dat probabil seama că spusese un lucru care o tulburase.
Altă dată, când ea l-a întrebat dacă-i place să pozeze pentru pictură, el i-a răspuns:
— Ei, dacă aş fi avut o fată drăguţă să pozeze împreună cu mine, mi-ar fi plăcut şi mai mult. Dar oricum o voi avea destul de curând şi pentru moment e de-ajuns.
Catharina s-a făcut că n-a auzit remarca lui, or aşa ceva nu s-ar fi întâmplat cu câteva luni înainte. Dar poate nu i s-a părut atât de suspectă fiindcă nu ştia nimic despre pictură. Eu însă am fost îngrozită şi i-am repetat cuvintele Mariei Thins.
—Ei, ai tras cu urechea pe la uşi, fato? a întrebat bătrâna.
—Am... n-am putut nega. Maria Thins a zâmbit acru.
— Era şi timpul să te prind că faci şi tu ceea ce se presupune că fac toate slujnicele. Următorul pas va fi să furi lingurile de argint.
M-am cutremurat. Îmi spusese un lucru cumplit, mai ales după necazul cu pieptenele pe care mi-l pricinuise Cornelia. Dar n-aveam ce face, trebuia să-nghit - îi eram foarte îndatorată Mariei Thins. Trebuia să-i suport cuvintele pline de cruzime.
— Dar ai dreptate, gura lui van Ruijven e mai largă decât punga unei târfe, a continuat ea. Am să vorbesc din nou cu el.
Însă nu prea servea la nimic să-i atragi atenţia - dimpotrivă, îi dădea ghes să facă şi mai multe aluzii în faţa Catharinei. Maria Thins a avut grijă să fie în cameră cu fiica ei de câte ori o vizita van Ruijven, oblingându-l astfel să-şi pună frâu la limbă.
Nu ştiam ce ar face Catharina când ar descoperi pictura cu mine. Şi într-o zi o va descoperi - dacă nu în casa lor, atunci în cea a lui van Ruijven, când îşi va ridica ochii în timpul mesei şi va vedea cum mă uit la ea de pe un perete.
El nu lucra în fiecare zi la pictura în care eram eu. Trebuia să picteze şi concertul, cu sau fără van Ruijven şi femeile lui. Când ei nu erau acolo, picta pe pânză obiecte sau detalii din jurul siluetelor lor sau mă ruga pe mine să stau în locul uneia dintre femei - fata aşezată la clavecin, femeia de lângă instrument care cânta după o foaie de hârtie. Nu purtam veşmintele lor. El avea nevoie doar de un corp acolo unde stăteau în mod normal ele. Câteodată cele două femei veneau fără van Ruijven şi atunci el lucra mai cu spor. Van Ruijven era un model năzuros. Nu putea sta locului şi voia să discute şi să cânte la lăută. Stăpânul meu avea răbdare cu el, îl trata ca pe un copil, dar uneori auzeam cum i se strecoară în voce o anumită nuanţă şi ştiam că în seara aceea se va duce în oraş la tavernă şi se va întoarce cu ochii sclipind ca lingurile.
Am pozat pentru pictura cealaltă de trei sau de patru ori pe săptămână, timp de o oră sau două de fiecare dată. Era partea din săptămână care-mi plăcea cel mai mult, fiindcă ochii lui erau aţintiţi numai la mine în acele ceasuri. Nu-mi păsa că poza era greu de menţinut, că privind într-o parte lungi perioade de timp mă alegeam cu dureri de cap. Nu-mi păsa când uneori mă punea să-mi mişc iarăşi şi iarăşi capul astfel ca stofa galbenă să se balanseze, încât el să mă poată picta ca şi cum de-abia mă întorsesem cu faţa spre el. Făceam orice îmi cerea.
Şi totuşi nu era mulţumit. A trecut februarie, a venit martie, cu zilele de gheaţă şi soare şi el tot nu era mulţumit. Lucrase întruna la pictură două luni la rând şi totuşi eu nu o văzusem. Credeam că e aproape terminată. Nu mă mai punea să pregătesc multă vopsea pentru ea, ci folosea cantităţi foarte mici şi făcea puţine mişcări cu pensula în timp ce eu îi pozam. Crezusem că am înţeles cum voia el să fiu, dar acum nu mai eram sigură. Uneori stătea aşa şi mă privea ca şi cum aştepta de la mine să fac ceva. Atunci nu mă mai privea cu ochi de pictor, mă vedea cu ochi de bărbat şi îmi venea greu să mă uit la el.
Într-o zi a anunţat pe neaşteptate, în vreme ce stăteam pe scaunul meu:
—Van Ruijven o să fie mulţumit, dar eu nu sunt.
N-am ştiut ce să-i spun. Cum să-l ajut dacă nu văzusem pictura ?
— Aş putea să mă uit la pictură, domnule ? M-a privit ciudat.
— Poate aş fi de ajutor, am adăugat şi imediat am regretat cele spuse. Mă temeam că am devenit prea îndrăzneaţă.
— Bine, a spus el după câteva clipe. M-am ridicat şi am venit în spatele lui. ÎI auzeam cum respiră încet şi constant.
Pictura nu semăna cu nici unul dintre tablourile celelalte lucrate de el. Mă înfăţişa doar pe mine, capul şi umerii mei, fără mese sau perdele, fără ferestre sau pufuri de pudră care să micşoreze tensiunea şi să abată atenţia. Mă pictase cu ochii mei mari, lumina cădea peste faţa mea în aşa fel încât partea stângă rămânea în umbră: stofa înfăşurată în jurul capului nu mă făcea să semăn cu mine, ci cu o Griet din alt oraş, sau chiar dintr-o altă ţară. Fondul era negru, făcându-mă să par foarte singură, deşi se vedea limpede că mă uit la cineva. Parcă aşteptam ceva ce nu credeam că se va întâmpla vreodată.
Avea dreptate — pictura putea să-l mulţumească pe van Ruijven, dar ceva îi lipsea.
Am ştiut ce înainte ca el să afle. Când am văzut ce-i lipsea - punctul strălucitor folosit de el în alte picturi, punctul acela care atrage privirea — m-am înfiorat. Va fi sfârşitul, m-am gândit eu.
Şi am avut dreptate.
De data asta n-am încercat să-l ajut aşa cum făcusem când pictase tabloul care o înfăţişa pe nevasta lui van Ruijven scriind o scrisoare. Nu m-am furişat în atelier să schimb unele lucruri — n-am pus în altă poziţie scaunul pe care stăteam, n-am deschis mai larg obloanele. Nu mi-am înfa-şurat stofa albastră şi galbenă în alt mod sau nu mi-am ascuns banda cămăşii. Nu mi-am muşcat buzele să le fac mai roşii, nu mi-am supt obrajii. N-am scos vopsele pe care credeam că ar putea să le folosească.
Îi pozam doar şi măcinam şi spălam culorile pe care mi le cerea.
Oricum avea să-şi dea seama şi singur.
A durat mai mult decât mă aşteptam. I-am mai pozat încă de două ori înainte ca el să desco-pere ce anume lipsea. De fiecare dată când pozam, el picta cu o expresie de nemulţumire pe faţă şi îmi dădea drumul repede.
Aşteptam.
Răspunsul i l-a dat chiar Catharina. Într-o după-masă, Maertge şi eu lustruiam pantofi în spălătorie şi fetele celelalte se strânseseră în camera mare şi se uitau la mama lor care se pregătea să meargă la un ospăţ dat în cinstea naşterii unui copil. Am auzit cum Aleydis şi Lisbeth ţipă de încântare şi am ştiut că mama   lor scosese perlele pe care fetele le îndrăgeau.
Apoi am auzit paşii lui pe coridor, au urmat câteva momente de linişte, apoi voci şoptite.
După câteva clipe el a strigat:
— Griet, adu-i soţiei mele un pahar cu vin. Am pus cana albă şi două pahare pe o tavă, în caz că e1 se hotăra să bea împreună cu ea şi le-am dus în camera mare. Când să intru, m-am ciocnit de Cornelia, care stătea în uşă. Am izbutit să prind cana, iar paharele s-au ciocnit de pieptul meu fară să se spargă. Cornelia mi-a zâmbit strâmb şi s-a dat la o parte.
Catharina stătea la masă cu puful şi cutia cu pudră, cu pieptenii şi caseta cu bijuterii. Îşi pusese perlele şi rochia de mătase verde, ajustată să-i cuprindă burta. Am pus un pahar lângă ea şi i-am turnat vin.
—Doriţi şi dumneavoastră, domnule? am întrebat ridicându-mi privirile. Stătea rezemat de dulapul care încadra patul, stătea lipit de draperiile de mătase făcute, cum observam atunci pentru prima oară, din aceeaşi stofă ca şi rochia Catharinei. Se uita când la Catharina, când la mine. Ne privea cu ochi de pictor.
— Ah, năroado, ai vărsat vin pe mine! Catharina s-a depărtat de masă şi şi-a periat burta cu mâna. Câţiva stropi roşii picaseră acolo.
— Scuzaţi-mă, doamnă. Aduc imediat o cârpă umedă să scot petele.
— N-are importanţă. Nu suport să te văd agitându-te pe lângă mine. Hai, pleacă!
Mi-am furişat o privire spre el în timp ce ridicam tava. Ochii i se aţintiseră spre cercelul cu perlă al nevestei lui. Când şi-a întors capul să termine de pudrat obrajii, cercelul s-a mişcat înainte şi înapoi şi a reţinut lumina venită de la ferestrele din faţă. Ne-a făcut pe toţi să-i privim faţa, fiindcă reflecta lumina ca şi ochii ei.
— Trebuie să mă duc puţin până sus, i-a spus Catharinei. Nu durează mult.
Deci, asta e, m-am gândit eu. A aflat răspunsul.
Când mi-a spus să vin în atelier în după-masa următoare, nu m-am mai simţit emoţionată cum mi se întâmpla de obicei când ştiam că am să-i pozez. Pentru prima oară mi-a fost teamă. În dimineaţa aceea, rufele pe care le-am spălat mi s-au părut îngrozitor de grele şi mâinile mele n-au avut destulă putere să le stoarcă bine. Mă mişcam încet între spălătorie şi curte şi m-am aşezat de mai multe ori să mă odihnesc. Maria Thins m-a prins şezând când a venit să ia o tavă de aramă.
— Ce s-a întâmplat, fată ? Eşti bolnavă ? m-a întrebat ea.
M-am ridicat imediat în picioare.
— Nu, doamnă. Doar puţin obosită.
— Obosită, zici ? O slujnică n-are voie să fie ostenită, mai ales dimineaţa. Părea să nu-mi dea crezare.
Mi-am băgat mâinile în apa ce se răcea şi am scos unul dintre jupoanele Catharinei.
— Aveţi treburi pe care aţi vrea să le fac eu după-masă, doamnă?
— Treburi? În după-masa asta? Nu cred. Dar e de-a dreptul nostim să-ntrebi când spui că te simţi obosită. I s-au îngustat ochii. N-ai dat de belea, nu-i aşa, fato? Sper să nu te fi prins van Ruijven singură.
De fapt, mă prinsese, cu două zile mai înainte, dar reuşisem să mă smulg din prinsoarea lui.
— Te-a descoperit cineva sus? a întrebat Maria Thins foarte încet, mişcându-şi capul brusc ca să indice atelierul.
—Nu, doamnă. 
O clipă am fost tentată să-i vorbesc despre cercel. În schimb, am spus:
—Am mâncat ceva care nu mi-a priit, asta-i tot.
Maria Thins a ridicat din umeri, s-a întors şi s-a îndepărtat. Nu m-a crezut, dar a hotărăt că n-are nici o importanţă.
În după-masa aceea am urcat anevoie scările şi m-am oprit în faţa uşii de la atelier. Acum nu va mai fi ca alte dăţi când pozasem pentru el. Avea să-mi ceară ceva, iar eu îi eram îndatorată.
Am deschis uşa. Stătea la şevaletul lui şi studia vârful unei pensule. Când şi-a ridicat privirile spre mine am văzut pe faţa lui ceva ce nu mai văzusem până atunci. Era nervos.
Asta mi-a dat curajul să-i spun ceea ce i-am spus. M-am dus lângă scaunul meu, am rămas în picioare şi mi-am pus mâna pe unul dintre capetele de leu.
— Domnule, am început cu, strângând sculptura rece şi tare, nu pot să fac asta.
— Ce să faci, Griet? Era cu adevărat surprins.
— Ce aveţi de gând să-mi cereţi să fac. Nu pot să mi-l pun, servitoarele nu poartă perle.
S-a uitat la mine cu ochii mari, îndelung, apoi a scuturat de câteva ori din cap.
— — Eşti teribil de surprinzătoare. Mă uimeşti întotdeauna.
Mi-am plimbat degetele în jurul nasului şi gurii leului şi pe deasupra botului spre coama lui, netedă şi noduroasă. Ochii lui îmi urmăreau degetele.
— Tu ştii, a murmurat el, că pictura are nevoie de lumina pe care o reflectă perla. Altminteri, e neterminată.
Ştiam, într-adevăr. Nu mă uitasem mult timp la pictură — era atât de ciudat să mă văd pe mine! - şi ştiusem imediat că avea nevoie de cercelul cu perlă. În absenţa lui, erau numai ochii mei, gura mea, banda cămăşii mele, spaţiul întunecat din spatele urechii mele, toate separate. Cercelul le va uni într-un tot. Va încheia pictura.
Şi pe mine mă va arunca în stradă. Ştiam că el nu va împrumuta un cercel de la van Ruijven sau de la van Leeuwenhoek sau de la altcineva. Văzuse perla Catharinei şi pe aceea îmi va cere s-o port. Folosea ce dorea pentru picturile lui, fără să ia în considerare rezultatul. Exact cum mă avertizase van Leeuwenhoek.
Catharina va face explozie când îşi va vedea cercelul în tablou.
Ar fi trebuit să-l implor să nu mă distrugă. În schimb, i-am spus:
— Îl pictaţi pentru van Ruijven, nu pentru dumneavoastră. Contează chiar atât de mult? Dumneavoastră aţi spus că pe el l-ar satisface tabloul.
Chipul i s-a înăsprit şi mi-am dat seama că am spus ce nu se cuvenea.
— Nu încetez niciodată să lucrez la o pictură dacă ştiu că e neterminată, indiferent cine e cel care o s-o primească, a murmurat el. Eu aşa lucrez.
—Da, domnule. Am înghiţit în sec şi m-am uitat la dalele pardoselii. Sunt o tâmpită, m-am gândit eu şi mi s-au îndeştat fălcile.
— Du-te şi te pregăteşte.
Cu capul plecat, m-am dus în grabă în magazie unde ţineam stofa albastră şi cea galbenă. Nu simţisem niciodată atât de puternic dezaprobarea lui. Nu credeam că am s-o suport. Mi-am scos boneta şi simţind că funda care-mi lega părul începea să se desfacă, am smuls-o. Îmi dusesem mâinile spre spate să-mi prind din nou părul când am auzit cum a clincănit una dintre dalele dezlipite ale pardoselii. Am îngheţat. El nu venise niciodată în magazie când mă schimbam. Nu-mi ceruse niciodată aşa ceva.
M-am întors, cu mâinile încă în păr. Stătea în prag şi mă privea.
Am lăsat mâinile înjos. Părul mi s-a revărsat în valuri peste umeri, castaniu asemenea câm-purilor toamna. Nimeni în afară de mine nu mi-l văzuse până atunci.
—Părul tău, a spus el. Îi trecuse supărarea.
În cele din urmă el m-a eliberat cu privirile lui.
Îmi văzuse părul, secretul meu fusese dezvăluit şi am mai simţit deodată că nu mai am nimic preţios de ascuns şi de păstrat pentru mine. Puteam să fiu mai liberă, dacă nu cu el, atunci cu altcineva. Nu mai conta ce am făcut şi ce n-am făcut.
În seara aceea m-am furişat din casă şi l-am găsit pe Pieter-fiul la taverna unde beau măcelarii, lângă Hala de carne. N-am ţinut seamă de fluierături şi de comentarii, m-am dus la el şi l-am rugat să vină cu mine. A pus pe masă cana cu bere, cu ochii măriţi, şi m-a urmat afară, unde l-am apucat de mână şi l-am condus într-o alee din apropiere. Acolo mi-am tras în sus rochia şi l-am lăsat să facă aşa cum îi plăcea. Mi-am prins mâinile pe după gâtul lui şi m-am ţinut bine în timp ce şi-a găsit drumul în mine şi a început să împingă ritmic. M-a durut, dar când mi-am amintit de părul meu despletit şi revărsat peste umerii mei în atelier, am simţit şi un fel de plăcere. Când m-am întors la Colţul Papistaşilor m-am spălat cu oţet.
Apoi, când m-am uitat la pictură, am observat că el adăugase un smoc de păr ce se iţea din stofa albastră deasupra ochiului meu stâng.
Data următoare când am fost să-i pozez n-a amintit de cercel. Nu mi l-a pus în mână, aşa cum mă temusem, n-a schimbat poziţia în care pozam, nu a încetat să picteze.
Şi n-a intrat din nou în magazie să-mi vadă părul.
A stat mult timp şi a amestecat vopselele pe paletă folosind cuţitul. Erau acolo roşu şi ocru, dar vopseaua pe care o pregătea era mai ales albă, căreia îi adăugase puţin negru. Amesteca încet, cu grijă şi rombul cuţitului de paletă scânteia în vopseaua gri.
— Domnule ? am început eu.
Şi-a ridicat privirile spre mine, cuţitul s-a oprit.
— Am văzut că uneori pictaţi şi când nu e de faţă modelul. N-aţi putea să pictaţi cercelul fără să-l port eu?
Cuţitul a rămas nemişcat.
— Ai dori să-mi imaginez că porţi perla şi să pictez ceea ce îmi imaginez?
— Da, domnule.
Şi-a aţintit ochii spre vopsea şi cuţitul a început din nou să se mişte pe paletă.
— Vreau să te văd purtând cercelul.
— Dar dumneavoastră ştiţi ce se va întâmpla, domnule.
— Ştiu că pictura va fi terminată. 
Ai să mă distrugi, am gândit eu. Şi din nou nu m-am încumetat să-i spun ce gândeam. În schimb, l-am întrebat cu îndrăzneala de care mai eram în stare:
— Ce o să spună nevasta dumneavoastră când o să vadă pictura terminată ?
— Nu o s-o vadă. Am să i-o dau imediat lui van Ruijven. Pentru prima oară recunoştea că mă picta pe furiş şi că nevasta lui, Catharina, l-ar condamna dacă ar afla.
— Nu-i nevoie să-l porţi decât o dată, a adăugat el, ca şi cum voia să mă împace. Data viitoare când vii să te pictez am să-l aduc. Săptămâna viitoare Catharina n-o să-i simtă lipsa.
— Dar, domnule, eu n-am găuri în urechi pentru cercei.
S-a încruntat uşor:
— În cazul ăsta, te descurci singură. Era clar un detaliu femeiesc, de care nu trebuia să se ocupe el. Şi-acum, să începem. Lasă bărbia puţin mai jos. M-a privit atent. Lingeţi buzele, Griet.
Mi-am lins buzele.
—Ţine gura deschisă.
M-a mirat atât de tare ce îmi cerea, încât am rămas fără să vreau cu gura deschisă. Am clipit şi pe obraji mi s-au prelins lacrimi. Femeile caste nu apar în picturi cu gura deschisă.
Parcă ar fi fost pe alee împreună cu Pieter şi cu mine. 
 M-ai distrus, am gândit eu. Mi-am lins din nou buzele.
—Aşa, acum e bine, a spus el.
Nu voiam să-mi fac singură operaţia. Nu mă temeam de durere, dar nu voiam să-mi trec un ac prin ureche.
Dacă aş fi putut să aleg pe cineva să-mi facă gaura, aş fi apelat la mama. Dar ea n-ar fi înţeles, n-ar fi fost de acord fără să cunoască motivul. Şi dacă i l-aş fi spus, s-ar fi îngrozit.
Pe Tanneke nu puteam s-o rog. Nici pe Maertge.
M-am gândit s-o rog pe Maria Thins. Poate nu aflase încă despre cercel, dar avea să afle curând. Însă nu mă încumetam s-o rog pe ea, s-o fac părtaşă la umilirea mea.
Singura persoană care m-ar fi putut ajuta şi m-ar fi înţeles era Frans. În după-masa următoare am plecat pe furiş, ducând cu mine o trusă cu ace pe care mi-o dăduse Maria Thins. Femeia cu mutra acră de la poarta fabricii a zâmbit strâmb când i-am spus că vreau să-mi văd fratele.
—	A plecat de mult şi bine c-am scăpat de el, a răspuns ea deosebit de încântată.
—	A plecat? Unde? 
Femeia a ridicat din umeri.
— Spre Rotterdam, aşa se spune. Şi-apoi, mai ştii? Poate se va îmbogăţi călătorind pe mări, dacă nu moare între picioarele vreunei târfe din Rotterdam.
Cumplite cuvinte. M-am uitat la ea mai atent. Era însărcinată.
Atunci când spărsese faianţa pe care eram pictaţi eu şi Frans, Cornelia nu ştiuse că aşa se vor petrece lucrurile — că el se va rupe de mine şi de familie. Îl voi mai vedea oare vreodată? m-am întrebat. Şi ce vor spune părinţii noştri ? M-am simţit mai singură ca oricând.
În ziua următoare, când mă întorceam de la pescărie, m-am oprit la spiţer. Acum spiţerul mă cunoştea şi chiar mă saluta spunându-mi pe nume.
— Ei, ia spune ce vrea azi? a întrebat el. Pânză pentru pictură ? Chinovar ? Ocru ? Ulei de in ?
— Lui nu-i trebuie nimic, am răspuns nervoasă. Nici stăpânei. Am venit... O clipă m-am gândit să-l rog să-mi găurească el urechea. Părea un om care putea să o facă fără să spună altora sau să întrebe de ce.
Nu puteam să-i cer unui străin aşa ceva.
— Am nevoie de ceva care să amorţească pielea, am spus eu.
— Să amorţească pielea ?
— Exact. Cum face gheaţa.
— De ce vrei să amorţească pielea? Am ridicat din umeri şi n-am răspuns. Am cercetat sticlele de pe rafturile din spatele lui.
— Esenţă de cuişoare, a spus el în cele din urmă, oftând. A întins mâna şi a luat un flacon de pe raftul din spatele lui. Freci câteva clipe locul şi aştepţi câteva minute. Însă efectul nu durează mult.
— Aş vrea să-mi daţi şi mie, vă rog.
— Şi, mă rog, cine plăteşte? Stăpânul tău? E foarte scump, să ştii. E adus de foarte, foarte departe. În vocea lui simţeam un amestec de dezaprobare şi de curiozitate.
— Eu plătesc. Nu-mi trebuie mult. Am scos o punguţă din şorţ şi am socotit stuiverii atât de preţioşi pe masă. O sticluţă de esenţă costa cât simbria mea pe două zile. Împrumutasem nişte bani de la Tanneke, promiţîndu-i să-i înapoiez duminică, atunci când primesc leafa.
Când i-am dat mamei leafa micşorată i-am spus că spărsesem o oglinjoară şi trebuia s-o plătesc.
— O să coste mai mult decât leafa ta pe două zile ca s-o înlocuieşti, m-a certat ea. Tu ce făceai, te uitai în oglindă? Câtă neatenţie!
—Aşa e, am fost de acord. Am fost foarte neatentă.
Am aşteptat până târziu, să fiu sigură că toată lumea din casă doarme. Deşi de obicei nu urca nimeni în atelier după ce mă încuiau acolo pe timpul nopţii, mă temeam totuşi să nu mă prindă careva cu acul, oglinda şi esenţa de cuişoare. Am stat lipită de uşa încuiată a atelierului şi am ascultat. Auzeam cum se plimbă Catharina încolo şi-ncoace pe coridorul de jos. Acum avea un somn foarte chinuit — corpul ei devenise prea mare şi cu greu îşi găsea o poziţie convenabilă să poată dormi. Apoi am auzit o voce de copil, de fată, care încerca să vorbească mai în şoaptă, dar nu izbutea să-şi ascundă timbrul cristalin. Cornelia era cu mama ei. Nu auzeam ce vorbeau şi fiind încuiată în atelier nu mă puteam furişa în capul scării să ascult mai de aproape.
Şi Maria Thins se învârtea prin camerele ei lipite de magazia atelierului. Era o casă neliniştită şi îmi transmitea şi mie neliniştea. M-am hotărât să mă aşez pe scaunul meu cu capete de leu şi să aştept. Nu-mi era somn. Niciodată nu mă simţisem atât de trează.
În cele din urmă, Catharina şi Cornelia s-au băgat din nou în pat, iar Maria Thins a încetat să se mai foiască prin camera de alături. În timp ce casa se liniştea, eu rămâneam pe scaunul meu. Era mai uşor să stau acolo decât să fac ce trebuia să fac. Când n-am mai putut zăbovi, m-am ridicat şi mai întâi m-am uitat la pictură. Tot ce puteam să văd cu adevărat acum era gaura cea mare în care trebuia să fie pictat cercelul şi pe care eu va trebui s-o umplu.
Am ridicat lumânarea, am găsit oglinda în magazie şi m-am urcat în atic. Am pus oglinda pe masa de măcinat, am rezemat-o de perete şi am aşezat lumânarea lângă ea. Am scos caseta cu ace, am ales acul cel mai subţire şi i-am băgat vârful în flacăra lumânării. Apoi am destupat sticluţa cu esenţă de cuişoare. Mă aşteptam să miroasă urât, a mucegai sau a frunze putrede, aşa cum miros adesea leacurile. În schimb, mirosul era dulce şi straniu, ca de prăjituri cu miere lăsate în soare. Fusese adusă de foarte departe, din locuri unde ar putea să ajungă Frans cu corăbiile lui. Am scuturat câteva picături pe o cârpă şi am frecat lobul urechii stângi. Spiţerul avea dreptate - când am atins lobul după câteva minute am simţit ca şi cum aş fi stat afară, în ger, fără şal în jurul urechilor.
Am scos acul din flacără şi am lăsat vârful roşu să devină portocaliu şters şi apoi negru. Când m-am aplecat spre oglindă m-am privit o clipă la lumina lumânării. Ochii mi se umeziseră şi străluceau de frică.
Fă-o repede, m-am gândit. N-ajută la nimic dacă tot amâni.
Am întins bine lobul urechii şi cu o mişcare rapidă am împins acul prin carne. Înainte să leşin m-am gândit că, de fapt, am vrut întotdeauna să port perle.
În fiecare noapte îmi frecam urechea şi treceam prin gaură un ac ceva mai mare să o păstrez deschisă. Nu m-a durut prea tare până când nu mi s-a infectat lobul şi a început să se umfle. După aceea, mi-am uns urechea cu multă esenţă de cuişoare, dar în zadar - durerea era groaznică şi ochii îmi şiroiau de lacrimi când îmi treceam acul prin gaură. Nu ştiam cum am să reuşesc să port cercelul fără să leşin din nou.
Eram recunoscătoare că purtam bonetă peste urechi, astfel că nimeni n-a văzut lobul roşu şi umflat, care îmi pulsa dureros când mă aplecam deasupra rufelor aburind, când măcinam vopsele sau când stăteam în biserică împreună cu Pieter şi cu părinţii mei.
Îmi pulsa şi când m-a înghesuit van Ruijven în timp ce întindeam cearşafuri în curte într-o dimineaţă şi când a încercat să-mi tragă cămaşa în jos peste umeri şi să-mi descopere sânii.
— N-ar trebui să te împotriveşti, fata mea, a murmurat el în timp ce eu mă dădeam înapoi încercând să scap de el. O să-ţi placă mai mult dacă nu te-mpotriveşti. Şi ştii că oricum o să te am când voi primi pictura aceea.
M-a împins în zid, şi-a coborât buzele spre pieptul meu şi a-nceput să tragă de sâni, să-i scoată din rochie.
— Tanneke! am strigat eu cu disperare, sperând că s-a întors mai repede de la brutărie.
— Hei, ce faci acolo ?
Cornelia ne privea din uşă. Nu mă aşteptasem niciodată să mă bucur că o văd.
Van Ruijven şi-a ridicat capul şi s-a tras înapoi:
— Ne jucăm, fetiţă dragă, i-a replicat zâmbind. Un mic joc, atât. O să-l joci şi tu când o să te faci mai mare. Şi-a îndreptat pelerina şi a intrat în casă trecând pe lângă ea.
N-am putut s-o privesc pe Cornelia în ochi. Mi-am băgat cămaşa la loc şi mi-am netezit rochia cu mâinile tremurând. Când în cele din urmă mi-am ridicat privirile, ea dispăruse.
În ziua când împlineam optişpe ani m-am trezit şi am facut ca de obicei curat în atelier. Tabloul concertului era gata - peste câteva zile van Ruijven avea să vină să-l vadă şi să-l ia. Făceam curat în scena din atelier cu mare grijă, deşi acum nu mai aveam de ce - ştergeam clavecinul, vioara şi contrabasul de praf, ştergeam şi lustruiam scaunele şi spălam cu teul dalele gri şi albe ale pardoselii.
Tabloul concertului îmi plăcea mai puţin decât altele pictate de el. Deşi se socotea că e mai valoros fiindcă înfăţişa trei persoane, preferam tablourile în care picta femei singure — erau mai pure, mai puţin complicate. Am constatat că nu voiam să mă uit prea mult timp la concert sau să încerc să înţeleg ce gândeau oamenii reprezentaţi acolo. Mă întrebam ce o să picteze după asta. Jos, la parter, am pus apa pe sobă să se încălzească şi am întrebat-o pe Tanneke ce dorea să iau de la măcelar. Ea mătura treptele şi dalele din faţa casei.
—Antricot de mânzat, a răspuns ea sprijinindu-se în mătură. De ce să nu avem ceva bun ? Şi-a frecat şalele şi a gemut. Poate mai uit de dureri.
— Iar te supără spatele? am încercat eu să-mi arăt simpatia, dar pe Tanneke o durea mereu spatele. Pe slujnică o supără întotdeauna spatele. Aşa e viaţa de servitoare.
M-am bucurat că Maertge a mers cu mine la Hala de carne - după noaptea petrecută pe alee mă simţeam stingherită să rămân singură cu Pieter-fiul. Nu ştiam sigur cum s-ar purta cu mine. Totuşi, fiind cu Maertge, va trebui să-şi cântărească vorbele şi să se poarte ca lumea.
Pieter-fiul lipsea - era acolo doar tatăl lui, care mi-a zâmbit.
— Aha, e ziua ta de naştere! a strigat el. O zi importantă pentru tine.
Maertge m-a privit surprinsă. Nu le spusesem celor din familia ei că e ziua mea de naştere — nu aveam de ce.
—N-are nici o importanţă, i-am răspuns eu răstit.
—Fiul meu e de altă părere. Acum e plecat cu o treabă. Face o vizită unei persoane. Mi-a îngheţat sângele-n vine. El spunea ceva, dar fară să spună lucrurilor pe nume, şi presupunea că eu înţeleg despre ce e vorba.
— Daţi-mi cele mai frumoase antricoate de mânzat, am comandat eu, hotărâtă să nu dau atenţie celor spuse de el.
— Deci sărbătorim ?
Pieter-tatăl nu lăsa să-i scape lucrurile, ci le împingea cât putea de departe.
Nu i-am răspuns. Am aşteptat calmă până când m-a servit, apoi am pus carnea în căldarea mea, m-am întors şi m-am îndepărtat.
— Nu zău, chiar e ziua ta de naştere? mi-a şoptit Maertge când ieşeam din Hala de carne.
— Da.
— Câţi ani ai ?
— Optişpe.
— De ce optişpe e atât de important ?
— Ba nu e deloc. Nu trebuie să pleci urechea la ce spune el - e un prostovan.
Maertge nu părea convinsă. Dar nici eu. Cuvintele lui atinseseră ceva din mintea mea.
Am robotit toată dimineaţa, clătind şi fierbând rufe. În vreme ce stăteam aplecată deasupra albiei cu apă clocotită în mintea mea se învârteau o mulţime de lucruri. Mă întrebam pe unde o fi Frans şi dacă părinţii mei aflaseră că el plecase din Delft. Mă întrebam ce a vrut să spună Pieter- tatăl mai devreme şi unde se dusesc Pieter-fiul. Mă gândeam la noaptea de pe alee. Mă gândeam la pictura care mă înfăţişa pe mine şi mă întrebam când va fi terminată şi ce mi se va întâmpla atunci. În vremea asta îmi pulsa urechea şi mă durea îngrozitor de câte ori îmi mişcam capul.
A venit să mă caute chiar Maria Thins.
— Lasă spălatul, fată, am auzit-o spunând în spatele meu. Te aşteaptă sus. Stătea în prag şi agita ceva în mână.
M-am zăpăcit de-a binelea:
—Acum, doamnă?
—Da, acum. Nu face pe mironosiţa cu mine, fată. Ştii bine de ce. Catharina e plecată în dimineaţa asta şi ea nu prea iese în ultima vreme fiindcă se apropie momentul. Întinde mâna.
Mi-am uscat o mână ştergând-o pe şorţ şi am întins-o. Maria Thins a dat drumul în palma mea unei perechi de cercei cu perle.
— Ia-i cu tine sus, chiar acum. Repede, ce mai aştepţi.
Nu mă puteam mişca. Ţineam în mână două perle de mărimea alunelor, care aveau forma unor picături de apă. Erau gri-argintii, chiar în lumina soarelui, în afară de un punct de lumină albă, strălucitoare. Atinsesem perlele mai înainte, când le adusesem sus pentru nevasta lui van Ruijven şi i le legasem la gât sau le pusesem pe masă. Dar până atunci nu le ţinusem niciodată pentru mine.
— Hai, fată, du-te, mormăi Maria Thins nerăbdătoare. Catharina se poate întoarce mai devreme decât a spus.
Am ieşit poticnindu-mă pe coridor şi am lăsat rufele nestoarse. Când am urcat scările, m-au văzut Tanneke, care aducea apă de la canal şi Aleydis şi Cornelia care se jucau cu bilele pe coridor. M-au urmărit cu privirile.
— Unde te duci? a întrebat Aleydis, şi ochii ei cenuşii străluceau plini de interes.
— În atic, am răspuns cu voce slabă.
— Putem să venim şi noi? a spus Cornelia cu voce batjocoritoare.
— Nu.
— Fetelor, îmi staţi în drum. Tanneke s-a strecurat pe lângă ele cu faţa întunecată.
Uşa atelierului era întredeschisă. Am intrat strângând din buze; parcă mi se răsucea ceva în stomac. Am închis uşa.
Mă aştepta. Am întins mâna spre el şi am dat drumul cerceilor în palma lui.
Mi-a zâmbit.
— Du-te şi înfăşoară-ţi părul.
M-am schimbat în magazie. N-a venit să-mi privească părul. Când m-am întors, am aruncat o privire spre Mijlocitoarea de pe perete. Bărbatul îi zâmbea femeii tinere ca şi cum apăsa cu degetele o pară în piaţă să vadă dacă e coaptă. M-am cutremurat.
El ţinea un cercel de toartă. Perla prindea lumina ce pătrundea prin fereastră, captând-o într-o bandă mică de alb strălucitor.
— Poftim, Griet. Mi-a întins perla.
— Griet! Griet! E aici cineva care vrea să te vadă! a strigat Maertge de la baza scărilor.
M-am apropiat de fereastră. El a venit lângă mine şi ne-am uitat amândoi.
Pieter-fiul stătea jos în stradă cu braţele încrucişate. S-a uitat în sus şi ne-a văzut împreună la fereastră.
— Griet, vino jos, a strigat el. Vreau să vorbesc cu tine.
Părea că nu poate fi clintit din loc. M-am retras de la fereastră.
— Scuzaţi-mă, domnule, am spus aproape şoptit. Nu stau mult.
M-am dus în grabă în magazie, mi-am desfacut bucăţile de stofă înfăşurate în jurul capului şi mi-am pus boneta. El stătea încă la fereastră, cu spatele la mine, în timp ce eu am străbătut atelierul.
Fetele erau aşezate la rând pe bancă şi se zgâiau la Pieter, care le privea la rândul lui.
— Să mergem după colţ, i-am şoptit şi am făcut câţiva paşi spre Molenpoort.
Pieter nu m-a urmat, ci a continuat să stea cu braţele încrucişate. 
 — Ge aveai pe cap ? m-a întrebat el. Acolo sus.
M-am oprit şi m-am întors:
— Boneta.
— Nu, era ceva albastru şi galben. Ne urmăreau cinci perechi de ochi - fetele de pe bancă şi el de la fereastră. Apoi a apărut şi Tanneke în prag. Se făcuseră şase.
— Pieter, te rog, i-am şuierat eu. Hai să facem câţiva paşi.
— Ce am eu de spus se poate spune în faţa oricui. N-am nimic de ascuns. A scuturat din cap şi pletele lui blonde au căzut pe lângă urechi.
Mi-am dat seama că n-are de gând să se potolească. O să spună în faţa tuturor ceea ce mă temeam că o să spună.
Pieter n-a ridicat tonul, dar i-am auzit cu toţii vorbele.
— Azi-dimineaţă am vorbit cu tatăl tău şi a fost de acord să ne căsătorim, acum că ai împlinit optişpe ani. Poţi să pleci de aici şi să vii la mine. Chiar azi.
Am simţit cum îmi iau foc obrajii - de furie sau de ruşine, nu eram sigură. Toţi voiau să vadă ce spun eu.
Am tras aer adânc în piept:
— Nu-i aici locul să discutăm despre asemenea lucruri, i-am replicat tăios. Nu în felul ăsta, în mijlocul străzii. Ai greşit venind aici.
N-am aşteptat răspunsul lui, deşi în timp ce mă întorceam să intru din nou în casă el părea copleşit.
— Griet! a strigat el.
Am trecut pe lângă Tanneke, care a vorbit atât de încet, încât nu sunt sigură dacă a spus sau nu „târfă".
Am urcat în fugă scările spre atelier. El stătea încă la fereastră când am închis uşa.
—Vă rog să mă scuzaţi, domnule, am spus eu. Îmi schimb imediat boneta.
Nu s-a întors cu faţa la mine.
— E tot acolo, n-a plecat încă, a spus el.
Când m-am întors din magazie, m-am îndreptat spre fereastră, deşi n-am stat prea aproape să nu mă vadă Pieter din nou cu capul înfăşurat în albastru şi galben.
Stăpânul meu nu se mai uita în stradă, ci la turnul Bisericii Noi. M-am uitat şi eu - Pieter dispăruse.
Mi-am ocupat locul în scaunul cu capete de leu şi am aşteptat.
Când s-a întors în cele din urrnă cu faţa spre mine, ochii lui erau înneguraţi. Nu ştiam ce gândea, mai ales acum.
— Prin urmare, o să ne părăseşti.
— Oh, domnule, nu ştiu. Nu luaţi în seamă vorbe spuse în stradă în felul ăsta.
— Te măriţi cu el ?
— Vă rog, nu mă întrebaţi despre el.
— Aşa e, probabil n-ar trebui. Ei, hai să începem din nou. A întins mâna spre dulapul din spatele lui, a cules un cercel şi mi l-a întins.
—Vreau să mi-l puneţi dumneavoastră. Nu crezusem că voi fi vreodată atât de îndrăzneaţă.
Nici el nu crezuse. Şi-a înălţat sprâncenele şi a deschis gura să vorbească, dar n-a spus nimic.
A venit lângă scaunul meu. Mi s-au încleştat falcile, dar am reuşit să-mi ţin capul drept. A întins mâna şi mi-a atins uşor lobul urechii.
Am luat o gură bună de aer, ca şi cum urma să mă cufund sub apă.
A frecat lobul umflat între degetul mare şi arătător, apoi l-a întins bine. Cu mâna cealaltă a pus toarta cercelului în gaură şi a împins-o. M-a fulgerat o durere cumplită şi mi-a adus lacrimi în ochi.
El nu şi-a retras mâna. Degetele lui au lunecat uşor pe gâtul şi pe maxilarul meu. A urmărit linia feţei mele până sus pe obraz, apoi cu degetul mare a şters lacrimile care-mi ţâşneau din ochi. Mi-a trecut degetul peste buza de jos. Am lins-o, avea gust sărat.
Atunci am închis ochii şi el şi-a retras degetele. Când i-am deschis din nou, se întorsese la şevalet şi îşi luase paleta.
Am stat pe scaunul meu şi l-am privit peste umăr. Urechea mă ardea, greutatea perlei trăgea de lob. Nu mă gândeam decât la degetele lui lunecând pe gâtul meu, la degetul mare pe buzele mele.
Mă privea, dar nu începea să picteze. Aş fi vrut să ştiu la ce se gândeşte.
În cele din urmă a întins din nou mâna în spatele lui:
— Trebuie să-l pui şi pe celălalt, a declarat el luînd al doilea cercel şi întinzându-mi-l.
Câteva clipe n-am fost în stare să vorbesc. Voiam ca el să se gândească la mine, nu la pictură.
— De ce ? l-am întrebat în cele din urmă. Nu apare în pictură.
— Trebuie să-i porţi pe amândoi, a insistat el. E o farsă să porţi numai unul.
— Dar... urechea cealaltă nu e găurită, am îngăimat eu.
— Atunci trebuie să o găureşti acum. Ţinea în continuare cercelul întins spre mine.
Am întins mâna şi l-am luat. Am facut-o pentru el. Mi-am scos acul şi esenţa de cuişoare şi mi-am străpuns şi urechea cealaltă. N-am plâns, n-am leşinat, n-am scos nici un sunet. Apoi am stat şi am pozat toată dimineaţa şi el a pictat cercelul pe care-l vedea, iar eu simţeam cum perla pe care el n-o vedea mă ardea ca focul în urechea cealaltă.
Rufele înmuiate în spălătorie se răciseră, apa devenise cenuşie. Tanneke troncănea prin bucătărie, fetele ţipau pe afară, iar noi în spatele uşii închise stăteam şi ne priveam. Şi el picta.
Când în cele din urmă a pus jos pensula şi paleta, eu nu mi-am schimbat poziţia, deşi simţeam înţepături în ochi din cauză că privisem multă vreme dintr-o parte. Nu voiam să mă mişc.
— Acum e gata, a spus el cu voce înăbuşită. S-a întors şi a început să-şi şteargă cuţitul de paletă cu o cârpă. M-am uitat la cuţit - avea pe el vopsea albă.
— Scoate-ţi cerceii şi du-i înapoi la Maria Thins când cobori, a adăugat el.
Ani început să plâng în tăcere. M-am ridicat fără să-l privesc şi m-am dus în magazie, unde mi-am scos fâşia albastră şi pe cea galbenă de pe cap. Am aşteptat câteva clipe, cu părul revărsat peste umeri, dar el n-a venit. Acum că pictura era terminată nu mai avea nevoie de mine.
M-am privit în oglinjoară şi apoi mi-am scos cerceii. Găurile din urechile mele sângerau. Le-am şters cu un petic de pânză, apoi nu-am legat părul. Mi-am acoperit părul şi urechile cu boneta, lăsând clapele să atârne până sub bărbie.
Când am ieşit din magazie, el plecase. Lăsase uşa atelierului deschisă. O clipă m-am gândit să mă uit la pictură să văd ce făcuse, să o văd terminată, cu cercelul pus la locul lui. M-am hotărât să aştept să se facă noapte, când puteam să o studiez fără să-mi fie teamă că ar putea să intre cineva.
Am traversat atelierul şi am tras uşa după mine.
Am regretat întotdeauna această hotărâre. N-am mai avut prilejul să mă uit ca lumea la pictura terminată.
Catharina s-a întors la câteva minute după ce-i înapoiasem Mariei Thins cerceii, care-i pusese imediat la loc în caseta cu bijuterii. M-am dus în grabă la bucătărie să o ajut pe Tanneke să ser-vească prânzul. Nu mă privea în faţă, ci îmi arunca priviri piezişe şi din când în când clătina din cap.
El n-a fost la masa de prânz - plecase în oraş. După ce am străns masa, m-am dus înapoi în curte să termin de clătit rufele. A trebuit să iau altă apă şi s-o pun la încălzit. În timp ce lucram, Catharina dormea în camera mare. Maria Thins fuma şi scria scrisori în camera Răstignirii. Tanneke stătea pe pragul uşii din faţă şi cosea. Maertge se cocoţase pe bancă şi împletea dantelă. Lângă ea, Aleydis şi Lisbeth îşi aranjau colecţia de scoici.
Nu o vedeam pe Cornelia.
Întindeam un şorţ pe frânghie când am auzit-o pe Maria Thins spunând:
— Unde te duci ? M-a făcut să mă opresc din lucru nu atât ce spusese, cât tonul vocii ei. Părea îngrijorată.
M-am furişat în bucătărie şi pe coridor. Maria Thins era la baza scării şi se uita în sus. Tanneke venise în pragul uşii din faţa, cum făcuse mai devreme în aceeaşi zi, dar cu faţa spre interior şi urmărea privirea stăpânei ei. Am auzit cum troznesc treptele şi sunetul unei respiraţii grele. Catharina urca cu anevoie scările.
În acel moment am ştiut ce va urma, ce ni se va întâmpla - ei, lui, mie.
Cornelia e acolo, m-am gândit eu. O conduce pe maică-sa la pictură.
Aş fi putut să scurtez chinul aşteptării. Aş fi putut să plec chiar atunci, să ies pe uşă lăsând rufele neterminate şi să nu mă mai uit înapoi. Dar nu m-am putut mişca. Stăteam încremenită, aşa cum Maria Thins stătea încremenită la baza scării. Şi ea ştia ce se va întâmpla, dar nu se putea împotrivi.
M-am prăbuşit pe podea. Maria Thins m-a văzut, dar n-a scos o vorbă. Continua să se uite în sus nesigură. Apoi zgomotul de pe trepte a încetat şi am auzit pasul greu al Catharinei care se îndrepta spre uşa atelierului. Maria Thins s-a repezit pe scări în sus. Eu am rămas în genunchi, prea obosită şi dezgustată ca să mă ridic. În picioare, Tanneke rămăsese în pragul uşii din faţă şi împiedica să intre lumina. Mă urmărea, cu braţele încrucişate şi faţa lipsită de expresie.
Nu mult după aceea s-a auzit un strigăt de furie, apoi voci ridicate care s-au domolit repede şi nu s-au mai auzit.
Cornelia a coborât scările:
— Mama vrea ca tăticul să vină acasă, a anunţat-o ea pe Tanneke.
Tanneke a ieşit afară de-a-ndăratelea şi s-a întors spre bancă:
—Maertge, du-te şi caută-l pe taică-tău la Ghildă, i-a poruncit ea. Repede. Spune-i că e ceva foarte important.
Cornelia s-a uitat în jur. Când m-a văzut, i s-a luminat faţa. M-am ridicat din genunchi şi m-am dus băţoasă în curte. N-aveam altceva de făcut decât să întind rufele şi să aştept.
Când el s-a întors, m-am gândit un moment că s-ar putea să vină să mă caute în curte, unde eram ascunsă printre cearşafurile puse la uscat. N-a venit - l-am auzit cum urcă scările, apoi nimic.
M-am rezemat de peretele de cărămidă cald şi am privit în sus. Era o zi senină, fără nori şi cerul albastru părea să-şi râdă de mine. Era una dintre acele zile când copiii aleargă ţipînd în sus şi-n jos pe străzi, când perechile ies la câmp pe porţile oraşului, plimbându-se pe lângă morile de vânt şi de-a lungul canalelor, când femeile bătrâne stau la soare cu ochii închişi. Tata se aşezase probabil pe banca din faţa casei lui, cu faţa întoarsă spre căldură. Mâine se putea să fie un frig cumplit, dar azi era primăvară.
Au trimis-o pe Cornelia să mă caute. Când a apărut printre rufele puse la uscat şi m-a privit de sus cu un zâmbet crud pe faţă, mi-a venit s-o cârpesc aşa cum făcusem în prima zi când venisem să lucrez la ei. Însă n-am pocnit-o; am stat cu mâinile în poală, umerii prăbuşiţi şi am văzut-o cum îşi arată bucuria. Soarele prindea scânteieri de aur - moştenite de la maică-sa - în părul ei roşu.
— Te cheamă sus, a spus ea cu o voce oficială. Vor să te vadă.
S-a întors şi a intrat repede în casă.
M-am aplecat şi am şters un fir de praf de pe pantof. Apoi m-am ridicat în picioare, mi-am îndreptat fusta, mi-am netezit şorţul, am tras clapele bonetei şi le-am întins bine şi m-am controlat să nu-mi fi ieşit vreo şuviţă de păr. Mi-am lins buzele şi le-am strâns, am tras aer în piept şi am plecat în urma Corneliei.
Catharina plânsesc - avea nasul roşu şi ochii umflaţi. Stătea pe scaunul pe care în mod normal el îl trăgea aproape de şevaletul lui - scaunul fusese împins spre perete şi spre dulapul în care îşi ţinea pensulele şi cuţitul de paletă. Când am apărut s-a ridicat cu greutate, iar acum stătea în picioare înaltă şi lată-n spate. Mă fulgera cu privirea, dar n-a vorbit. Se ţinea cu braţele de burtă şi se crispa.
Maria Thins stătea lângă şevalet, cu o expresie sobră, dar şi de nerăbdare, ca şi cum avea alte lucruri mai importante de facut.
El stătea lângă nevastă-sa, cu faţa lipsită de expresie, mâinile pe lângă corp şi ochii la pictură. Aştepta să înceapă cineva - Catharina sau Maria Thins sau eu.
Am rămas în dreptul uşii. Cornelia se învârtea prin spatele meu. Din locul unde stăteam nu vedeam pictura.
Până la urmă cea care a vorbit a fost Maria Thins.
— Uite ce e, fată, fiica mea vrea să ştie cum ai ajuns tu să porţi cerceii ei. A spus-o ca şi cum nu se aştepta să-i răspund.
I-am cercetat faţa bătrână. Nu-i trecea prin gând să admită că am căpătat cerceii cu ajutorul ei. Nici el n-o să recunoască, eram sigură. Nu ştiam ce să spun. Şi-atunci, n-am spus nimic.
— Ai furat cheia de la caseta mea cu bijuterii şi ai luat cerceii mei? Catharina vorbea de parcă voia să se convingă pe sine de ceea ce spunea. Îi tremura vocea.
—Nu, doamnă.
Toţi ar fi răsuflat uşuraţi dacă aş fi spus că i-am furat, dar nu puteam să spun o minciună despre mine.
— Să nu mă minţi. Slujnicele fură tot timpul. Tu mi-ai luat cerceii!
— Şi acum nu-i mai aveţi, doamnă? Pe moment, Catharina a părut derutată şi de faptul că îi pusesem o întrebare, dar şi de întrebarea propriu-zisă. Era clar că nu se uitase în caseta cu bijuterii de când văzuse pictura. Nu ştia dacă cerceii dispăruseră sau nu. Dar nu-i plăcea să-i pun întrebări.
— Tacă-ţi gura, hoaţo. Or să te arunce-n temniţă pentru mulţi ani, a şuierat ea, şi n-ai să mai vezi lumina soarelui.
A tresărit din nou. Se întâmpla ceva rău cu ea.
— Dar, doamnă...
— Catharina, n-are rost să-ţi faci sânge rău, m-a întrerupt el. De îndată ce se usucă tabloul van Ruijven va veni şi îl va lua, iar tu ai să ţi-l scoţi din minte.
Nici el nu voia să vorbesc. Se pare că nimeni nu voia. Mă miram de ce mă mai chemaseră sus dacă se temeau de ceea ce aş fi putut să spun.
Aş fi putut spune: „Ce părere aveţi despre felul în care m-a privit ore şi ore-n şir în timp ce a pictat tabloul ?"
Aş fi putut spune: „Ce părere aveţi despre mama şi bărbatul dumneavoastră care s-au ascuns de dumneavoastră şi v-au înşelat?"
Sau aş fi putut să spun direct: „Soţul dumneavoastră m-a atins cu mâna, aici, în încăperea asta".
Nu ştiau ce aş fi putut să spun.
Catharina nu era proastă. Ştia că adevărata problemă nu erau cerceii. Ea voia şi s-a străduit să creadă că e supărată fiindcă i-am luat hoţeşte cerceii, dar până la urmă nu s-a mai putut stăpâni şi a izbucnit:
— De ce, a întrebat ea, pe mine nu m-ai pictat niciodată ?
Se priveau şi atunci am observat din nou că era mai înalta decât el şi, într-un fel, mai solidă.
— Tu şi copiii nu faceţi parte din lumea asta, a spus el. Nu este asta menirea voastră.
— Şi a ei este? a ţipat Catharina strident, arătând spre mine cu o mişcare violentă a capului.
El n-a răspuns. Am regretat că Maria Thins, şi Cornelia, şi eu nu eram în bucătărie, sau în camera Răstignirii, sau la piaţă. Erau treburi pe care un bărbat şi nevasta lui le discută doar între ei, fără martori.
— Şi cu cerceii mei ?
El a tăcut din nou, ceea ce a înfuriat-o pe Catharina mai mult chiar decât vorbele lui. A început să-şi scuture capul şi buclele ei blonde s-au agitat pe lângă urechi.
— Ăsta n-are ce căuta în casa mea, a declarat ea, n-are ce căuta!
S-a uitat în jur înnebunită. Când privirile i s-au fixat pe cuţitul de paletă, m-au trecut fiorii. Am făcut un pas înainte în timp ce ea s-a dus la dulap şi a înhăţat cuţitul. M-am oprit, nu ştiam sigur care va fi mişcarea următoare.
El ştia totuşi. Îşi cunoştea nevasta. S-a deplasat o dată cu Catharina în timp ce ea se îndrepta spre tablou. Ea a fost foarte iute, dar el a fost şi mai iute - a prins-o de încheietura mâinii când ea se pregatea să înfigă lama romboidală a cuţitului în tablou. A oprit-o când lama era să-mi atingă ochiul. Din locul unde stăteam vedeam ochiul mare, o sclipire a cercelului pe care o adăugase cu puţin înainte şi scânteierea lamei care se rotea prin faţa picturii. Catharina se lupta, dar el îi prinsese bine mâna şi aştepta să dea drumul cuţitului. Deodată ea a gemut. A aruncat cuţitul şi s-a apucat cu mâinile de burtă. Cuţitul a alunecat pe dale spre picioarele mele, apoi s-a rotit şi iar s-a rotit, din ce în ce mai încet, în vreme ce noi ne holbam cu toţii la el. S-a oprit cu vârful îndreptat spre mine.
Ar fi trebuit, să-l ridic de pe podea. Asta era obligaţia slujnicelor - să adune lucrurile stăpânului şi ale stăpânei şi să le pună la locul lor.
Mi-am ridicat ochii şi i-am întâlnit privirile. I-am reţinut privirea cenuşie ca marea mai mult timp. Ştiam că era pentru ultima oară. Nu m-am mai uitat la nimeni.
În ochii lui am crezut că văd părerea de rău.
N-am ridicat cuţitul de pe podea. M-am întors şi am ieşit din încăpere, am coborât scările, am străbătut coridorul şi am împins-o pe Tanneke la o parte din uşă. Când am ajuns în stradă nu m-am uitat înapoi la copiii care ştiam că stau pe bancă, nici la Tanneke, care se încruntase probabil fiindcă îi dădusem brânci, nici la ferestrele de la etaj, unde poate stătea el. Am ajuns în stradă şi am început să fug. Am fugit pe Oude Langendijck şi peste pod în Piaţa Mare.
Numai hoţii şi copiii fug.
Am ajuns în centrul Pieţei şi m-am oprit în cercul din dale cu steaua cu opt colţuri în mijloc. Fiecare vârf îmi arăta o direcţie în care aş fi putut să mă duc.
Puteam să mă întorc la părinţii mei.
Puteam să-l găsesc pe Pieter la Hala de carne şi să-i spun că mă mărit cu el.
Puteam să mă duc la casa lui van Ruijven – el m-ar fi primit cu zâmbetul pe buze.
Puteam să mă duc la van Leeuwenhoek să-l rog să aibă milă de mine.
Puteam să mă duc la Rotterdam să-l caut pe Frans.
Puteam să plec de una singură undeva, foarte departe.
Puteam să mă întorc la Colţul Papistaşilor.
Puteam să intru în Biserica Nouă să mă rog lui Dumnezeu să-mi călăuzească paşii.
Stăteam în centrul cercului şi mă roteam în timp ce gândeam.
Când m-am hotărât, când am ales ceea ce ştiam că trebuie să aleg, mi-am pus tălpile cu grijă pe marginea vârfului şi m-am dus cu paşi siguri pe drumul pe care mi-l arăta.

Când mi-am ridicat privirile şi am văzut-o, era să scap cuţitul din mână. Nu o mai zărisem vreme de zece ani. Părea aproape neschimbată, deşi se mai lăţise şi pe faţa ei ciupită de varsat se adăugaseră acum nişte cicatrice pe unul dintre obraji — Maertge, care venea din când în când să mă vadă, îmi vorbise de accident, pulpa de berbec o împroşcase cu ulei fierbinte.
Nu se pricepuse niciodată să facă fripturile. Stătea la oarecare distanţă, încât nu-mi dădeam seama dacă venise într-adevăr să mă vadă. Totuşi, ştiam că nu putea fi o întâmplare. Timp de zece ani reuşise să mă evite într-un oraş care nu era prea mare. Nu o întâlnisem nici măcar o dată în piaţă sau la Hala de carne sau de-a lungul vreunui canal principal. E drept că nici eu nu mai călcasem pe Oude Langendijck.
S-a apropiat cam în silă de tarabă. Am pus cuţitul pe masă şi mi-am şters pe şorţ sângele de pe mâini.
—Bună, Tanneke, am salutat-o calm, ca şi cum ne văzusem doar cu câteva zile în urmă. Cum îţi mai merge?
— Stăpâna vrea să te vadă, a spus Tanneke tăios şi încruntându-se. Să vii la casa ei azi după-masă.
Trecuseră mulţi ani de când nu îmi mai poruncise cineva pe un asemenea ton. Clienţii comandau diferite lucruri, dar era o mare deosebire. Puteam să-i refuz, dacă nu-mi plăcea cum îmi vorbeau.
— Ce mai face Maria Thins? încercam să rămân politicoasă. Dar Catharina?
— Bine, atât cât se poate, dacă ţii cont de ceea ce s-a întâmplat.
— Sper să o scoată la capăt.
— Stăpâna mea a fost nevoită să vândă unele proprietăţi, dar e iscusită şi se pricepe să facă aranjamente. Copiii sunt bine, sănătoşi.
Ca şi în trecut, Tanneke nu rezista să n-o laude pe Maria Thins în faţa oricărei persoane dispuse să o asculte, chiar dacă asta însemna să dea cam prea multe amănunte.
Două femei se apropiaseră şi stăteau în spatele lui Tanneke aşteptând să fie servite. O parte din mine regreta că ele erau acolo, fiidcă nu puteam să-i pun mai multe întrebări, să o determin să-mi dezvăluie detalii, să-mi povestească pe larg despre cât mai multe lucruri. Dar cealaltă parte din mine - cea cu judecată, căreia îi rămăsesem credincioasă de atâţia şi atâţia ani - nu voia să am de-a face cu ea. Nu voiam să aud, să aflu.
Femeile se mutau când într-o parte, când în alta, fiindcă Tanneke se proptise zdravăn în faţa tarabei şi chipul i se mai înseninase, cu toate că rămânea încă încruntată. Cântărea din ochi bucăţile de carne puse pe tejghea în faţa ei.
— Doreşti să cumperi ceva ? am întrebat eu. Întrebarea mea a smuls-o din încremenire.
—Nu, a mormăit ea.
Acum ei cumpărau carnea de la o prăvălie situată în capătul cel mai îndepărtat al Halei de carne. Îndată ce am început să lucrez alături de Pieter ei s-au mutat la alt măcelar — atât de brusc, încât nu îşi achitaseră nota de plată. Ne datorau şi acum cincisprezece guldeni. Pieter nu le-a cerut niciodată banii.
— E preţul pe care l-am plătit pentru tine, mă tachina el uneori. Acum ştiu cât valorează o slujnică.
Nu râdeam când spunea vorbele astea. Am simţit cum o mânuţă mă trage de rochie şi m-am uitat în jos. Micuţul Frans mă găsise şi se agăţase de fusta mea. L-am mângâiat uşor pe creştetul capului, pe părul blond, creţ şi des, ca al tatălui său.
— Aci erai? am întrebat. Unde-s Jan şi bunica? Era prea mic şi n-a fost în stare să-mi spună, dar apoi i-am văzut pe mama şi pe fiul meu cel mare, care veneau spre mine printre tarabe.
Tanneke s-a uitat la fiii mei, când la unul, când la celălalt, şi faţa i s-a înăsprit. Mi-a aruncat o privire acuzatoare, dar n-a spus ce gândea. S-a tras înapoi şi a călcat-o pe picior pe femeia care se afla exact în spatele ei.
—Ai grijă să vii după-masă, a spus ea şi s-a îndepărtat înainte ca eu să-i pot răspunde.
Acum ei aveau unsprezece copii — Maertge şi cumetrele din piaţă mă ţineau la curent. Totuşi Catharina pierduse copilaşul pe care-l născuse în ziua când avusese loc întâmplarea cu pictura şi cuţitul. Îi dăduse naştere chiar în atelier - nu putuse să coboare scările şi să se aşeze în patul ei. Copilul venise pe lume cu o lună mai devreme şi fusese mic şi bolnăvicios. Murise la puţin timp după ospăţul dat în cinstea naşterii lui. Ştiam că Tanneke mă considera vinovată de moartea lui.
Uneori îmi imaginam atelierul cu sângele Catharinei pe pardoseală şi mă întrebam cum de era el în stare să lucreze acolo.
Jan a alergat spre fratele său şi l-a împins într-un colţ, unde au început să se joace cu un os - îl loveau cu piciorul şi-l trimiteau de la unul la altul.
— Cine era femeia ? a întrebat mama. Ea n-o văzuse niciodată pe Tanneke.
— O clientă, i-am răspuns eu.
Adesea o feream de lucrurile care ştiam că ar tulbura-o. De când a murit tata, ea se speria de orice lucru nou sau diferit şi de orice schimbare, ca un câine rămas fără stăpân.
— N-a cumpărat nimic, a remarcat mama.
— Nu aveam ce dorea ea.
M-am întors să servesc clientul următor înainte ca mama să-mi pună alte întrebări.
Pieter şi tatăl lui au apărut - cărau o jumătate de vită. Au aruncat-o pe masa din spatele prăvăliei şi au luat cuţitele. Jan şi micul Frans şi-au abandonat osul şi s-au dus în fugă să se uite. Mama s-a retras - nu se obişnuise să vadă atâta carne.
—Eu mă duc înainte, a spus ea luându-şi căldarea pentru cumpărături.
— Poţi să vezi de copii după-masă ? Am de mers în oraş cu nişte treburi.
— Unde te duci ?
Am ridicat din sprâncene. Îi reproşasem mai înainte mamei că pune prea multe întrebări. Îmbătrănise şi devenise bănuitoare, chiar şi când nu avea nici un motiv. Totuşi, acum, deşi aveam ceva de ascuns, m-am simţit ciudat de calmă. Nu i-am răspuns la întrebare.
Cu Pieter era mai simplu. El şi-a ridicat privirile de la lucrul lui. I-am facut semn din cap. Se hotărâse de mult timp să nu pună întrebări, chiar dacă ştia că uneori aveam gânduri pe care nu i le mărturiseam. În noaptea nunţii, când mi-a scos boneta, văzuse găurile din urechi, dar nu pusese nici o întrebare.
Găurile se vindecaseră demult. În locul lor rămăseseră doi muguri mici de carne întărită pe care îi simţeam doar dacă strângeam tare lobii între degete.

Trecuseră două luni de când aflasem vestea. De două luni puteam să umblu prin Delft fară să mă mai întreb dacă am să-l văd sau nu. În anii care trecuseră îl mai zărisem întâmplător de la distanţă - când se ducea la Ghildă sau se întorcea de acolo, sau în apropiere de hanul mamei lui sau când se îndrepta spre casa lui van Leeuwenhoek, care se afla nu departe de Hala de carne. Nu m-am apropiat niciodată de el şi nu sunt sigură că el m-a văzut vreodată. Mergea cu paşi mari pe stradă sau prin Piaţă, cu ochii aţintiţi spre un punct îndepărtat - nu din îngâmfare sau dinadins, dar ca şi cum se afla într-o lume diferită.
La început mi-a fost foarte greu. Când îl vedeam îngheţam, oriunde aş fi fost, simţeam cum mi se strânge pieptul şi mi se taie respiraţia. Eram nevoită să-mi ascund reacţia faţă de Pieter-tatăl şi fiul, de maică-mea, de cumetrele curioase din piaţă.
Am crezut mult timp că şi el se mai gândeşte la mine.
După o vreme, totuşi, a trebuit să recunosc în sinea mea că pentru el tabloul în care mă zugrăvise fusese tot timpul mai important decât mine.
Mi-a venit mai uşor să mă împac cu situaţia după ce se născuse Jan. Fiul meu m-a determinat să mă dăruiesc familiei mele, aşa cum făcusem când eram copil, înainte de a deveni slujnică. Cu un prunc în braţe, am încetat să mă mai învărtesc în jurul stelei cu opt colţuri din Piaţă, întrebându-mă ce se află la capătul fiecăruia dintre vârfurile ei. Când îl vedeam pe fostul meu stăpân trecând prin Piaţă, inima nu mi se mai strângea ca un pumn. Am încetat să mă gândesc la perle şi la blană şi n-am mai tânjit să văd vreuna dintre picturile lui.
Câteodată, pe stradă, îi întâlneam întâmplător pe ceilalţi - Catharina, copiii, Maria Thins. Catharina şi eu întorceam capul în altă parte şi ne faceam că nu ne vedem. Era calea cea mai simplă. Cornelia mă cerceta cu ochi în care se citea dezamăgirea. Sperase probabil să mă distrugă definitiv. Lisbeth era totdeauna ocupată fiindcă ea avea grijă de băieţi, care erau prea mici şi nu mă ţineau minte. Iar Aleydis umbla ca tatăl ei - ochii cenuşii priveau în jur fără să poposească pe ceva din apropierea ei. După o vreme au apărut alţi copii pe care nu-i cunoşteam sau îi recunoşteam doar după ochii tatălui sau după părul mamei lor.
Dintre toţi, doar Maria Thins şi Maertge mă băgau în seamă - Maria Thins îmi răspundea la salut dând scurt din cap când mă vedea, iar Maertge venea pe furiş la Hala de carne să stea de vorbă cu mine. De altfel, Maertge mi-a adus lucrurile lăsate de mine în casa lor — placa de faianţă spartă, cartea mea de rugăciuni, gulerele şi bonetele. Tot ea mi-a vorbit în decursul anilor despre moartea mamei lui şi cum el a trebuit să preia hanul ei, despre datoriile lor care creşteau întruna, despre accidentul lui Tanneke cu uleiul încins.
De asemenea, într-o zi, Maertge m-a anunţat bucuroasă:
— Tăticul m-a pictat la fel cum te-a pictat pe tine. Doar pe mine, privind peste umăr. Ştii, sunt singurele picturi făcute de el în genul ăsta.
Nu chiar la fel, m-am gândit. Nu chiar la fel. Am fost mirată totuşi că aflase despre pictură. Mă întrebam dacă o văzuse.
Cu ea trebuia să mă port cu mare grijă. A fost încă multă vreme o copilă şi am simţit că nu se cuvenea să-i pun prea multe întrebări despre familia ei. Aşteptam cu răbdare ca ea să-mi transmită noutăţile. La vremea când se făcuse destul de mare şi putea discuta deschis cu mine, familia ei nu mai prezenta un interes prea mare pentru mine, fiindcă acum aveam eu însămi familia mea.
Pieter accepta vizitele ei, dar ştiam că nu-i făceau plăcere. El a răsuflat uşurat când Maertge s-a măritat cu fiul unui negustor de mătăsuri şi a început să vină mai rar pe la mine şi să cumpere carne de la alt măcelar.
Iar acum, după zece ani, eram chemată din nou în casa din care fugisem atât de năprasnic.
În urmă cu două luni tăiam felii de limbă la tarabă, când am auzit cum o femeie care stătea la rând îi spunea alteia:
— Da, când te gândeşti că a murit şi a lăsat în urmă unsprezece copii şi o văduvă înglodată în datorii.
Mi-am ridicat privirile şi cuţitul mi-a pătruns adânc în palmă. N-am simţit durerea până când n-am întrebat:
— Despre cine vorbeşti ? Şi femeia mi-a răspuns:
— A murit pictorul Vermeer.
După ce mi-am terminat treaba la tarabă, mi-am spălat şi curăţat foarte atent unghiile. Renunţasem de mult să le spăl îndelung, ceea ce îl distra în mod deosebit pe Pieter-tatăl.
—Vezi, te-ai obişnuit cu degetele pătate aşa cum te-ai obişnuit şi cu muştele, spunea el cu mare plăcere. Acum când cunoşti lumea ceva mai bine înţelegi că nu există întotdeauna motive să-ţi păstrezi mâinile curate. Fiindcă se murdăresc din nou. Curăţenia nu-i un lucru atât de important cum credeai înainte vreme, când erai slujnică, ce zici?
Totuşi, uneori, zdrobeam lcvănţică şi o ascun-deam sub cămaşă să alung mirosul de carne care părea să se ţină după mine şi când eram departe de Hala de carne.
De nevoie, mă obişnuisem cu multe lucruri.
Mi-am schimbat rochia, mi-am pus un şorţ curat şi o bonetă proaspăt scrobită. Purtam boneta în acelaşi fel şi probabil arătam cam ca în prima zi când plecasem să lucrez ca slujnică. Doar ochii nu mai erau atât de mari şi de nevinovaţi.
Deşi era februarie, afară nu era ger. Mulţi oameni ieşiseră în Piaţa Mare - clienţii noştri, vecinii noştri, oameni care ne cunoşteau şi aveau să observe când am să fac primul pas pe Oude Langendijck după zece ani. Până la urmă va trebui să-i spun lui Pieter că am fost acolo. Nu ştiam încă dacă voi fi nevoită să-l mint în legătură cu motivul pentru care fusesem chemată.
Am traversat Piaţa, apoi podul care ducea peste canal spre Oude Langendijck. N-am avut nici o ezitare, fiindcă nu voiam să atrag şi mai mult atenţia asupra mea. Am cotit sprintenă şi am intrat pe stradă. Nu era departe - în jumătate de minut am ajuns la casa lor — dar am avut senzaţia că am parcurs un drum lung, ca şi cum călătorisem spre un oraş străin pe care nu-l mai vizitasem de mulţi ani.
Fiind o zi blândă, uşa era deschisă şi pe bancă stăteau câţiva copii - patru, doi băieţi şi două fete — înşiraţi aşa cum stătuseră surorile lor mai mari în urmă cu zece ani, când sosisem la ei pentru prima dată. Cel mai mare sufla baloane, cum făcea Maertge, însă în clipa când m-a văzut a luat de la gură ţeava. Părea să aibă zece sau unsprezece ani. După câteva momente, mi-am dat seama că trebuie să fie Franciscus, deşi nu recunoşteam în el mai nimic din copilaşul pe care-l cunoscusem. Dar, la drept vorbind, când eram tânără nu aveam o părere foarte bună despre copii. Pe ceilalţi nu i-am recunoscut, însă îi văzusem întâmplător în oraş împreună cu fetele mai mari. Toţi s-au zgâit la mine.
M-am adresat lui Franciscus:
— Te rog, spune-i bunicii că a venit Griet să o vadă.
Franciscus s-a întors spre fetiţa cea mai mare:
— Beatrix, du-te şi caut-o pe Maria Thins.
Fata a sărit cuminte în picioare şi a intrat în casă. M-am gândit la Maertge şi la Cornelia, care cu mult timp în urmă se hotărâseră cu greu, după ce se invitaseră una pe alta, să mă anunţe, şi am zâmbit în sinea mea.
Copiii continuau să se holbeze la mine.
—Ştiu cine eşti, a declarat Franciscus.
—Nu cred că mă mai ţii minte, Franciscus. Erai foarte mic atunci când te-am cunoscut.
N-a dat atenţie observaţiei mele - îşi urmărea propriul gând.
— Eşti doamna din tablou.
Am tresărit şi Franciscus a zâmbit triumfator:
— Vezi, tu eşti, deşi în tablou nu porţi bonetă, ci ai pe cap o stofă ciudată, albastră şi galbenă.
— Unde e tabloul ?
A părut mirat că întreb:
—La fata lui van Ruijven, fireşte. Ştii, el a murit anul trecut.
Aflasem vestea la Hala de carne şi simţisem o mare şi tainică uşurare. Van Ruijven nu mă căutase niciodată după plecarea mea de la famila Vermeer, dar trăisem tot timpul cu teama că o să apară din nou într-o zi cu zâmbetul lui prefăcut şi mâinile pregătite să pipăie.
— Cum ai văzut tabloul, dacă se află la familia lui van Ruijven?
— Tăticu' l-a rugat să i-l împrumute pentru scurtă vreme, mi-a explicat Franciscus. A doua zi după ce tăticu' a murit, mama l-a trimis înapoi fiicei lui van Ruijven.
Mi-am aranjat pelerina cu mâinile tremurând.
— A vrut să vadă din nou tabloul ? am izbutit să spun aproape în şoaptă.
— Da, fată. Maria Thins apăruse în uşă. N-a îndreptat lucrurile aici, te asigur. Dar la momentul acela era într-o asemenea stare, încât nu îndrăznea nimeni să spună nu, nici măcar Catharina.
Maria Thins nu se schimbase deloc - n-o să îmbătrânească niciodată. Într-o zi însă o să adoarmă ca de obicei şi n-o să se mai trezească.
Am plecat capul în faţa ei:
— Îmi pare rău pentru pierderea suferită şi pentru necazurile dumneavoastră, doamnă.
— Da, ce să-i faci, viaţa e absurdă. Dacă trăieşti destul de mult, nu te mai miri de nimic.
N-am ştiut ce să răspund la asemenea cuvinte şi i-am spus direct ceea ce ştiam că e adevărat:
— Aţi dorit să mă vedeţi, doamnă.
— Nu eu, Catharina e cea care vrea să te vadă.
— Catharina? Vocea mi-a trădat uimirea. Maria Thins a zâmbit acru:
— Tot n-ai învăţat încă să-ţi ţii gândurile pentru tine, nu-i aşa? Nu contează, sper să-ţi meargă bine cu măcelarul tău, dacă nu îţi pune prea multe întrebări.
Am deschis gura să vorbesc, apoi am renunţat.
— Aşa e bine. Văd că înveţi. Catharina şi van Leeuwenhoek sunt în camera mare. El este exe-cutorul testamentar, înţelegi.
Nu înţelegeam. Voiam să o întreb despre ce era vorba şi de ce era acolo van Leeuwenhoek, dar n-am îndrăznit. Am spus doar:
— Da, doamnă.
Maria Thins a chicotit scurt.
— Cele mai multe necazuri pe care le-am avut cu o slujnică, a mormăit ea, clătinând din cap înainte de a dispărea înăuntru.
Am intrat în camera din faţă. Pe toţi pereţii erau şi acum agăţate tablouri - pe unele le-am recunoscut, pe altele nu. Mă aşteptam parcă să mă văd şi pe mine printre naturile statice şi peisajele marine, dar fireşte eu nu eram acolo.
M-am uitat la scările care duceau spre atelierul lui şi m-am oprit, am simţit o strângere de inimă. Mi se părea de nesuportat să stau din nou în casa lor şi camera lui să fie deasupra mea — chiar dacă ştiam că el nu era acolo. Timp de mulţi ani îmi impusesem să nu mă gândesc la orele petrecute măcinând culori alături de el, stând în lumina ferestrelor, privindu-l cum se uită la mine. Pentru prima oară după două luni am devenit deplin conştientă că el murise. Murise şi nu avea să mai picteze alte tablouri. Erau atât de puţine - auzisem că nu pictase niciodată mai repede, aşa cum ar fi dorit Maria Thins şi Catharina.
De-abia când o fată a scos capul din camera Răstignirii, de-abia atunci m-am forţat să respir adânc şi să pornesc pe coridor către ea. Cornelia avea acum aproape vârsta acelei fete, Griet, care venise prima oară la ei în urmă cu zece ani şi devenise slujnică. Părul ei roşu se mai închisese la culoare în anii care trecuseră şi era îmbrăcată simplu, fără funde sau şnururi. După atâta timp nu m-am mai simţit ameninţată de ea. Dimpotrivă, îmi era oarecum milă de ea — perfidia îi marcase faţa şi-i dădea unei fete de vârsta ei o expresie neplăcută.
Mă întrebam ce o să se întâmple cu ea, ce o să se întâmple cu ei toţi. În pofida încrederii lui Tanneke în priceperea Mariei Thins de a aranja lucrurile, erau o familie mare, cu datorii mari. Auzisem în piaţă că nu-şi achitaseră nota de plată la brutar pe ultimii trei ani şi după moartea stăpânului meu, brutarul se milostivise de Catharina şi acceptase un tablou pentru a lichida datoria. O clipă m-am întrebat dacă nu cumva Catharina avea de gând să-mi dea şi mie un tablou, în contul banilor datoraţi lui Pieter.
Cornelia şi-a tras capul înapoi în camera Răstignirii şi eu am intrat în camera mare. Încăperea nu se schimbase mult de când lucrasem acolo. Patul avea încă perdelele verzi de mătase, decolorate acum. Erau acolo dulapul cu incrustaţii de fildeş, era acolo şi masa, şi scaunele spaniole cu fundul din piele, şi tablourile familiei ei şi ale lui. Toate lucrurile păreau mai vechi, mai prăfuite, mai uzate. Dalele roşii şi maro ale pardoselii se crăpaseră sau lipseau în unele locuri.
Van Leeuwenhoek stătea în picioare cu spatele spre uşă, cu mâinile la spate şi studia un tablou cu soldaţi care beau într-o tavernă. S-a întors şi s-a înclinat în faţa mea, acelaşi gentilom binevoitor.
Catharina era aşezată la masă. Nu era îmbrăcată în negru, aşa cum mă aşteptasem. Nu ştiu dacă avusese intenţia să mă sfideze, dar purta mantila galbenă garnisită cu blană de hermină. Mantila părea mai decolorată, ca şi cum fusese purtată de prea multe ori. Pe mâneci se vedeau rupturi prost reparate şi blana fusese mâncată în unele locuri de molii. Totuşi, ea îşi juca rolul de doamna elegantă a casei. Îşi pieptănase şi aranjase cu grijă părul, îşi pudrase faţa şi îşi prinsese la gât colierul de perle.
Nu-şi pusese cerceii.
Faţa nu se armoniza cu eleganţa ei. Nici o cantitate de pudră nu putea masca furia statornică, neplăcerea, frica ei. Nu voia să mă întâlnească, dar n-avea încotro.
— Doamnă, aţi dorit să mă vedeţi - am socotit eu că e mai bine să deschid eu discuţia şi să mă adresez ei, deşi m-am uitat la van Leeuwenhoek în timp ce vorbeam.
—Da.
Catharina nu mi-a arătat cu mâna spre un scaun, aşa cum ar fi procedat cu o doamnă. M-a ţinut în picioare.
A urmat o tăcere stânjenitoare, în vreme ce ea stătea jos, iar eu am rămas în picioare, aşteptând să înceapă. Se vedea limpede că se chinuie să vorbească. Van Leeuwenhoek se muta de pe un picior pe altul.
N-am încercat s-o ajut. Se părea că nici nu aveam cum. Am urmărit cum mâinile ei amestecă nişte hârtii de pe masă, pipăie muchiile casetei cu bijuterii de lângă cotul ei, iau puful de pudră şi îl pun la loc pe masă. Şi-a şters mâinile pe o cârpă albă.
— Ştii că soţul meu a murit acum două luni ? a început ea în cele din urmă.
—Da, doamnă, am auzit. Mi-a părut foarte rău când am aflat. Dumnezeu să-l aibă în pază.
Catharina nu părea să fi înţeles cuvintele mele modeste. Mintea ei era în altă parte. A luat din nou puful de pudră şi şi-a plimbat degetele printre firele lui.
—Vezi, războiul cu Franţa, ne-a adus în starea asta. Nici chiar van Ruijven n-a vrut să mai cumpere tablouri. Iar mama a avut necazuri cu strângerea rentelor ei. Şi el a fost obligat să preia ipoteca pusă pe hanul mamei lui. Nu-i de mirare că lucrurile au devenit atât de dificile.
Ultimul lucru la care m-aş fi aşteptat de la Catharina era să-mi explice de ce s-au înglodat în datorii. Cincisprezece guldeni după atâta vreme nu înseamnă prea mult, voiam să-i spun. Pieter a renunţat la ei. Nu vă mai gândiţi la asta. Dar n-am îndrăznit să o întrerup.
— Şi apoi au fost copiii. Ştii câtă pâine mănâncă unsprezece copii?
Şi-a ridicat privirile şi s-a uitat o clipă la mine, apoi le-a fixat iar pe puful de pudră.
Pâinea lor pe trei ani valorează cât un tablou, i-am răspuns în gând. Un tablou foarte frumos dat unui brutar înţelegător.
Am auzit clăncănitul unei dale pe coridor şi foşnetul unei rochii oprit de o mână. Cornelia, m-am gândit, spionează şi acum. Participă şi ea la dramă.
Am aşteptat şi am renunţat la întrebările pe care voiam să le pun.
În cele din urmă a vorbit van Leeuwenhoek.
— Griet, când există un testament, a început el cu vocea lui profundă, trebuie să se întocmească un inventar al averii pentru a stabili bunurile patrimoniale, în vreme ce se au în vedere şi datoriile. Totuşi, există probleme personale şi Catharina vrea să se îngrijească în primul rând de ele.
S-a uitat la Catharina. Ea continua să se joace cu puful de pudră.
Oamenii ăştia tot nu se plac, m-am gândit. Nici măcar n-ar fi împreună în aceeaşi încăpere dacă s-ar fi putut.
Van Leeuwenhoek a luat o foie de hârtie de pe masă.
— El mi-a scris această scrisoare cu zece zile înainte de a muri, mi-a spus mie. S-a întors spre Catharina:
— Tu trebuie să faci asta, i-a poruncit el, fiindcă tu îi dai, sunt ai tăi, nu sunt nici ai lui, nici ai mei. Ca executor testamentar nici n-ar trebui să fiu aici şi să asist la asta, dar el mi-a fost prieten şi aş dori să-i văd dorinţa îndeplinită.
Catharina i-a smuls foaia din mână.
—După cum ştii, soţul meu nu era un om bolnav, mi s-a adresat ea. N-a fost de fapt bolnav până cu o zi sau două înaintea morţii. Tensiunea produsă de datorii l-a adus în pragul nebuniei.
Nu mi-l puteam închipui pe stăpânul meu în pragul nebuniei.
Catharina s-a uitat la scrisoare, i-a aruncat o privire lui van Leeuwenhoek, apoi a deschis caseta cu bijuterii.
— A cerut ca ăştia să fie ai tăi.
A scos cerceii şi după un moment de ezitare i-a pus pe masă.
Am simţit că leşin, am închis ochii şi am atins uşor cu degetele spătarul scaunului, să mă liniştesc.
— Eu nu i-am mai purtat niciodată, a declarat Catharina pe un ton amar. N-am putut. Mi-am deschis ochii.
— Nu pot să iau cerceii dumneavoastră, doamnă.
— De ce nu ? I-ai mai luat o dată. Şi în afară de asta nu hotărăşti tu. A hotărăt el şi pentru tine, şi pentru mine. Sunt ai tăi, ia-i.
Am ezitat, apoi am întins mâna şi i-am luat. Erau reci şi netezi la atingere, aşa cum mi-i aminteam şi în curbura lor gri şi albă se reflecta o lume.
I-am luat.
— Acum, pleacă, mi-a poruncit Catharina cu vocea înăbuşită de lacrimi. Am făcut ce mi-a cerut. Mai mult nu pot.
S-a ridicat. A boţit hârtia şi a aruncat-o în foc. A urmărit-o cum se aprinde, cu spatele la mine.
Mi-a părut cu adevărat rău pentru ea. Deşi n-a văzut, m-am înclinat cu respect spre ea şi apoi în faţa lui van Leeuwenhoek, care mi-a zâmbit. „Să ai grijă să rămâi aşa cum eşti", mă avertizase el cu mult timp în urmă. Mă întrebam dacă făcusem ce trebuia. Nu e întotdeauna uşor să ştii.
Am traversat abia atingând pardoseala, strângând în mână cerceii; dalele desprinse de sub tălpile mele s-au ciocnit între ele. Am închis fără zgomot uşa în urma mea.
Cornelia stătea pe coridor. Rochia maro pe care o purta fusese reparată în câteva locuri şi nu era atât de curată cum s-ar fi cuvenit. Când am trecut pe lângă ea atingând-o uşor, mi-a spus cu voce joasă, nesăţioasă.
— Poţi să mi-i dai mie. Ochii ei hrăpăreţi râdeau.
Am întins mâna şi i-am ars o palmă.
Când am ajuns înapoi în Piaţa Mare, m-am oprit lângă steaua din centru şi m-am uitat la perlele din mâna mea. Nu puteam să le păstrez. Ce să fac cu cerceii? Nu-i puteam spune lui Pieter cum am ajuns să-i primesc — ar fi însemnat să-i povestesc tot ce se petrecuse în urmă cu atâţia ani. Oricum nu puteam să port cerceii — nevasta unui măcelar, ca şi slujnica, nu poartă asemenea lucruri.
M-am învărtit în jurul stelei de câteva ori. Apoi m-am îndreptat spre un loc despre care auzisem, dar unde nu fusesem niciodată, un loc ascuns într-o stradă dosnică din spatele Bisericii Noi. Cu zece ani în urmă nu aş fi vizitat un asemenea loc.
Meseria acelui bărbat era să păstreze secretele. Ştiam că n-o să-mi pună nici o întrebare şi n-o să spună nimănui că am fost la el. După ce văzuse atâtea lucruri care veneau şi plecau, nu mai era curios să afle poveştile de care erau legate. A ridicat cerceii în lumină, i-a ciocănit, i-a luat afară să-i privească cu ochii mijiţi:
— Douăzeci de guldeni, a spus el.
Am dat din cap că accept, am luat monedele pe care mi le-a întins şi am plecat fără să mă mai uit înapoi.
Erau cinci guldeni în plus, pentru care nu aveam nici o explicaţie. Am separat cei cinci guldeni de monedele celelalte şi i-am ţinut strâns în pumn. O să-i ascund undeva unde Pieter şi fiii mei nu vor căuta, un loc neaşteptat despre care ştiam doar eu.
Şi nu am să-i cheltuiesc niciodată.
Pieter o să fie încântat cu restul monedelor, datoria era acum achitată. Însemna că nu plătise nimic pentru mine. O slujnică pe gratis.

Mulţumiri
Una dintre lucrările cele mai plăcute la lectură despre secolul al XVII-lea olandez şi care mi-a fost de mare ajutor este cea a lui Simon Schama intitulată The Embarrassement of Riches: An Interpretation of Duch Culture in the Golden Age (1987). Puţinul care se cunoaşte despre viaţa şi familia lui Vermeer a fost adunat cu grijă de către John Montias în Vermeer and His Milieu (1989). Catalogul expoziţiei Vermeer din 1996 are câteva reproduceri remarcabile şi analize pertinente ale tablourilor.
Le mulţumesc lui Philip Steadman, Nicola Costaras, Humphrey Ocean şi Joanna Woodall pentru că mi-au explicat diversele aspecte ale operelor lui Vermeer. Mick Bartram, Ora Dresner, Nina Killham, Dale Reynolds şi Robert şi Angela Royston m-au ajutat şi susţinut graţie comentariilor lor pe marginea manuscrisului aflat în lucru. Mulţumesc, în final, agentului meu, Jonny Geller, şi redactorului meu, Susan Watt, pentru că fac atât de bine ceea ce fac.
--------------------------