Casa somnului
Jonathan Coe

TREZIA

Era ultima lor ceartă, măcar asta era clar. Dar deşi o anticipa de zile, sau poate chiar de luni în şir, nimic nu reuşi să domolească valul de mînie şi indignare care creştea acum în el. Greşeala fusese a ei, însă refuzase s-o recunoască. Fiecare argument pe care încercase să-l avanseze, fiecare tentativă de adoptare a unei atitudini conciliatoare şi rezonabile fusese distorsionată, răstălmăcită şi întoarsă împo-triva lui. Cum îndrăznea să aducă vorba de seara cu desăvîrşire nevinovată pe care o petrecuse la The Half Moon cu Jennifer? Cum îndrăznea să spună că darul de la el era Jalnic" şi să susţină că i se păruse „prefăcut" cînd i-l înmînase? Şi cum Dumnezeu în-drăznea să pomenească de mama lui - de maică-sa, nici mai mult, nici mai puţin - şi să-l acuze că o vedea prea des? Ca şi cum ar fi făcut un comentariu la adresa maturităţii şi chiar a masculinităţii lui...
îşi aţinti privirea undeva în faţă, fără să vadă ceva anume şi fără să ţină seama unde se afla sau cine îl înconjura. „Căţea", îi spuse el în gînd, pe cînd cuvintele ei îi reveneau în minte. Pe urmă îşi dădu drumul şi, în ciuda dinţilor încleştaţi, izbuti să strige:
— CAŢEA!
După aceea se simţi ceva mai bine.
Uriaş, cenuşiu şi impunător, Ashdown se afla pe un promontoriu, la nici douăzeci de metri de marginea falezei stîncoase, unde fusese ridicat cu peste o sută de ani în urmă. Cît era ziua de lungă, pescăruşii dădeau ocol fleşelor şi turnuleţelor lui, jelindu-se răguşiţi nevoie mare. Toată ziua şi toată noaptea, valurile se izbeau nebuneşte de bancadele stîncoase, împrăştiind un vîjîit interminabil, ase-mănător celui dintr-un trafic intens, prin camerele îngheţate şi pe coridoarelc labirintice şi însufleţite de ecouri ale casei vechi. Nici măcar cele mai pustii părţi de la Ashdown - iar în prezent majoritatea erau pustii - nu îşi găseau vreodată liniştea de-plină. încăperile cele mai locuibile erau grupate la etajele unu şi doi, dădeau spre mare, iar peste zi se vedeau inundate de lumina unui soare cu dinţi. Bucătăria de la parter era lungă, în formă de L, si avea tavanul jos; avea doar trei ferestre mici şi era învăluită într-o penumbră permanentă. Frumuseţea sumbră, care sfida stihiile naturii, a Ashdown-ului masca faptul că, în general, oamenilor le venea greu să locuiască acolo. Cei mai vechi şi mai apropiaţi vecini îşi aminteau, dar tot nu le venea să creadă, că odinioară casa fusese reşedinţa personală a unei familii cu opt sau nouă membri. Insă cu două dece-nii în urmă ea fusese achiziţionată de noua uni-versitate, iar acum adăpostea peste douăzeci de studenţi: o populaţie incertă, la fel de schimbătoare ca marea ale cărei valuri se spărgeau de stîncile de dedesubt, întinsă cît vedeai cu ochii, colorată într-un verde maladiv şi unduindu-se sub apăsarea unei nelinişti infinite.
Poate că grupul de patru străini de la masa ei îi ceruse voie să se aşeze, sau poate că nu. Sarah nu mai ţinea minte. Acum se părea că străinii începeau să discute în contradictoriu, dar ea nu auzea ce se spunea, deşi le conştientiza vocile care se ridicau şi coborau într-un contrapunct furios. Ceea ce auzea şi vedea în minte era mult mai real în clipa aceea. Un cuvînt singur, înveninat. Nişte ochi în care lucea lumina unei uri indiferente. Sentimentul că, în loc să i se vorbească, fusese scuipată. o întîlnire care durase două secunde — sau mai puţin? - însă pe care o retrăia involuntar în gînd de peste ojumătate de oră. Ochn aceia, cuvîntul acela — nu avea cum să scape de ele cel puţin pentru un timp. Chiar şi acum, pe cînd vocile din jur deveneau mai zgomotoase şi mai însufleţite, simţea crescînd în ea un nou val de panică. închise ochii, slăbită dintr-o dată de greaţa care o năpădea.
Ar fi atacat-o dacă n-ar fi fost atîta lume pe strada principală? se întrebă ea. Ar fi tîrît-o pînă în pragul unei uşi? I-ar fi sfişiat hainele?
îşi ridică încet cana de cafea, o ţinu la cîţiva centimetri de gură şi se uită înăuntru. îşi aţinti privirea asupra acelei suprafeţe uleioase, care pîl-pîia imperceptibil. Strînse cana mai tare. Lichidul se stabiliză. Nu-i mai tremurau mîinile. Momentul critic trecuse.
O altă posibilitate: să fi fost doar un vis?
„Pinter!" fu primul cuvînt al discuţiei în contra-dictoriu care îi atrase atenţia. Işi impuse să se uite la vorbitor şi să se concentreze.
Numele fusese pronunţat pe un ton de scepticism agasat de o femeie care ţinea un pahar cu suc de mere într-o mînă şi o ţigară pe jumătate fumată în cealaltă. Era tunsă scurt, avea părul negru ca smoala, maxilare proeminente şi ochi negri şi vioi. Sarah avu sentimentul vag că o mai văzuse şi cu ocazia altor descinderi la Cafe Valladon, însă nu îi ştia numele. Ulterior avea să afle că o chema Veronica.
— Tipic pîn' la Dumnezeu, adăugă femeia, care trase apoi din ţigară cu ochii închişi.
Zîmbea, ceea ce ar fi putut să însemne că nu lua discuţia la fel de în serios ca tînărul slab, gălbejit şi zelos care stătea în faţa ei.
— Oamenii care habar n-au de teatru, continuă Veronica, vorbesc mereu de Pinter ca despre unul dintre cei mari.
 — în regulă, zise studentul, De acord că-i supraevaluat. Aşa e. Dar tocmai asta îmi confirmă ideea.
— îţi confirtnă ideea?
— Tradiţia teatrului englez postbelic, rosti stu-dentul, este atît de... evanescentă, încît―
— Poftim? se auzi o voce de australian de alături. Ce cuvînt a fost ăla?
—Evanescentă, răspunse studentul. Atît de eva-nescentă, încît există o singură personalitate care -
— Evanescentă? întrebă australianul.
— Nu-ţi face griji, spuse Veronica, surîzînd şi mai larg. Vrea să se dea mare, atîta tot.
— Ce înseamnă?
— Caută în dicţionar, se răsti studentul. Vreau să spun că în teatrul englez de după război există un singur autor cu pretenţii şi pînă şi el e supraevaluat. Supraevaluat zdravăn. Ergo, teatrul e la pămînt.
— Ergo? făcu australianul,
— S-a zis cu el. N-are nimic de oferit. Nu joacă nici un rol în cultura contemporană, nici aici în ţară, nici în altă parte.
— Şi-atunci... vrei să spui că-mi pierd timpul? întrebă Veronica. Că nu sînt pe aceeaşi lungime de undă cu întregul... Zeitgeist?
— Absolut. Ar trebui să schimbi macazul ime-diat. Să treci pe studii cinematografice.
— Ca tine.
— Ca mine.
— Asta chiar că-i interesant, spuse Veronica. la fii atent ce presupuneri faci. în primul rînd, pentru simplul fapt că mă interesează teatrul, eşti convins că-l studiez. Te înşeli, sînt la studii economice. Pe urmă, convingerea asta a ta că deţii un fel de adevăr absolut: este... mă rog, mi se pare că-i o chestie foarte bărbătească, e tot ce pot să spun.
— Păi, chiar sînt bărbat, o lămuri studentul.
 — La fel de semnificativ e faptul că Pinter e dramaturgul tău preferat.
— Şi ce-i atît de semnificativ?
— Fiindcă scrie piese pentru băieţi. Pentru băieţi deştepţi.
— Bine, dar arta e universală. Toţi scriitorii ade-văraţi sînt h.ermafrodiţi.
— Ha! pufni Veronica pradă unui dispreţ încîn-tat, stingîndu-şi apoi ţigara. Bun, vrei să vorbim despre sexe?
— Credeam că discutăm despre cultură.
— Nu se poate una fără cealaltă. Diferenţele de sex sînt peste tot.
Fu rîndul studentului să rîdă.
— Ăsta-i unul dintre lucrurile cele mai fSră noimă pe care le-am auzit. Singurul motiv pentru care vrei să vorbeşti despre sexe e că te sperie ideea unei discuţii despre valoare.
— Pinter le place doar bărbaţilor, spuse Veronica. Şi de ce? Fiindcă scrie piese misogine, care se adre-sează impulsurilor misogine ascunse în străfun-durile psyche-ului masculin.
— Eu nu sînt misogin.
— Eşti, cum să nu fii? Toţi bărbaţii le urăsc pe femei.
— Doar nu crezi una ca asta.
— Sînt ferm convinsă.
— Probabil că eşti la fel de convinsă că toţi băr-baţii sînt violatori potenţiali.
—Da.
— Şi chestia asta e tot un lucru fără sens.
— Ba are un sens foarte clar.
— Toţi bărbaţii deţin potenţialul de a deveni violatori. Toţi bărbaţii dispun de mijloacele prin care pot să ajungă violatori. Nu-i deloc acelaşi lucru.
— Nu mă refer la faptul că bărbaţii au sau nu... dotarea necesară. Vreau să spun că nu există nici un bărbat care să nu simtă, în cine ştie ce cotlon întunecos al sufletului, resentimente profunde - şi chiar gelozie — faţă de punctele noastre tari, iar uneori resentimentele produc ură şi, prin urmare, ar putea să degenereze şi în violenţă.
După aceste fraze se aşternu tăcerea timp de cîteva secunde. Studentul dădu să spună ceva. Dar se încurcă în propriile cuvinte. După aceea începu o altă idee, lăsîndu-se păgubaş imediat. în cele din urmă nu izbuti să spună decît:
— Da, dar n-ai dovezi.
— Găseşti cîte dovezi vrei dacă te uiţi în jur.
— o fi, însă n-ai dovezi obiective.
— Obiectivitatea, decretă Veronica, aprinzîn-du-şi încă o ţigară, este subiectivitatea bărbaţilor.
Liniştea produsă de această observaţie cu iz axiomatic, mai lungă decîl precedenta şi încărcată întrucîtva de un sentiment vecin cu veneraţia, fu destrămată chiar de Sarah.
— Cred că are dreptate, zise ea.
Toţi cei de la masă se întoarseră în dirccţia ei.
— Cum să spun, nu Ifgat de obiectivitate - cu, una, n-am privit niciodată lucrurile din punctul ăsta de vedere - dar în ce priveşte faptul că toţi bărbaţii sînt esenţialmente ostili şi că nu ştii cînd le... sare ţandăra.
Veronica o privi în ochi.
— Mersi, spuse ea, înainte de a-şi îndrepta din nou atenţia asupra studentului. Ai văzut? Sprijin din toate părţile.
Tînărul ridică din umeri.
— Solidaritate femeiască, atîta tot.
— Nu, dar am păţit-o şi eu. Febrilitatea şovăielnică din vocea lui Sarah le atrase atenţia.
— Exact chestia asta despre care v-am auzit vorbind.
Işi coborî privirca şi îşi văzu ochii reflectaţi în lunuri închise de oglinjoara neagră a cafelei.
 — îmi pare rău, nu ştiu cum vă cheamă pe nici unul dintre voi. Şi habar n-am de ce-am deschis gura. Cred c-ar fi bine să plec.
Se ridică şi se trezi prinsă la colţ, cu marginea mesei presîndu-i coapsele; strecuratul în grabă pe lîngă australian şi pe lîngă studentul zelos se dovedi anevoios. Faţa parcă îi luase foc. Era sigură că se uitau cu toţii la ea ca la o nebună. Nimeni nu scoase o vorbă cît timp îşi croi drum pînă la casă, dar pe cînd îşi număra mărunţişul (iar Slattery, proprie-tarul cafenelei, stătea pedant şi indiferent într-un colţ), simţi o mînă pe umăr şi, cînd se întoarse, o văzu pe Veronica zîmbindu-i. Avea un surîs mefient şi totodată atrăgător — total diferit de zîmbetele combative pe care le adresase adversarilor de la masă.
— Uite ce-i, spuse ea, nu ştiu cine eşti şi ce ţi s-a-ntîmplat, dar... oricînd vrei să stăm de vorbă...
— Mulţumesc, rosti Sarah.
— în ce an eşti?
— Am intrat în patru.
— Aha, eşti la postuniversitar, nu? Sarah încuviinţă din cap.
— Stai în campus?
— Nu. La Ashdown.
— Mă rog. Poate c-o să mai dăm una de alta.
— Bănuiesc că da.
Sarah ieşi în grabă din local, înainte ca femeia aceea prietenoasă şi în acelaşi timp înfricoşătoare să aibă vreme să-i mai spună ceva. După interiorul întunecos şi înecat în fum de ţigară, ieşirea bruscă la lumina zilei fu orbitoare, iar aerul curat i se păru că avea gust de sare. Cumpărătorii îşi croiau drum pe străzi. In mod normal, ar fi fost o zi minunată pentru o plimbare de-a lungul falezei stîncoase pînă acasă: o plimbare lungă, un urcuş în cea mai mare parte a drumului, dar un efort care merita osteneala de dragul durerii plăcute pe care o simţea în picioare la sosire şi al senzaţiei că plămînii i se dilatau datorită aerului curat şi răcoros. Numai că nu era o zi normală, iar pe Sarah nu o atrăgea ideea porţiunilor de drum în care nu se vedea ţipenie de om, a bărbaţilor singuri pe care i-ar fi putut zări apropiindu-se sau care ar fi putut sta pe una dintre bănci, privind-o cu neobrăzare pe cînd trecea prin dreptul lor.
Renunţînd la mesele de seară pentru o săptă-mînă, se urcă într-un taxi, ajunse acasă imediat şi stătu în pat toată după-masa, fără ca senzaţia de amorţeală să vrea s-o părăsească.
ANALIST: Ce anume te-a deranjat atît de mult la jocul acela?
ANALIZAT: Nu sînt sigură că "Joc" e cuvîntul potrivit. 
ANALIST: E cuvîntul pe care l-ai ales chiar tu adineauri. 
ANALIZAT: Da. Tot nu ştiu dacă e. cel mai adecvat. Cred că am vrut să spun... „discuţie"... 
ANALIST: Lasă asta acum. Ţi-a produs vreodată durere fizică?
ANALIZAT: Nu. Nu, nu m-a molestat niciodată. 
ANALIST: Dar te-ai gîndit că s-ar putea să te mattrateze?
ANALIZAT: Presupun că e posibil să fi avut şi ideea asta... într-un ungher al minţii. 
ANALIST: El a ştiut asta? A ştiut că te gîndiseşi că era posibil să-ţi facă rău într-o bună zi? N-a fost ăsta de fapt şpilul jocului? 
ANALIZAT: Ba da, se poate să fi fost, bănuiesc. 
ANALIST: Pentru el? Sau pentru amîndoi?

Sarah se vîrîse la loc în pat cînd Gregory se întoarse de la bar. Se dăduse jos pentru scurt timp, pe cînd se însera, ca să-şi pună halatul şi să coboare pînă la bucătărie, dar chiar şi acolo rămăsese agi-tată şi ciudat de sensibilă la şocuri. Bucătăria era pustie, iar Sarah auzea replicile dintr-un serial american — Dallas sau Knots Landing — de la tele-vizorul aflat ceva mai încolo pe coridor. Crezînd că era singură, Sarah deschise o cutie cu supă de ciu-perci şi turnă conţinutul într-o cratiţă. Apoi aprinse plita de gătit care avea locul ei după colţ, ascunsă de restul încăperii în formă de L. Amestecă supa cu o lingură grea de lemn, descoperind că era o activitate neaşteptat de odihnitoare. Invîrti lingura de trei ori în direcţia acelor ceasornicului, de alte trei ori în direclia inversă şi repetă procedeul de cîteva ori, uitîndu-se la tiparele care se formau şi dispăreau încet în substanţa vîscoasă a supei. Absorbită de ceea ce făcea, tresări la auzul unei voci de bărbat care spuse „Unde-or ţine ăştia cafeaua?" şi scoase un ţipăt scurt şi strident în timp ce se răsucea pe călcîie.
Bărbatul apăru de după colţ, o văzu şi făcu un pas înapoi.
— îmi pare rău. Credeam că ştii că sînt aici.
— Nu, nu ştiam, zise ea.
— N-am vrut să te sperii,
Avea o figură de om bun, acesta fu primul lucru pe care-l observă Sarah. Cel de-al doilea fu acela că bărbatul părea să fi plîns - iar asta cu destul de puţin timp în urmă. Se aşeză la masa din bucătărie ca să-şi bea cafeaua, Sarah se instală în faţa lui ca să-şi mănînce supa şi chiar cînd îşi trăgea scaunul lîngă masă îi aruncă o privire şi fu gata să jure că observase o lacrimă care i se prelingea pe obraz.
— Te simţi bine? îl descusu ea.
La Ashdown nu veneau mulţi boboci, dar se întrebă dacă nu cumva abia ajunsese la universitate şi începuse deja să-i fie dor de acasă.
 Se dovedi că lucrurile nu stăteau aşa. Tînărul era în anul trei, studia limbile moderne şi se mutase la Ashdown cu doar o zi în urmă. Ceea ce-l amărîse fusese un telefon de la mama lui, care sunase de acasă cu puţine ore în urmă ca sa-l anunţe că Muriel, pisica familiei, fusese omorîtă chiar în dimi-neaţa aceea - călcată de dubiţa lăptarului la ieşirea de pe aleea din faţa casei. Era evidentjenat de felul cum îşi exteriorizase emoţiile pe marginea acestui episod, dar lui Sarah acest lucru i-l făcu dintr-o dată simpatic. Totuşi, ca să-l cruţe de alte momente peni-bile, schimbă subiectul cît putu de repede şi-i spuse că nu era singurul care avusese o zi cu probleme.
— De ce, tu ce-ai păţit? întrebă el. Sarah îşi dădu seama abia mai tîr'ziu că era surprinzător modul în care discutase atît de deschis cu un om pe care abia îl văzuse şi căruia încă nu se ostenise să-i afle numele. Cu toate acestea, îi povesti cu lux de amănunte bizara întîlnire de pe stradă cu un străin care se uitase la ea cu o privire plină de ură şi o făcuse căţea fără nici un fel de motiv. Noul locatar o ascultă atent, în timp ce sorbea din cafea: frapant, îşi zise Sarah, ce echilibru perfect între preocupare (căci părea să priceapă cît de traumatizant fusese incidentul respectiv pentru ea) şi o notă ceva mai degajată de liniştire (fiindcă o încuraja în acelaşi timp să nu pună nimic la inimă şi să creadă că fusese vorba de o simplă izbucnire a unui excentric demn de milă). Sarah îi spuse despre discuţia pe care o auzise la Cafe Valladon, despre felul cum venise vorba de misoginism şi despre modul în care se simţise obligată să intervină.
— E un subiect foarte aprins la ora asta, confirmă el. Am observat aici nişte sentimente anti-feministe foarte puternice.
Îi povesti apoi despre recenta vandalizare a catedrei de studii feministe: cineva pătrunsese ilegal înăuntru şi scrisese cu spray şi cu litere foarte mari „Moarte Surorilor" pe toţi pereţii.

Lui Sarah îi făcea plăcere să stea de vorbă cu acest tînăr, însă începuse să se simtă obosită. 1 se întîmpla uneori să fie cuprinsă de o osteneală care pentru majoritatea celorlalţi era extremă, iar o dată sau de două ori chiar adormise în mijlocul conver-saţiilor. N-ar fi vrut să i se întîmple la fel şi acum: ţinea morţiş să facă o impresie bună.
— Cred c-ar fi bine să mă bag la loc în pat, spuse ea, ridicîndu-se şi clătindu-şi cana de supă cu apă rece. Oricum, îmi pare bine că te-am cunoscut. Mă bucur că te-ai mutat aici. Cred c-o să ne-mprie-tenim.
— Trag nădejde.
— Apropo, mă cheamă Sarah.
— Eu sînt Robert.
îşi zîmbiră unul altuia. Sarah îşi trecu o mînă prin păr, dînd peste cîteva şuviţe încîlcite şi trăgînd uşor de ele. Robert sesiză gestul şi îl ţinu minte.
Urcă la ea în cameră si dormi o oră-două, pînă la întoarcerea lui Gregory, care o trezi aprinzînd lumina din tavan. Mijindu-şi ochii, Sarah se uită la ceasul deşteptător. Era mai devreme decît crezuse:
abia zece şi un sfert.
— Ai şi venit? întrebă ea.
întors cu spatele, Gregory puse ceva într-un sertar şi mormăi:
— Aşa se pare.
— Am crezut că, dacă tot era ultima voastră seară împreună, o să staţi pînă tîrziu. Ca să ţineţi minte.
Era începutul semestrului de toamnă, iar Gregory se întorsese de la casa părintească din Dundee.doar ca să-şi strîngă nişte lucruri, să vadă cîţiva prieteni vechi şi să mai stea două-trei zile - ultimele - cu Sarah. Amîndoi îşi terminaseră cursurile postuni-versitare de an în iulie. în cursul aceleiaşi săptă-mîni el trebuia să se prezinte la Facultatea de Medicină din Londra, unde avea să se specializeze în psihiatrie. Ea mai rămînea un an la universitate, pregătindu-se să devină învăţătoare.
— Mîine am o zi plină, spuse el, aşezat la capul patului şi trăgînd de un pantof. Trebuie să plec devreme.
Ochii i se opriră pentru prima dată asupra ei.
— Arăţi nasol.
Sarah îi povesti despre bărbatul care ojignise pe stradă, iar prima lui reacţie fu:
— Dar e total ilogic. Ce sens are să faci aşa ceva?
— Presupun c-a văzut că sînt f'emfii'e şi i-a fost de-ajuns, răspunse Sarah.
— Eşti sigură c-a vorbit cu tine?
— Nu mai era nimeni prin preajmă. Gregory îşi făcuse între timp de lucru cu un siret care se înnodase, aşa că ea insistă:
— A fost foarte neplăcut.
— Păi, nu-i bine să laşi lucrurile astea să te macine.
După ce îşi dezlegă şiretul, îi căută glezna şi i-o strînse prin cearsaf.
— Credeam c-am trecut de faza asta. Te-ai făcut fetiţă mare.
Se încruntă în direcţia ei.
— S-a întîmplat de-adevăratelea?
— Aşa cred.
— Hmm... dar nu eşti sigură. Poate că totuşi n-ar fi rău s-o pun pe hîrtie.
Gregory se aşeză la măsuţa de toaletă şi scoase un caiet din sertarul de sus. Mîzgăli cîteva cuvinte, după care se rezemă în scaun şi răsfoi nişte pagini. Chipul lui reflectat în oglindă trăda un zîmbet satis-făcut.
— Ştii ceva, am avut baftă c-am dat peste tine, spuse el. Fii atentă de cît material de studiu mi-ai făcut rost. Cum să-ţi zic, ştiu că nu-i singurul motiv, dar... gîndeşte-te la ce avans o să am faţă de toţi ceilalţi,
 
— Nu-i niţel cam devreme să gîndeşti la modul ăsta? întrebă Sarah.
— Aiurea. Dacă vrei cu orice preţ să ajungi sus de tot, trebuie să începi cît mai devreme.
— Totuşi, nu-i o cursă, nu?
— Ca la toate cursele, şi la cele cu oameni există învingători şi învinşi, declară Gregory, punînd deo-parte caietul şi scoţîndu-şi cămaşa. De cîte ori ţi-am spus asta?
Spre propria ei surpriză, Sarah luă în serios întrebarea.
—După socoteala mea, între cincisprezece şi douăzeci de ori.
— Aşa, vezi, zise Gregory, aparent mulţumit de proiecţia statistică. E valabilă pentru toate — chiar şi pentru locuinţe. Te gîndeşti că nu-i mare lucru, dar Frank se duce la Londra peste o săptămînă şi nici măcar nu şi-a găsit unde sa stea.
Pufni într-un rîs sceptic înainte de-a întreba :
— Cum explici un asemenea tip de compor-tament?
— Păi, spuse Sarah, poate că n-are norocul ca taică-său să-şi permită să-i cumpere un apartament în Victoria.
— Pimlico, nu Victoria.
— Care-i diferenţa?
— Că tot mă-ntrebi, vreo douăzeci de mii de lire. Am ales foarte atent locul. La o distanţă convena-bilă de spital. într-un cartier excelent.
Părîndu-i-se că Sarah nutrea un dispreţ nerostit, adăugă:
— Pentru Dumnezeu, credeam c-o să apreciezi lucrul ăsfea la fel de mult ca ceilalţi. în fond, o să stai acolo în fiecare week-end, nu?
— Zău?
— Păi, aşa ziceam.
— Ştii c-o să trebuiască să-mi pregătesc lecţiile şi alte chestii. Semestrul ăsta am multă practică pedagogică. S-ar putea să fiu ocupată.
— Nu văd cum poate să-ţi ia mult timp pregătirea cîtorva lecţii.
— Unh oamem n-au nevoie să tragă din greu. La mine e altfel. Eu sînt truditoare din fire. Gregory se aşeză pe pat lîngă ea.
— Să ştii că ai probleme serioase cu încrederea în forţele propru, spuse el. Nu ţi-a trecut niciodată prin cap că tocmai din cauza părerii ăsteia proaste pe care-o ai despre tine nu eşti în stare să faci nimic?
Lui Sarah îi trebuiră cîteva clipe ca să asimileze informaţia, însă nu găsi suficiente resurse să se enerveze. In loc de asta, se întoarse cu gîndul la scena care avusese loc în bucătărie.
— Azi l-am cunoscut pe unul dintre nou-veniţi, zise ea. îl cheamă Robert. Pare foarte drăguţ. Ai apucat să-l vezi?
— Nu.
între timp, Gregory rămăsese în chiloţi, iar acum îşi strecură absent o mînă pe sub cămaşa de noapte a lui Sarah, lăsînd-o să se odihnească pe unul dintre sîni.
— N-ai vorbit deloc cu e1? Gregory scoase un oftat.
— Sarah, mîine plec. o să stau la Londra. Ce rost are să-mi pierd vremea făcînd cunoştinţă cu oameni pe care n-o să-i mai văd niciodată?
îşi scoase chiloţii, se sui pe ea şi îi trase cămaşa de noapte în jos, în aşa fel încît să rămînă cu sînii goi. îi puse mîinile pe sfircuri şi începu să le fră-mînte simultan. Sarah îi cercetă expresia în timp ce facea acest lucru, străduindu-se sa-şi amintească unde mai văzuse ceva asemănător: fruntea îi era brăzdată atît de nerăbdare, cît şi de concentrare, cam la fel cum fusese cu o seară în urmă, cînd îl urmărise cum umbla la butonul de contrast şi la acordul fin de la televizorul de jos, încercînd să obţină o imagine bună pentru Ştirile de la zece. Pentru asta, îşi aminti ea, avusese nevoie de vreo două minute, dar acum nu trecu nici un minut şi îi prinse încheieturile delicate cu mîinile, îi fixă braţele de perna de sub cap şi o pătrunse rapid. Sarah era uscată şi încordată, iar senzaţia pe care o încercă fu una de disconfort.
— Uite ce-i, Gregory, spuse ea, nu prea am chef. De fapt, n-am chef deloc.
— E-n regulă, nu durează mult.
— Nu.
îi puse mîinile pe şolduri şi puse capăt mişcărilor ritmice în tandem.
— Nu vreau s-o fac.
— Dar am trecut şi de preludiu, şi de toate alea. Avea o privire rănită, de om căruia nu-i venea să creadă.
— leşi, zise Sarah.
— De unde - din tine, din pat, din cameră? Deruta lui părea netrucată.
— Din mine, pentru început.
o privi fix cîteva secunde, după care ţîţîi ca pentru sine şi se retrase fără nici un strop de genti-leţe, spunînd:
— De groază ce mojică poţi să fn cîteodată. însă nu se dădu jos de pe Sarah, care pricepu ce avea să urmeze.
— Închide ochii un minut.
Ea îi înfruntă privirea, sfidătoare, dar neputincioasă.
— Hai la spionat? Cu ochiul fermecat?
— Gregory, nu. Nu acum.
— Haide, zău aşa. Ştiu că-ţi place.
— Nu-mi place cîtuşi de puţin. Nu mi-a plăcut niciodată. De cîte ori trebuie să-ţi spun că nu mi-a plăcut niciodată?
— E doar un joc, Sarah. E vorba de încredere. Doar ai încredere în mine, nu?
— Dă-mi drumul, spuse ea.
Avea ambele mîini prinse într-una dintre ale lui şi fixate în continuare de pernă. Cealaltă mînă se mişca acum deasupra chipului ei, cu arătătorul şi mijlociul întinse, apropiindu-i-se tot mai mult de ochi.
— Hai, zise el. Arală că ai încredere în mine. închide ochii.
Vîrfurile degetelor se apropiaseră atît de mult, încît nu avu de ales : închise ochii în mod refiex, iar apoi îşi strînse pleoapele cît putu de tare. în scurt timp simţi presiunea, la început uşoară, a degetelor lui asupra globilor ei protejaţi şi se încordă, dîndu-şi seama de teroarea familiară care fusese stîrnită din nou înăuntrul ei. Pusese la punct o metodă de abor-dare a acestei senzaţii, care presupunea golirea minţii de absolut toate ideile referitoare la momen-tul respectiv. Pentru Sarah, timpul era suspendat cîtă vreme Gregory se ghemuia deasupra ei, iar dacă totuşi gîndurile i se îndreptau în vreo direcţie, aceasta viza ceea ce i se părea a fi (deocamdată) trecutul îndepărtat: primele zile ale relaţiei lor, înainte de a se cantona în acest tipar al certurilor care se autoalimentau şi al straniilor ritualuri de alcov.
Cum reuşiseră să ajungă de acolo aici?
Sarah încă ţinea minte foarte bine prima lor întîlnire, care avusese loc în pauza unui concert, în barul Centrului de Arte. Nu avusese de gînd să meargă la concert, dar se vînduseră foarte puţine bilete, iar personalul centrului recursese la expe-dientul de a oferi intrare gratuită trecătorilor aflaţi întîmplător în zonă, ca să umple sala şi să nu-l pună pe interpretul invitat să concerteze într-o situaţie penibilă. Programul includeaArta fugii de J.S. Bach, o lucrare de care Sarah nu auzise pînă atunci, interpretată integral la clavecin. Pe rîndul ei se mai afla o singură persoană, un student înalt şi neînde-mînatic, cu părul negru tuns scurt, care stătea ţeapan la locul lui, purta un sacou de tweed, o cravată clasică şi o vestă galbenă cu ceas de buzu-nar şi asculta cu o concentrare rigidă, oftînd sonor sau scoţînd sunete dezaprobatoare o dată sau de două ori, fără vreun motiv anume. Dat fiind că nu păruse s-o bage în seamă pe Sarah, aceasta fusese foarte surprinsă cînd veni şi se aşeză la masa ei pe durata pauzei, iar surpriza căpătase proporţii şi mai mari cînd, după o tăcere încordată de două-trei minute, i se adresase cu un accent scoţian scurt, spunîndu-i:
— Absurzi timpii din al unsprezecel'ea contra-punctus, nu găseşti?
Fuseseră cuvintele cele mai ciudate şi mai greu de înţeles pe care i le spusese vreodată cineva, dar duseseră la un fel de conversaţie, care la rîndul ei dusese la un fel de relaţie. în cele cinci semestre la universitate Sarah nu avusese nici un prieten, iar viaţa ei socială - atîta cîtă era - consta în ieşiri zgomotoase şi accidentale la localuri, în compania unor grupuri mari de prieteni de care era convinsă că nu o invitaseră niciodată din toată inima să facă parte din gaşcă. Faptul că era invitată la masă de Gregory, că îl însoţea la film sau la teatru, fusese pentru o bucată de vreme o experienţă nouă şi eufo-rică. De cele mai multe ori mergeau la concert, şi chiar dacă Sarah observase că gusturile muzicale ale lui Gregory arătau o înclinaţie pronunţată spre piese seci, pretenţioase şi lipsite de fior emoţional, nu permisese acestui lucru s-o influenţeze. In orice caz, nu pînă cînd descoperise că şi felul în care facea dragoste prezenta aceleaşi particularităţi.
Gregory o dezvirginase pe Sarah cam la o lună şi jumătate după ce începuseră să iasă împreună. Fusese o experienţă dificilă şi dureroasă, lucru pentru care Sarah fusese pregătită; totuşi, nu se aşteptase ca şi următoarele lor şedinţe amoroase să fie la fel de deficitare la capitolul plăcere. Gregory făcea dragoste cu aceeaşi eficienţă rece şi inteligentă pe care o admira atît de mult în cele mai riguroase exerciţii de claviaturi ale lui Bach. Tan-dreţea, flexibilitatea, expresivitatea şi variaţiile de tempo nu făceau parte din repertoriul lui. Lucrul cel mai bun la care se putea aştepta Sarah - şi pe care era obligată să şi-l dorească, după cîteva luni în care sexul arătase la fel - era momentul de oste-neală posteoitală cînd, după ce se producea şi îşi cheltuia energiile, Gregory îi vorbea uneori pe un ton dezmierdător şi intim, pe care ea îl considera atipic şi minunat. Şi tocmai într-unul dintre aceste momente îi pusese o întrebare neaşteptată.
Stăteau în pat împreună, în toiul unei nopţi calmc, înăbuşitoare, înlănţuiţi şi încinşi, Sarah sprijinindu-şi capul pe umărul lui. lar Gregory o întrebase, aparent din senin, care crcdea că era cea mai frumoasă parte a corpului său. Sarah îl privise mirată şi îi spusese că nu era sigură şi că trebuia să se gîndească, moment în care el zisese (spre marea ei uşurare, fiindcă, la drept vorbind, nu putea desco-peri nici o parte a corpului său cu adevărat fru-moasă): „Vrei să ştii care e partea cea mai frumoasă a corpului tău7", iar ea răspunsese : „Da, spune-mi", după care timp de cîteva minute o făcuse să ghi-cească şi sondaseră chicotind mai multe posibilităţi împreună, fără să ajungă la cea cu pricina, pentru ca într-un tîrziu ea să renunţe, iar Gregory să-i zîmbească şi să-i spună încet; „Pleoapele". La început Sarah nu-l crczuse, dar el ii zisese: „Asta fiindcă nu ţi le-ai văzut niciodată, şi nici n-o să le vezi dacă n-o să le fac o poză" (lucru pe care nu-l mai făcuse pînă la urmă), la care ea îl întrebase: "Şi, mă rog, cînd ai ajuns să-mi cunoşti atît de bine pleoapele?", iar el răspunsese: „Cînd ai dormit. îmi place să mă uit la tine în timp ce dormi". Acesta fusesc primul simptom pe care îl detectase, primul indiciu referitor la înclinaţia lui de a sta deasupra oamenilor culcaţi în paturi şi de a se uita la ei în timp ce dormeau, un lucru pe care într-o primă fază îl considerase interesant, expresie a unei inteligenţe cercetătoare, pînă cînd începuse în cele din urmă să se întrebe dacă nu exista şi ceva sinistru, aproape fetişist, legat de această dorinţă de a-i privi pe oameni cînd erau inconştienţi şi neputincioşi, pe cîtă vreme el, privitorul, păstra un control deplin asupra propriei minţi aflate în stare de veghe.
După aceea îi venise mai greu să adoarmă, ştiind că la orice oră din noapte Gregory putea să se dea jos din pat, să se aplece asupră-i şi să-i studieze chipul adormit la lumina lunii. (lar asta se întîmpla înainte să-i stîrnească şi mai abitir interesul poves-tindu-i despre visele ei, nişte vise atît de reale încît uneori nici nu putea să le deosebească de întîmplă-rile prin care trecea cînd era trează.) Dar se obiş-nuise cu ideea, aşa cum bănuise că se acomodau oamenii cu orice, iar faptul că era conştientă de prezenţa scrutătoare a lui Gregory nu-i mai modi-ficase serios tiparele somnului timp de alte cîteva luni (sau poate săptămîni?), pînă cînd, înainte de z.orii unei dimineţi de deceinbrie, se trezise ţipînd din cauza unuia dintre coşmarurile ei repetate în care visase broaşte. De data asta era vorba de un batracian mare cît un om, care stătea ghemuit la marginea drumului de acces în campus, în vreme ce ea încerca să treacă în grabă pe lîngă el; animalul orăcăise oribil în direcţia ei, iar pe urmă i se fixase de pleoape cu capetele gemene ale limbii lui bifur-cate, lipindu-şi cîte unul pe fiecare ochi. Sarah se zbătuse să se trezească din coşmar, dar începuse să plîngă pradă unei panici şi mai mari, cînd îşi dăduse seama că, deşi visul luase sfirşit, senzatia de apă-sare de pe pleoape tot nu voia să dispară: chiar exista cineva - sau ceva - care se fixase de ele. Incercase să deschidă ochii, însă descoperise că îi era cu neputinţă. Ceva îi obstrucţiona mişcările pleoapelor. Apoi presiunea încetase brusc, iar ea deschisese ochii şi-l văzuse pe Gregory aşezat alături, cu faţa apropiată de a ei, cu mîna suspendată în aer, la cîţiva centimetri de chipul ei, şi cu arătă-torul şi inelarul întinse.
— Ce dracu' făceai? întrebase ea după vreo zece minute, cînd se trezise de-a binelea, respiraţia şi bătăile inimii îi reveniseră la normal şi se convin-sese în cele din urmă că în cameră nu apăruse nici o broască uriaşă. Ce tot făceai acolo?
— Nimic, răspunsese Gregory. Mă uitam la tine, atîta tot.
— Mă atingeai, zisese Sarah.
— N-am vrut să te trezesc.
— Păi atunci poate că n-ar fi trebuit să-mi vîri degetele alea afurisite-n ochi.
După cîteva clipe Gregory murmurase „îmi pare rău" foarte încet - abia perceptibil - şi îi strînsese mîna. Pe urmă se aplecase în faţă şi o sărutase.
— N-am vrut să te trezesc, repetase el. A trebuit să-i ating. E incredibil — în semiîntunericul din dormitor Sarah îi ghicise zîmbetul - există atîta uiaţă în spatele ochilor ălora cînd dormi şi am reuşit s-o văd. Am vrut s-o şi ating: am simţit-o în vîrfurile degetelor. Să ştii că am mai făcut-o şi altădată, adăugase el.
— Da, dar... m-a speriat. A fost atît de... real, rostise ea, continuînd pe un ton vag acuzator: Ai apăsat destul de tare.
Gregory surîsese din nou.
— Da, dar ai efectiv încredere în mine, aşa-i? Ştii că nu-ţi fac rău.
Sarah îşi simţise mîna strînsă şi încheietura mîngîiată.
— Bănuiesc că da.
— „Bănuiesc că da"?
Apăsarea tăcerii lui ofensate fusese insuportabilă.
 — Da, bineînţeles că am încredere. Dar nu asta-i problema, nu?
— Ba cred că exact asta e problema. Ce credeai c-o să-ţi fac?
Rostind aceste cuvinte, îşi apropiase din nou mîna de faţa ei. Sarah închisese ochii de bunăvoie, iar el îi apăsase din nou pleoapele cu vîrfurile degetelor.
— Hai la spionat, cu ochiul fermecat, şoptise el. Acum nu eşti speriată, nu?
— N-nu, răspunsese dubitativ Sarah. Pe urmă Gregory apăsase mai tare.
— Dar acum?
Aşa începuse tot acel ritual căruia ajunseseră să-i spună Jocul" şi care devenise tot mai strîns legat de momentele cînd făceau dragoste, pînă cînd începuseră să-l practice (mai bine zis, Gregory înce-puse Bă-l practice, fiindcă Sarah nu fusese niciodată altceva decît complicea lui pasivă) nu doar posteoital, ci şi în timpul actului propriu-zis, în aşa fel încît nu puţine fuseseră cazurile cînd Gregory juisase coco-ţat pe Sarah, aplecat asupra chipului ei şi cu cele două degete lipite şi mai ferm, şi mai cercetător, de pleoapele ei închise.
Sarah îşi aduse aminte de toate aceste lucruri acum, în cele cîteva clipe cînd rămase sub Gregory în noaptea asta, pe cînd el adopta poziţia de luptă încă o dată Pentru ultima oară, după cum avea să se dovedească: fiindcă dintr-o dată, luată în stăpî-nire de un elan rebel şi de o forţă corporală care îi Burprinse pe amîndoi, Sarah scoase un ţipăt scurt şi final — „Nuuu!" - şi îl împinse pe Gregory de pe ea, făcîndu-l să cadă din pat şi să aterizeze în pielea goală pe podea.
— Dumnezeule mare, femeie! Sarah se dădu jos din pat şi îşi puse cămaşa de noapte pe ea.
— De ce mă-sa ai făcut chestia asta?
în clipa aceea Sarah îşi luă halatul din cîrligul de pe uşă şi îl îmbrăcă, chinuindu-se puţin pînă găsi mînecile. Gregory îngenunche lîngă pat, cu răsuflarea tăiată, cu mîna la frunte şi străduindu-se să-şi recapete suflul.
— Ai de gănd să-mi răspunzi sau nu? Sarah deschise uşa fără un cuvînt şi alergă pe coridor în direcţia băii. Incuie uşa, se aşeză pe closet şi începu să plîngă. Se legănă înainte şi înapoi cîteva minute. Treptat, plînsul şi legănatul înce-tară, după care Sarah se spălă pe faţă cu apă rece şi se privi în oglindă. Avea ochii tiviţi cu roşu şi buzele strînse într-o postură hotărîtă şi, prin asta, neobişnuită. Incepu să repete formulele adecvate.
Gregory, îmi pare rău, dar m-am săturat.
Cred că ar fi bine dacă nu ne-am mai vedea.
Pur şi simplu nu mai merge, nu?
Cred că de-acum încolo ar trebui să încercăm să fim doar prieteni.
Ca o ciudăţenie, după ce îşi compuse replicile în minte, îşi dădu seama că abia aştepta să le ros-tească; de fapt, nu făcea decîfe să anticipeze, cu o mîndrie vagă şi timidă, satisfacţia pe care urma s-o aibă după ce va fi dinamitat cel puţin una dintre presupunerile cele mai adînc înrădăcinate ale lui Gregory. în cinci minute o să se termine totul, îşi spuse ea; şi dintr-o dată i se păru incredibil că o relaţie care, cum-necum, rezistase mai bine de un an, aducînd cu sine aproape tot ce aflase Sarah despre fericire, dar şi - din ce în ce mai mult, în ultimele luni — numeroase frustrări, putea fi în-cheiată în cîteva clipe, prin trei-patru fraze bine alese, deschizîndu-i uşa spre - ce anume? - liber-tate, probabil, libertatea de a închega alte prietenii, mai reuşite (numele şi figura lui Robert şi - spre mirarea ei pasageră şi neanalizată - a Veronicăi îi apărură în minte preţ de o secundă). Însă acestea erau simple speculaţii: pe termen scurt nu anticipa nimic dincolo de simpla ştergere a tuturor emoţiilor; un vid al sentimentelor; bezna. Totuşi, pînă şi această perBpectivă începuse să pară îmbietoare.
întunericul o înghiţi cînd deschise încet uşa dormitorului şi intră. întuneric şi linişte: nici măcar sunetul respiraţiei lui. Pipăi cu mîna după comu-tator, dar apoi se răzgîndi. în loc de asta, îşi drese vocea şi întrebă aproape şoptit:
— Gregory?
Veioza se aprinse imediat, dezvăluindu-l în capul oaselor, privind-o ţintă, cu braţele încrucişate şi cu bluza de pijama încheiată - ca de obicei - pînă la gît. înainte ca Sarah să poată rosti vreun cuvînt, el se şi lansase într-un monolog scurt, cuprinzător şi inexpresiv.
— Vreau să-ţi spun un singur lucru, Sarah, şi o să ţi-l spun chiar acum, cît mai repede şi blînd cu putinţă, ca să nu te afecteze. Comportamentul tău din noaptea asta mi-a confirmat o bănuială pe care o nutresc de o bună bucată de vreme: bănuiala că eşti departe de a fi o parteneră convenabilă — ca să nu zic mai mult -, alături de care să mă simt în largul meu tot restul vieţii. In consecinţă, mă văd nevoit să te informez că relaţia noastră a luat sfirşit chiar din clipa asta. Din moment ce e prea tîrziu şi n-ar fi rezonabil din partea mea să-ţi cer să-ţi găseşti alt loc unde să stai, o să-ţi permit să împarţi acelaşi pat cu mine, dar numai noaptea asta. Poziţia mea faţă de această chestiune nu e negociabilă, iar acum, că am lămurit-o şi pe asta, vreau doar să-ţi aduc aminte că mîine mă aşteaptă un drum lung cu maşina şi doresc ca măcar din acest motiv, dacă nu şi din altele, să mă laşi toată noaptea să...
— iar aici stinse lumina —
— ...dorm.

Aici, pe doar cîteva sute de metri pătraţi, oraşul încerca brusc să profite oarecum de poziţia lui marină şi să împrumute, în lîne, cîte ceva din aerul unei staţiuni de vacanţă. Douăzeci de cabine de plajă, zugrăvite destul de neinspirat în tonuri pale de galben, verde şi albastru, se ridicau între espla-nadă şi plaja propriu-zisă. La un chioşc se vindeau îngheţate şi acadele. Din altă parte se puteau închiria şezlonguri. însă peste tot sentimentul pre-dominant era cel al lucrului de mîntuială, făcut în dorul lelii. Presupusa distracţie se consumase deja înainte de a fi început. Puţini erau cei care veneau să-şi petreacă vacanţa în acest loc; diversele pen-siuni cu vedere la mare aveau doar cîteva camere ocupate, chiar şi în ceea ce se presupunea a fi vîrful de sezon. lar astăzi, în această după-amiază de duminică destul de caldă şi cu vînt puternic de la sfirşitul lui iunie, în timp ce pachetele goale de fulgi se loveau neconsolate de pereţii tencuiţi cu mortar de pietriş ai veceurilor publice, iar pescăruşii se ridicau şi coborau o dată cu mişcările ameţitoare ale mării, pe plajă se desluşeau doar două siluete. Una dintre ele, o tînără cam de douăzeci de ani, cu braţele dezgolite, încrucişate la piept, şi un păr lung, fin şi negru ca smoala, stătea la cîţiva paşi de apă şi scruta întinderea mării. Cealaltă, care poate că era cu cincisprezece-douăzeci de ani mai în vîrstă, era aşezată pe o bancă din apropierea cabinelor, cu fişul împăturit cu grijă alături, o valijoară la picioare, ochii închişi şi chipul îndreptat spre soa-rele care se vedea ici şi colo printre nori.
Femeia mai tînără se întoarse şi începu să parcurgă în sens invera plaja cu pictriş. Se opri, se aplecă şi ridică o piatră cu o formă curioasă, însă apoi o aruncă la loc. Lovi din greşeală o cutie de Pepsi, iar sunetul acesteia o făcu să-şi dea seama de ce după-amiază liniştită avea parte.
Auzind sunetul, femeia mai vîrstnică deschise ochii şi se uită în jur.
Pe plajă se găseau trei bănci, însă una dintre ele fusese vandalizată - de fapt, aproape demontată -şi nu mai putea fi folosită, iar o alta era ocupată integral de un bărbat între două vîrste care dormea chircit, stacojiu la faţă şi neras de cîteva zile, cu hainele mirosind a stătut şi cu mîna dreaptă încleş-tată pe o cutie de cidru puternic alcoolizat.
Cu toate acestea, femeia mai tînără voia să stea jos.
— Vă deranjează dacă mă aşez aici? fu ea nevoită să întrebe într-un tîrziu,
Femeia mai în vîrstă zîmbi, clătină din cap şi îşi trase fişul mai aproape.
Cele două femei stătură fără să scoată o vorbă.
Cea mai vîrstnică era obosită. Venise pe jos pe plajă tocmai de la gară şi îşi cărase singură valiza. Transpira vîrtos şi tocmai începea să suspecteze că pantofii cumpăraţi cu doar două săptămîni în urmă erau cu o jumătate de număr mai mici decît ar fi trebuit. Şi-i scosese imediat după ce se aşezase pe bancă şi văzuse că pe picioarele goale avea nişte dungi roşii, pronunţate, care începeau să dispară abia acum. Continuă să-şi mişte degetele şi să savureze această noua formă de libertate, pînă cînd îşi dădu seama că femeia mai tînără îşi aţintise privirea asupra picioarelor ei, fixîndu-lecu nişte ochi în care se citea o fascinaţie extremă. îşi încru-cişă imediat picioarele şi stătu cu ele sub bancă, departe de privirile tinerei. îşi ura picioarele mari, bărbăteşti, cu glezne groase, ca şi modul cum se holbau oamenii la ele - iar dintre oameni, în primul rînd femeile şi îndeosebi cele de care (ca în cazul de faţă) se simţea ea însăşi atrasă.
 Jenată, femeia mai tînără îi surprinse privirea şi îi zîmbi sfios, în chip de scuză. Acum era limpede:
aveau să-şi vorbească.
— Dacă n-aveţi unde să staţi, cred că pot să vă ajut, îndrăzni tînăra. Pot să vă recomand un loc.
— Zău?
Tînăra rosti numele unei pensiuni din apropiere.
— Şi, mă rog, prin ce diferă de celelalte? Tînăra pufni în rîs.
— Prin nimic. Atîta doar c-o administrează mama.
Fu rîndul celeilalte femei să zîmbească.
— Ei bine, îţi mulţumesc, dar nu caut cameră.
— Aha. Aşa mi-am zis, cînd am văzut valiza...
— Am fost plecată, spuse femeia mai vîrstnică. Vin direct de la gară.
In felul cum rostise aceste cuvinte - îndeosebi „am fost plecată" - exista ceva care o făcu pe tînără să creadă că interlocutoarea ei nu se referise la o simplă vacanţă. Avea aerul că vorbise despre o peri-oadă de exil.
— Aha, zise ea. o plecare mai lungă?
— Două săptămîni în Italia. San Remo. Foarte frumos.
Prin urmare, se înşelase.
— Inseamnă că locuiţi aici?
Femeii mai în vîrstă întrebările acestea începu-seră să i se pară prea directe. Prin minte îi trecu un gînd nebunesc: era posibil — să fi fost oare cu putinţă - să fie o tentativă de agăţare?
Se decise să verifice ipoteza arătîndu-se cu totul deschisă, oferind toate informaţiile care i se cereau şi încercînd să vadă unde aveau să ajungă.
— La vreo patru kilometri jumate de-a lungul ţănnului, spuse ea. La Clinica Dudden. Acolo lucrez.
— Zău? Sînteţi medic?
— Psiholog.
 Scotoci în poşetă după un şerveţel de hîrtie şi se şterse pe frunte.
— Ştii despre ce loc vorbesc?
— Cred că da. Nu-i de foarte mult timp acolo, nu?
— Doi ani, doi ani si ceva.
— Ce fel de... spital e?
— li tratăm pe oamenii care au probleme cu somnul. Sau măcar încercăm.
—Adică de-ăia care vorbesc în somn şi alte chestii de-astea?
— Oameni care vorbesc în somn, somnambuli, oameni care dorm prea mult sau prea puţin, oameni care uită să respire în somn, oameni care visează urît... toate astea la un loc.
— Şi eu vorbeam în somn.
— Li se întîmplă multor copii.
Femeia mai vîrstnică se uită la ceas: exista un autobuz care trebuia să oprească la staţia de pe malul mării peste patru minute. Se aplecă în faţă şi îşi puse pantofii în picioarele care continuau s-o doară. Apoi cotrobăi din nou prin poşetă şi spuse:
— Uite o carte de vizită. Nu se ştie, poate că la un moment dat o să vrei să ne faci o vizită. o să fii foarte bine primită dacă o să-mi pomeneşti numele.
Tînăra nu ştiu ce să zică. Nu-i mai dăduse nimeni o carte de vizită.
— Mulţumesc frumos, reuşi ea să îngaime, luînd cartonaşul imprimat din mîna celeilalte.
Pe cînd femeia mai în vîrstă îşi lua rămas-bun, i se păru că-i citeşte dezamăgirea în priviri: nu doar deziluzia trecătoare a unor aşteptări nutrite şi neîmplinite, ci, dincolo de ea, ceva mai profund şi mai obişnuit. în timp ce se îndepărta cu valiza în mînă, văzu că mergea adusă de spate. Apoi se uită la cartea de vizifcă din mînă şi citi cuvintele: „Dr. C.J. Madison, psiholog, Clinica Dudden". Dedesubt se aflau cîteva numere de telefon şi de fax.
Femeia mai în vîrstă uitase s-o întrebe cum o cheamă. Oricum, nu i-ar fi spus numele real nici în ruptul capului.
Tînăra porni pe jumătate mergînd, pe jumătate alergînd, spre pensiunea mamei ei.

Uriaş, cenuşiu şi impunător, Ashdown se afla pe un promontoriu, la nici douăzeci de metri de mar-ginea falezei stîncoase, unde fusese ridicat cu peste o sută de ani în urmă. Cît era ziua de lungă, pescăruşii dădeau ocol fleşelor şi turnuleţelor lui, jelindu-se răguşiţi nevoie mare. Toată ziua şi toată noaptea, valurile se izbeau nebuneşte de baricadele stîncoase, împrăştiind un vîjîit interminabil, ase-mănător celui dintr-un trafic intens, prin camerele îngheţate şi pe coridoarele labirintice şi însufleţite de ecouri ale casei vechi. Nici măcar cele mai pustii părţi de la Ashdown - iar în prezent majoritatea erau pustii — nu îşi găseau vreodată liniştea deplină. încăperile cele mai locuibile erau grupate la etajele unu şi doi, dădeau spre mare, iar peste zi se vedeau inundate de lumina unui soare cu dinţi. Bucătăria de la parter era lungă, în formă de L, şi avea tavanul jos; avea doar trei ferestre mici şi era învăluită într-o penumbră permanentă. Frumuseţea sumbră, care sfida stihiile naturii, a Ashdown-ului masca faptul că, în general, oamenilor le venea greu să locuiască acolo. Cei mai vechi şi mai apropiaţi vecini îşi aminteau, dar tot nu le venea să creadă că odinioară casa fusese reşedinţa personală a unei familii cu opt sau nouă membri. însă cu trei decenii în urmă ea fusese achiziţionată de noua universitate şi folosită cîtva timp pe post de cămin studenţesc; pe urmă studenţii fuseseră evacuaţi, iar localul îi fusese repartizat doctorului Dudden ca sediu al clinicii lui private şi al laboratorului de cercetare în domeniul somnului. La clinică puteau fi internaţi treisprezece pacienţi: o populaţie incertă, la fel de schimbătoare ca marea ale cărei valuri se spărgeau de stîncile de dedesubt, întinsă cît vedeai cu ochii, colorată într-un verde maladiv şi unduindu-se sub apăsarea unei nelinişti infinite.

În dimineaţa următoare, doctorul Dudden se opri în dreptul sălii unde colega lui ţinea un seminar cu trei dintre pacienţi şi ascultă vocile care se auzeau prin uşa închisă. Corpul lui se crispă dezaprobator: atmosfera părea stridentă, ba chiar vulgară. Vocile se auzeau ca un fel de bălmăjeală cvasicontinuă, întreruptă destul de des de hohote zdravene de rîs în mijlocul cărora distinse fără probleme chicotitul baritonal şi atît de aparte al doctoriţei Madison. Pe urmă o auzi lansîndu-se într-un monolog care dură cam ojumătate de minut şi fu urmat, de data asta, de cîteva valuri succesive de rîs isteric, însoţit de bătăi cu pumnul în masă şi de toate celelalte sunete ale unei bune dispoziţii imposibil de controlat. Doc-torul Dudden se îndepărtă de uşă şi se cutremură de furie. Circula de cîtăva vreme zvonul că pacien-ţilor doctoriţei Madison le plăceau seminariile, iar aceasta era dovada concretă. Era un lucru scandalos şi, mai mult decît atît, neştiinţific. Ceva ce nu putea fi tolerat.
La prînz o chemă pe doctoriţa Madison la el în birou. Acesta era o încăpere mohorîtă din spatele casei, care dădea spre un petic de grădină de care nu se mai îngrijise nimeni. Un calendar şi un grafic elaborat acopereau jumătate din peretele cel mai mare, iar de-a lungul lui se afla un plan de etaje al casei, care conţinea camerele de zi, dormitoarele şi numele pacienţilor care le ocupau la momentul res-pectiv. Tot acolo se găseau patru rafturi pline cu cărţi şi colecţii de reviste de specialitate, pe cînd ceilalţi pereţ.i erau umpluţi — neputîndu-se folosi cuvîntul „înveseliţi" - cu afişe obţinute de la diverse întreprinderi farmaceutice şi de la cîţiva produ-cători americani de soft-uri. Fondul muzical era asigurat de o piesă barocă interpretată la claviaturi şi reprodusă de un casetofon.
Prima întrebare a lui Dudden fu:
— Aţi adus şi CES-urile?
Chestionarul de Conştientizare a Somnului era un document producţie proprie, pe care pacienţii trebuiau să-şi evalueze în fiecare dimineaţă diver-sele aspecte ale somnului din noaptea precedentă, pe o scară de la unu la cinci. Ei erau întrebaţi dacă avuseseră gînduri în derulare rapidă la ora de culcare, dacă trebuiseră să urineze în timpul nopţii, dacă suferiseră palpitaţii sau observaseră mişcări incontrolabile ale picioarelor, dacă avuseseră coş-maruri sau perioade îndelungate de trezie, la care se adăugau alte optzeci de întrebări. Chestionarul trebuia completat la începutul fiecărui seminar de dimineaţă, urmînd să stea la baza oricăror discuţii ulterioare.
— Nu, spuse doctorita Madison.
— Mi se pare neobişnuit.
— N-am avut timp să le completăm pe toate.
— Asta mi se pare şi mai neobişnuit, zise doc-torul Dudden, fiindcă din ce-am auzit, se pare c-aţi avut timp berechet să spuneţi bancuri, să chicotiţi şi să bîrfiţi întruna ca nişte spălătorese.
Spălătorese? îşi zise doctoriţa Madison, fără să facă vreun comentariu.
— Din moment ce n-aţi fost cu noi în sală, spuse ea apoi, presupun c-aţi tras cu urechea de cealaltă parte a uşii. Şi din moment ce-aţi tras cu urechea de cealaltă parte a uşii, presupun că n-ati auzit despre ce vorbeam. Dacă aţi fi auzit, vi s-ar fi părut cît se poate de legat de profilul clinicii.

Doctoriţa puse un accent fin şi glacial pe cuvîntul „profil", pe care doctorul Dudden fie că nu-l sesiză, fie că-l lăsă să treacă neobservat cu bună ştiinţă.
— Nu asta e problema, rosti el. Sînt dispus să cred că vă limitaţi pe durata acestor,,, sporovăieli la subiectul fixat. Dar daţi-mi voie să vă amintesc că aţi fost angajată aici - de către mine - ca să abordaţi chestiunea din punctul de vedere al psiho-logului clinician, nu al artistului de varieteu.
— Nu prea înţeleg, spuse doctoriţa Madison, netezindu-şi fusta cu un aer preocupat.
— Acum cîteva minute am stat de vorbă cu domnişoara Granger, una dintre pacientele dumnea-voastră de la seminarul de dimineaţă. Am întrebat-o ce anume a provocat o disferacţie atît de mare şi, deşi nu prea i-a convenit, pînă la urmă mi-a spus. De fapt, a citat o remarcă pe care aţi făcut-o, zise Dudden, aplecîndu-se în faţă şi citind din bloc-notesul de pe birou. „în fiecare marţi, domnul doctor Dudden îi invită pe pacienţii de aici din clinică să asiste la una dintre prelegerile lui de la univer-sitate. Săptămîna asta plictiseala a fost atît de mare, încît chiar şi narcolepticii au rămas treji pînă la capăt."
îşi ridică privirea.
— Negaţi că aţi făcut remarca asta?
—Nu.
— Credeţi, probabil, că am luat-o ca pe o jignire personală. Ei bine, chiar am luat-o, dar nu asta-i problema.
— A fost doar o glumă.
— A, îmi dau seama. Credeţi-mă, doamnă doctor Madison, ştiu să recunosc o glumă. In cazul ăsta, însă, pot să vă întreb dacă priviti şi narcolepsia însăşi ca pe - ca să folosesc chiar cuvîntul dumnea-voastră - „o glumă", sau o priviţi - aşa cum mărtu-risesc c-o fac eu - ca pe o dereglare psihofiziologică serioasă şi dăunătoare, care le provoacă numeroase traume şi necazuri celor atinşi de ea?
— Sînt specialistă în narcolepsie, domnule doctor, şi am o experienţă de ani de zile. o ştiţi de fapt foarte bine. Prin urmare, nu văd cum mi se pot pune la îndoială implicarea activă în tratarea acestei dereglări sau seriozitatea, zise doctoriţa Madison şi scoase un oftat. In plus, sînteţi conştient, presupun, că de fapt cataplexia produsă de rîs este unul dintre simptomele cele mai neplăcute şi mai stînjenitoare sub aspect social ale sindromului. Menirea semina-riilor ăstora este să-i ajute pe pacienţi să rezolve această problemă, să încerce să-i repună în armonie cu propriul rîs. Mi s-a părut evident că într-un ase-menea proces umorul este un instrument terapeutic esenţial.
— O explicaţie ingenioasă, aprecie doctorul Dudden după o pauză. Dar nu şi satisfăcătoare.
îşi încrucişă braţele la piept şi se întoarse uşor cu tot cu scaun, în aşa fel încît să nu i se mai adreseze direct.
— Vă aduceţi aminte că de dimineaţă am condus o discuţie de grup cu patru insomniaci cronici. Ştiţi ce-aţi fi auzit dacă v-aţi fi oprit în faţa uşii mele cu această ocazie?
— Probabil nişte sforăituri, răspunse doctoriţa Madison, neputînd să se abţină.
Doctorul Dudden avu un tremur uşor în colţurile gurii; în afară de asta, nu trădă nici un fel de emoţie.
— Constat că şi apneea din timpul somnului e pe lista subiectelor pe seama cărora vă place să glumiţi. Trebuie să-mi notez şi asta.
Chiar simulă că scrie ceva în blocnotes, în timp ce doctoriţa Madison îl privea cu o incredulitate crescîndă. Pe urmă spuse:
— La drept vorbind, ceea ce aţi fi auzit, dacă v-aţi fi străduit suficient, ar fi fost sunetul creioanelor la contactul cu hîrtia de scris, în timp ce patru Chestionare de Conştientizare a Somnului erau completate corespunzător, iar după aceea sunetul mai multor voci care se auzeau pe rînd, pe tonalităţi rezonabile şi ponderate, pe cînd se comparau şi se analizau rezultatele chestionarelor.
Doctoriţa Madison decise că nu mai rezista şi se ridică în picioare, sperînd să scape.
— Am înţeles mesajul, domnule doctor. Dacă asta a fost tot...
— Mă tem că n-a fost. Staţi jos, vă rog. Dudden aşteptă aferat ca doctoriţa să se aşeze la loc.
— Vreau să vă aduc aminte că după-masă trebuie să-l asistaţi pe doctorul Goldsmith la interviul pre-liminar cu domnul Worth. E limpede?
— o fi limpede, dar mă tem că e şi imposibil. Am deja programate cîteva consultaţii, plus o grămadă de restanţe...
— Am înţeles.
Dudden puse mîna pe un creion şi începu să bată uşor cu el în masă, în timp ce obrajii i se îmbujorau de supărare.
— Prin urmare, vă menţineţi obiecţiile, nu?
— Obiecţiile, domnule doctor?
— V-aţi precizat deja atitudinea faţă de această internare. Sau aţi uitat discutia pe care-am purtat-o chiar înainte să plecaţi?
Doctoriţa Madison nu o uitase cîtuşi de puţin, deşi nu fusese altceva decît ultima dintr-o serie de confruntări din ce în ce mai aprinse. Doctorul Dudden îi arătase un articol, dintr-un număr recent al ziarului Independent, scris de un colaborator pe nume Terry Worth, care lucra, se pare, pentru cîteva publicaţii cu difuzare naţională, scriind de obicei despre filme, dar abordînd uneori şi subiecte mai generale. în articolul respectiv, Worth îşi anunţase intenţia de a participa la o competiţie care urma să aibă loc la o cinematecă din Londra, unde avea să se organizeze un „Cineton" de zece zile. Filmele aveau să fie proiectate non-stop, douăzeci şi patru de ore pe zi, iar spectatorul care efectua cea mai lungă vizionare neîntreruptă primea un premiu. Dezvăluind că era deja un insomniac pe perioade lungi, Worth susţinuse că avea să rămînă treaz pe durata tuturor celor o sută treizeci si patru de filme, motiv pentru care, la citirea anunţului, doctorul Dudden luase imediat legătura cu ziarul şi ceruse să stea de vorbă cu el.
— Gîndiţi-vă la posibilităţile de cercetare, dacă nu şi la altceva, se entuziasmase el în faţa doctoriţei Madison. o să-l aducem aici imediat după ce se termină vizionarea. II instalăm rapid într-un dor-mitor şi pe urmă... un dispozitiv din şapte electrozi pentru evaluarea tulburărilor şi a tiparelor som-nului... şaisprezece canale pentru consemnarea electroencefalogramei... înregistrarea manuală a comportamentului în somn pe disc optic şi un ches-tionar complet de conştientizare a somnului, bine-înţeles. E o ocazie fără pereche să vedem ce efecte are expunerea continuă la imagini mediatice asupra conţinutului viselor.
—Asta să fie singurul motiv? întrebase doctoriţa Madison.
— E un motiv suficient de puternic, nu? Ce vreţi să insinuaţi?
— Mă întrebam doar dacă nu v-aţi gîndit şi la impactul mediatic al unui asemenea eveniment. Cît despre domnul Worth, o să-şi plătească singur tratamentul?
— Asta n-are nici un fel de importanţă.
— Şi o să scrie despre noi la ziar? Face parte din învoială?
— Nu există nici o învoială, doamnă doctor Madison. E o insinuare cît se poate de deplasată. Şi chiar dacă ar exista, v-aş ruga să ţineţi cont că această clinică funcţionează în cea mai mare parte ca instituţie privată, că depindem de pacienţi pentru realizarea veniturilor şi că ideea unei mici doze de publicitate ici şi colo nu are nimic rău în sine.
îşi deschisese agenda de pe birou la o pagină unde se afla deja un semn de carte albastru.
— Domnul Worth o să ajungă aici de luni în două săptămîni, înainte de prînz. Văd că vă veţi fi întors deja din concendiu cu o zi înainte, aşa că vă sugerez să conduceţi împreună cu doctorul Goldsmith prima discutie în cursul după-amiezei. Vă trec aici, da?
— Cum vreţi, răspunse ea, dînd nepăsătoare din umeri, iar insolenţa acelor cuvinte şi a gestului care le însoţise îi reveni acum în minte doctorului Dudden, în timp ce se uita la doctoriţa aflată de partea cealaltă a biroului, aproape tremurînd de furie.
— Să nu credeţi, rosti el încet, să nu presupuneţi cîtuşi de puţin că bunătatea mea nu are limite.
— Nici nu mi-a dat prin cap, spuse doctoriţa Madison.
După cîteva secunde de tăcere, îşi dădu seama că discuţia luase sfirşit. Se ridică şi plecă, închizînd uşa uşor în urma ei.
La puţin timp după miezul nopţii, pe cînd era trează, ţinînd fereastra deschisă ca să lase să intre vîntul cald dinspre mare şi observînd lumina lunii care îi năvălise în cameră, doctoriţa Madison auzi un zgomot de paşi pe terasa din faţă. Işi puse halatul şi se uită pe fereastră. Afară se afla un bărbat care stătea rezemat de balustradă şi fuma o ţigară. Vîrful ei auriu, un punct luminos minuscul, se aprindea şi se stingea în funcţie de pufăiturile bărbatului. Acesta nu arăta înfricoşător şi nu părea un intrus. Doctoriţa Madison se decise să coboare şi să vadă cum stăteau lucrurile.
Pe drum fu oprită de Lorna, una dintre tehniciene, care alerga mîncînd pămîntul pe coridor, cu o expresie din cale-afară de neliniştită.
— Tocmai voiam să-l trezesc pe domnul doctor Dudden, spuse ea. S-a întîmplat ceva ciudat. M-am ocupat de pacientul din dormitorul nouă şi l-am dus la culcare acum o oră. L-am supravegheat ceva vreme şi n-a dat semne că vrea să adoarmă, dar părea mulţumit. Stătea în pat şi era calm. După aceea m-am dus să-mi fac un ceai şi, cînd m-am întors, plecase.
— Plecasc? Adică şi-a scos singur electrozii?
— Cred că da.
— Dormitorul nouă - ocupantul din seara asta e domnul Worth, nu?
Doctoriţa Madison coborî în grabă la dormitorul în cauză şi descoperi un tablou care corespundea destul de mult celui descris de Lorna: patul gol, aşternutul în dezordine, reţeaua de fire şi electrozi încîlcită la capul patului şi lăsînd urme de lipici pe perne. Era un lucru extrem de neohişnuit: deşi pacienţii insomniaci voiau frecvent să se deajos din pat, se întîmpla foarte rar să înşele vigilenţa tehni-cienilor şi să rezolve problema pe cont propriu.
— Nu-ţi face griji, zise doctoriţa Madison. Cred că ştiu unde e. o să mă duc să stau de vorbă cu el.
— Şi domnul doctor Dudden?
— Nu-l trezi. Nu cred că e cazul să afle. Se îndreptă spre salonul situat în partea din faţă a casei, unde o fereastră-uşă dădea direct pe terasă. II văzu pe bărbatul care ieşise şi se plimba pe întuneric. Ferestrele erau folosite destul de des, dar ţîţînile le ruginiseră şi scoteau un scîrţîit asemă-nător unui guiţat. Bărbatul se întoarse t'resărind si se uită la doctoriţa Madison, care se apropia, înain-tînd hotărîtă în beznă. Chiar şi pe întuneric, chipul strălucitor al bărbatului era mai palid decît luna.
Deasupra terasei se găsea un bec, însă doctoriţa Madison nu-l aprinsese.

— Domnul Worth, presupun? întrebă ea.
— Exact.
Ca şi ea, Terry Worth purta pijama şi un halat.
— Sînt doctoriţa Madison. Un fel de Vineri al lui Robinson Dudden, ca să zic aşa.
Se opri ca să observe reacţia celuilalt şi să vadă dacă îi remarcase tonul uşor ironic. Luna şi vîrful aprins al ţigării îi iluminară suficient de mult chipul ca să dezvăluie urma unui zîmbet.
— Se pare că aţi fugit din post.
— Da. N-am putut să adorm.
— Nici nu ne aşteptam.
— Ştiţi, nu prea am obiceiul.
— Totuşi, cred că ştiţi că trebuia să cereţi voie înainte să vă daţi jos din pat.
— Da, mi s-a spus, dar nu mi s-a părut ceva foarte important.
— Păi, echipamentul la care aţi umblat e foarte delicat şi costisitor. în plus, văd că aveţi numai Hpici prin păr şi nu cred că vă place.
Bărbatul îşi atinse prudent părul, tresărind dez-gustat.
— Asta e, am făcut-o. Imi pare rău. Sper că n-am produs pagube.
— De data asta nu. Dar mai e ceva - nu ne place să vedem cum ne pleacă pacienţii la plimbare după ce se-ntunecă. Credeam că v-a explicat cineva şi lucrul ăsta.
Marea mugi supărată undeva în zare. Valurile se spărgeau de stînci cu o lipsă de regularitate deconcertantă. Worth le ascultă cîteva clipe, înainte de-a explica.
— Trebuia să mă destind cumva.
— Da, înţeleg. Nu vă faceţi griji. N-am de gînd nici să vă trimit la careeră, nici să vă dau de scris de o sută de ori că n-o să mai faceţi.
Acum bărbatul rîse şi întrebă:
— Ce-ar fi să-mi spuneţi Terry?
 — Mulţumesc, aşa o să fac, zise doctorita Madison, care însă, în loc să-şi dezvăluie propriul prenume, aşa cum se aşteptase Terry, continuă cu o întrebare: Ai reuşit?
— Poftim?
— La maratonul cinematografic. Cele zece zile şi o sută treizeci şi patru de filme. Cum te-ai descurcat?
— A, acolo. Da, am reuşit. Fără probleme. Cred c-o să intru în Cartea recordurilor.
— Felicitări.
Terry avu impresia că doctoriţa ar fi vrut să intre la loc în casă, dar că exista ceva care o reţinea, un impuls care o determina, oarecum contrar propriei voinţe, să prelungească discuţia.
— Domnul doctor Dudden o să fie încîntat, zise ea. Eşti deja favoritul lui.
— Zău?
— Asta-i specialitatea lui, privarea de somn, explică ea, adăugînd după o pauză: Şobolani. Dar-ar dracii.
Terry înţelese greşit şi întrebă:
— V-a căzut ceva?
—Nu, asta fbloseşte. Şobolani. Nu-i lasă să doarmă, ca să vadă ce se-ntîmplă.
— Ce hobby minunat. Şi ce se-ntîmplă?
— De obicei, mor. Dar sacrificiul lor nu e inutil, fiindcă mai apucă să-şi adauge o lucrare sau o comunicare ştiinţifică la bibliografie.
— Incep să cred că acest Vineri al lui Robinson Dudden nu e cel mai devotat dintre slujitori, zise Terry.
— Să nu uit, tot ce vorbim aici rămîne între noi.
— Bineînţeles.
In ciuda acestei asigurări, doctoriţa Madison păru să se îndepărteze în continuare de el, aproape imperceptibil, lăsîndu-se învăluită într-un întuneric şi mai dens. Terry nu-i mai distingea faţa deloc.

— Ştii, nici măcar nu e vorba de vindecarea oamenilor, spuse ea. II interesează cunoaşterea şi-atîta tot. N-o să te vindece.
— Aşa o fi, acceptă Terry. Dar poate c-o să-mi fie de folos locul.
Pret de o clipă, cei doi percepură din nou năvala murmurată a valurilor, defilarea norilor în lumina lunii şi imensitatea mării. Stingîndu-şi ţigara, Terry se linse pe buze şi savură gustul sărat care venea dinspre apă.
— Da, casa asta are o... atmosferă aparte, con-firmă doctoriţa Madison. o să ţi se pară foarte odihnitoare. Cît rămîi aici?
— Am fost internat pentru două săptămîni, răs-punse Terry. Dar nu asta am vrut să spun. Mai există un motiv pentru care ziceam că ar putea să... mă rog, nu să mă vindece...
Se întrerupse, iar doctoriţa Madison aşteptă.
— Ştiţi, a fost o vreme cînd am locuit aici.
— Ai locuit aici?
— Nu foarte mult. Pe cînd eram student. Acum doisprezece ani. De atunci n-am mai dat pe-aici. Cred că ăsta e unul dintre motivele - principalul motiv, de fapt - pentru care m-am hotărît să vin. Din curiozitate.
— Ei binc, înscamnă că ai ceva în comun cu dom-nul doctor Dudden, rosti laconic doctoriţa Madison.
— Cum adică?
— Şi el a fost student tot aici.
— Zău? Cînd anume?
— Nu cred că aveaţi cum să vă nimeriţi în aceeaşi perioadă.
— Parcă poţi să ştii? Care-i numele mic?
— Gregory.
— Gregory Dudden... Nu-mi spune nimic... Oricum, mintea lui se fixase asupra unei alte amintiri.
— Pe vremea aia aveam o prietenă - ciudat, nu m-am mai gîndit niciodată la ea de-atunci, dar acum, că am dat cu ochii de Ashdown, am revăzut.., In orice caz... Ea ar trebui să se-ntoarcă aici, fiindea avea cel mai ciudat... sindrom, cred că aşa-i spuneţi,
— în ce fel?
— Avea tot felul de vise - incredibil de vii — atît de vii, că nu putea să facă deosebirea între lucrurile pe care le visa şi alea care i se întîmplau de-ade-văratelea.
— Halucinaţii hipnagogice, spuse doctoriţa Madison. Cunoscute şi drept vise de dinaintea somnului.
— Au şi un nume? Vreţi să spuneţi că-i vorba de ceva obişnuit?
— Nu, nu-i deloc obişnuit. Poate fi unul dintre simptomele narcolepsiei. Era narcoleptică?
— Nu sînt sigur.
— Ai cunoscut-o bine?
— Da, aşa cred. Am trăit puţin împreună - cîteva săptămîni, nu mai mult - în anul cînd am absolvit.
— Cînd spui că aţi trăit împreună...
— Adică am împărţit apartamentul ăsta, nu alt-ceva. Nu am...
Cuvintele i se stinseseră într-o tăcere ambiguă — pe jumătate nepăsătoare, pe jumătate plină de regrete. Abia cînd adăugă „O chema Sarah" în voce i se ghici o nuanţă neaşteptat de blîndă şi medi-tativă. Apoi glasul îi redeveni sigur şi energic.
— lertaţi-mă, probabil că vă reţin. Cred că sînteţi obosită.
— Nu cine ştie. Tu eşti? Terry rise sonor.
— Sînt obosit mereu şi niciodată, spuse el. Mă tem că ăsta-i bleetemul meu. In orice caz, acum nu-mi arde să dorm. In ce mă priveşte, avem toată noaptea în faţă.
— în regulă, acceptă ademenitor doctoriţa Madison. Povesteşte-mi despre Sarah şi despre ce visa.

— Povesteşte-mi despre ce visezi, îi spusese cîndva Gregory lui Sarah, pe cînd stăteau pe aceeaşi terasă, într-o frumoasă dimineaţă de noiembrie, cu multi ani în urmă. Aş vrea să ştiu de cît timp durează chestia asta.
Sarah îşi încălzise mîinile lipindu-şi-le de cană, se înfiorase uşor din cauza vîntului care venea din-spre ocean şi îl privise cu afecţiune. Asta se întîmpla în primele luni ale relaţiei lor, cu mult înainte să intervină răceala. Pe vremea aceea Sarah credea în continuare despre el că putea să fie din cale-afară de cumsecade. Incă îl privea ca pe un bărbat înţelept şi înţelegător. Aşezată în apropierea lui pe terasa aceea şi aplecîndu-se instinctiv spre el în aşa fel încît să li se atingă genunchii, simţise cum neli-niştile începeau să se destrame. Uitase deja că în ultima vreme se certaseră tot mai des şi din motive din ce în ce mai neînsemnate. Cît despre sex, îşi spusese că lucrurile aveau să arate mai bine pe măsura trecerii timpului. Incercase să nu bage de seamă că, pe cînd i se adresa lui Gregory, acesta îi transcria cuvintele într-un caiet pe a cărui copertă stătea scris „PROBLEMA PSIHOLOGICĂ A LUI SARAH".
în orice caz, era emoţionată, fapt care nu putea fi contestat; asta fiindcă tocmai făcuseră o descope-rire importantă împreună. Dăduseră din întîmplare peste o explicaţie a unui lucru care o nedumerea pe Sarah de cinci ani încoace, dacă nu cumva chiar de mai mult. Işi dăduseră amîndoi seama, chiar în dimineaţa aceea, că era incapabilă să facă vreo deosebire între vise şi amintirile din lumea reală.
— Povesteşte-mi despre ce visezi, o rugase Gregory. Aş vrea să ştiu de cît timp durează chestia asta.
Aşa că Sarah trăsese adînc aer în piept şi îi spusese.
Tbtul începuse, îi declarase ea, cînd avea paispre-zece sau cincisprezece ani. Nu-i plăcea deloc la şcoală, se chinuia din greu să îşi termine temele şi nutrea o groază colosală faţă de profesorul de isto-rie, un oarecare domn Mountjoy. Spre sfirşitul unei seri dificile, după ce îşi dăduse seama că era cu desăvîrşire incapabilă să scrie o lucrare despre cauzele Războiului Franco-Prusac - pe care urma să o citească a doua zi în clasă -, se dusese la culcare cu ochii în lacrimi, hotărîtă în disperarea ei fie să tragă chiulul în dimineaţa următoare, fie să se dea bolnavă. în loc de asta, se trezise cu un sentiment de deplină uşurare şi cu amintirea îndepărtată a faptului că scrisese lucrarea, dar nu oricum, ci -ştia dincolo de orice dubiu - la un nivel cu totul remarcabil: parcă o vedea în caiet, avînd patru pagini şi jumătate, cu cîteva ştersături pe pagina trei, însă în rest îngrijită şi prezentabilă, cu titlul subliniat cu două linii de cerneală roşie şi chiar şi cu nişte note de subsol introduse mai pe la sfirşit, ca să-i dea o spoială ştiinţifică. Abia pe la unspre-zece şijumătate în aceeaşi zi, în prima oră de după pauză, deachisese caietul cu puţin tirnp înaintc de-a i se cere să vorbească în faţa clasei şi descoperise că — incredibil - lucrarea nu exista. In orice caz, asta fusese concluzia pe care se văzuse nevoită s-o tragă: la început crezuse că făcuse o greşeală pro-stească şi o scrisese într un alt caict, aşa că scoto-cise febril prin ghiozdan, uitîndu-se în caietele de engleză, geografie şi franceză, iar panica ei crescuse atît de vizibil şi audibil, încît domnul Mountjoy trebuise să-l întrerupă în miezul lucrării pe elevul care citea atunci şi s-o întrebe ce se întîmplase. li explicase că-şi lăsase, probabil, lucrarea în dulăpior şi ceruse voie să se ducă s-o ia. Fusese lăsată, dar nici răsfoirea caietelor de matematică, germană, biologie şi fizică în liniştea neobişnuită a vestiarului pustiu unde se găseau dulăpioarele nu se soldase cu descoperirea atît de necesarei lucrări; iar pe urniă, cuprinsă de o buimăceală vecină cu isteria, ieşise din clădirea şcolii şi dăduse fuga în parcul muni-cipal unde, cu capul în mîini, se străduise zadamic să pună întîmplările într-o ordine logică şi începuse să se întrebe serios, pentru prima dată, dacă nu cumva îşi pierduse minţile. Lucrarea nici nu mai apăruse vreodată, aşa că Sarah fusese consemnată la şcoală întreaga săptămînă, dat fiind că domnul Mountjoy nu crezuse o iotă din ce i se povestise; şi chiar dacă toată lunaea dăduse uitării incidentul, ea una nu-l uitase, deşi nu mai vorbise nimănui despre el, chit că pe durata următorilor ani mai trecuse prin păţanii de soiul ăsta la intervale neregulate. o dată, cîteva semestre mai tîrziu, o certase zdravăn pe Angela, cea mai bună prietenă a ei, fiindcă nu venise la întîlnirea pe care-o fixaseră la ieşirea din bazinul acoperit; Angela negase existenţa unui asemenea rendez-vous, iar discuţia lor dusese la o ruptură peste care nici una dintre ele nu fusese în stare să treacă definitiv. Altă dată Sarah îşi nedu-merise întreaga familie, oprindu-se la o farmacie în drum spre casă şi aducînd -la cererea expresă a mamei sale, după cum ţinuse să precizeze - şase tuburi de pastă de dinţi pentru fuinători, zece plicuri de ceai din amestec de fructe şi supozitoare cît să le ajungă pentru cel puţin un an.
Deşi îi era atît de ruşine, încît nu putea s-o recu-noască nici măcar faţă de cele mai bune prietene sau faţă de propria familie, Sarah se convinsese că era victima vedeniilor - elanuri vii şi incontrolabile ale imaginaţiei, pe care la început nu avusese de c( să le pună în legătură cu visele (asta şi fiindcă d( obicei visele de care îşi aducea aminte nu aveau mare legătură cu lumea reală, ci înclinau, ca la toată lumea, spre grotesc şi fantastic: de pildă, visa de multe ori şerpi, deşi coşmarurile cele mai relc erau cele cu broaşte). Adevărul ieşise brusc la iveala abia în dimineaţa aceea pe terasă, cu ajutorul lui Gregory. Şi chiar dacă pe Sarah o necăjise cearta pe care-o avuseseră cu o seară în urmă, într-un fel era efectiv recunoscătoare, fiindcă tocmai disputa cu pricina şi straniile ei consecinţe descuiaseră în cele din urmă uşa acestui mister.
Necazurile începuseră cu o după-amiază în urmă, cînd Gregory îi spusese lui Sarah că fuseseră invitaţi la o cină onomastică la un restaurant din zonă (care încă nu fusese stabilit) de către unul dintre colegii studenţi la medicină, cineva pe nume Ralph, pe care se părea că Gregory nu-l cunoştea foarte bine. Sarah întrebase dacă fusese invitată nominal, iar Gregory se văzuse nevoit să răspundă negativ; din cîte îşi dădea seama, Ralph nu ştia că erau împreună şi se mulţumise să-i spună că putea să vină cu o prietenă dacă avea chef. Mă gîndeam eu, zisese Sarah. Gregory o rugase să-şi explice reacţia, iar ea îi spusese că fusese prietenă cu Ralph pînă în urmă cu vreo cîteva luni, cînd avusese loc un episod jenant, după care nu-şi mai vorbiseră.
— Ştii restaurantul ăla pescăresc din zona por-tului? întrebă ea. Planetarium îi zice, îl ştii?
(I se spunea aşa datorită tavanului boltit din salonul principal, pe care un artist de prin partea locului pictase un cer noctum de la un capăt la altul.)
— Ei bine, odată m-a invitat acolo. Pe mine şi pe părinţii lui, care veniseră-n vizită în week-end. Dumnezeu ştie de ce m-a ales taman pe mine pentru o asemenea onoare; mă gîndesc că e posibil să-i fi căzut niţel cu tronc. Oricum, era sîmbătă seara, puhoi de lume, iar pe cînd eram pe terminate cu masa şi ajunseserăm la cafea a început să-mi fie rău. Da' rău, nu glumă. Cred că de la midii mi s-a tras. M-am dus la closet şi m-am gîndit c-o să vărs, da' nu s-a-ntîmplat nimic. Aşa c-am urcat înapoi pe scări, lumea tocmai se pregătea să plece, mie-mi era tot rău în draci, da' pîn' la urmă ne-am luat parde-siele şi ne-am oprit pe treptele restaurantului să ne spunem la revedere. Inţelegi, ai lui voiau să se-n-toarcă în oraş la hotel. Mă rog, stăteam frumuşel cu toţii acolo, sporovăiam şi ne pregăteam să ne des-părţim, şi deodată am ştiut c-o să-mi vină să vărs. Dintr-o clipă-n alta. Şi taman cînd vorbeam mai cu foc, nu zici că mă-ndoi ca briceagu' şi vomit tot ce era-n mine pe trepte şi pe trotuar? Uite-aşa, tot ce-nfulecasem, împrăştiat pe scările restaurantului, să vadă toată lumea. Da' chestia cea mai ciudată a fost că Ralph şi părinţii lui nici măcar nu s-au oprit din discuţie. Zi şi tu, dacă nici asta nu-i educaţie aleasă, atunci care mai e? Au continuat ca şi cum nu s-ar fi întîmplat absolut nimic. Singura chestie pe care-a făcut-o mama lui Ralph a fost să-mi dea un şerveţel de hîrtie ca să mă şterg la gură. Pe urmă au mai trăncănit cîteva minute, s-au înţeles ce-aveau să facă a doua zi, i-au zis noapte bună şi l-au pupat, după care taică-său s-a aplecat spre mine să-mi zică noapte bună şi să mă pupe, şi exact în clipa aia am păţit-o iar, mi s-a făcut rău şi, pînă să-mi dau seama ce se-ntîmplă, am mai vomitat o dată pe trepte, numai că de data asta jumătate a ajuns pe pantalonii şi pe pantofii lui taică-său. Şi ce să vezi, părinţii lui Ralph nici măcar n-au clipit. N-au scos o vorbă. După aia i-au mulţumit pentru seara minunată, sau ceva de genul ăsta, şi s-au dus în treaba lor, iar noi am pornit într-o cu totul altă direcţie şi tot ce mi-a zis el a fost „Acum ţi-e bine?" cu vocea aia rece ca un sloi. Pe urmă ne-am urcat într-un taxi şi ne-am întors în campus, dar nici măcar nu ne-am sărutat înainte de culcare. Mi s-a părut c-a crezut că toată treaba a avut un haz de-ăla răutăcios, fiindcă ai lui erau stilaţi iar eu nu, şi a avut impresia că făcusem o demonstraţie distractivă despre cum se poartă neciopliţii în faţa ălora cu fasoane.
— Nu, eşti nedreaptă cu el, spuse Gregory. Nu-l ştiu foarte bine pe Ralph, dar sînt sigur că nici prin cap nu i-ar trece să se comporte în felul ăsta.
— Şi-atund de ce n-a mai vorbit cu mine din ziua aia?
Gregory nu găsi nici un răspuns la această între-bare, însă îşi petrecu o bună parte din următoarele cîteva ore liniştind-o pe Sarah şi spunîndu-i că nu avea de ce să se teamă de invitaţia la cină. Cu toate acestea, la opt fără un sfert, cînd ajunseră amîndoi în faţa căminului unde stătea Ralph, fata tot nu scăpase de îndoieli.
— Dacă-i duce pe toţi la acelaşi restaurant?
— Şi ce-i cu asta?
— Pai, ar fi groaznic de jenant, nu?
— Nu pot să nu mă gîndesc că faci din ţînţar armăsar, Sarah.
între timp, începuseră să urce scările.
— Ţi-e uşor să vorbeşti. Problema e că ştiu, pur şi simplu ştiu, că şi-a distrat toţi prietenii cu povestea ai'a. Parcă-l văd spunîndu-lc totul de la cap la coadă şi făcîndu-i să rîdă-n hohote. Or să se umfle de rîs de fiecare dată cînd or să se-ntîlnească.
— Asta-i o prostie, rosti Gregory pe un ton cate-goric.
Ajunseseră deja pe coridorul lui Ralph.
— Mă pregătesc să devin psihiatru, Sarah. Adică un specialist în felul cum lucrează mintea omului. Şi dacă am cît de cît idee despre ce înseamnă firea omenească, pot să-ţi garantcz că n-a suflat o vorbuliţă nimăni. Toată chestia aia e doar un exemplu în plus al paranoiei şi-al maniei persecuţiei de care eşti atinsă.
Oprindu-se în faţa uşii lui Ralph, smulse un bileţel prins la intrare şi îl citi cu voce tare.
— Prietenii lui Ralph, spuse el. Ne vedem la opt jumate la Vomitarium.
Din acest moment relatările lui Gregory şi Sarah începeau să nu mai coincidă, deşi nimeni nu-şi dădu seama pînă a doua zi dimineaţă, cînd Sarah se trezi destul de devreme şi descoperi că Gregory nu mai era în pat lîngă ea. Se dădu jos şi trase draperiile. îşi coborî privirile şi-l văzu stînd pe terasă, cu ochii aţintiţi asupra mării, îmbrăcat cu paltonul gros de culoare albastru-închis pe care şi-l încheiase pînă la ultimul nasture.
Sarah îşi puse nişte haine pe ea şi coborî în bucătărie, unde făcu două căni mari de cafea. Le duse afară, ieşind pe terasă pe fereastra-uşă din camera cu televizorul.
— Poftim, spuse ea, punînd cana pe masă, lîngă caietul în care scrisese Gregory. Arăţi îngheţat. S-a-ntîmplat ceva?
— N-am putut să dorm, răspunse el, sorbind recunoscător din cafea. De fapt, abia am pus geană pe geană toată noaptea.
—Zău?
— Da. M-ai trezit tot timpul.
— Ce vrei să spui? se miră Sarah.
— M-ai ţinut treaz. Ai avut nişte somnilocvh.
— Ce-am avut?
— Somnilocvii. Ai vorbit în somn.
— Nu fac aşa ceva.
— Mă rog, azi-noapte ai făcut.
— Vorbeşti serios? Şi ce-am spus?
— A, nu stiu.
Căscă pînă-i trosniră fălcile şi pe urmă se încruntă.
— Ceva gen „pă cine să-nălbească ofticat".
— Ce ciudat.
— Foarte.
Treptat, cafeaua începu să-l înviorezc şi în cele din urmă întrebă:
— Ia zi, pîn' la coadă cum te-ai distrat ieri?
— A fost bine, răspunse Sarah după o pauză provocată de un moment de surprindere.
— Recunosc că mi-a plăcut de Harriet, încercă Gregory s-o facă să vorbească.
— Harriet?
—Da. Haioasă, aşa mi s-a părut. A însufleţit niţel atmosfera.
— Şi cine e, mă rog?
Gregory îi aruncă o privire uşor iritată.
— Harriet. Noua prietenă a lui Ralph. Ai stat lîngă ea toată seara.
— Lîngă ea? Unde?
— La restaurant.
Sarah suflă usor peste cafeaua din cană. Ajunse la concluzia că Gregory începuse cine ştie ce joc plictisitor.
— Habar n-am de cine vorbesti.
— Uite ce-i, rosti cl cxasperat. A fost o observaţie şi-atîta tot. Doar nu-i cazul să fiu pedepsit doar fhndcă... fiindcă am spus ceva frumos despre altă femeie, nu?
— Păi, din moment ce nu ştiu cine-i femeia, nu-mi permit să comentez.
Gregory se întoarse cu faţa spre ea.
— Vorbesc despre aseară, Sarah. Vorbesc de femeia lîngă care-ai stat şi cu care-ai discutat toata seara.
Fără să mai scoată vreun cuvînt, Sarah se ridică, se întoarse pe călcîie şi dispăru de pe terasă, lăsîndu-l pe Gregory să apiimege şi să îşi bea cafeaua, măcinat de presupunerea mohorîtă că încălcase o lege nescrisă a prieteniei dintre un băiat şi o fată.
 Cînd se înapoie după zece minute, Sarah arăta îngrijorată şi gata să-şi ceară scuze. Se insinuă cu grijă pe scaunul de lîngă el şi spuse:
— Ştiu c-o să ţi se pară ciudat, dar nu-mi aduc cîtuşi de puţin aminte să fi mers cu tine la restau-rant aseară. Ce s-a petrecut există şi-n memoria mea, numai că e cu totul altfel.
Gregory o fixă cu o privire intensă.
— Am avut fel de fel de experienţe ciudate în ultimii ani, încă din adolescenţă. Ţin minte lucrurile altfel decît au avut loc. îmi imaginez o mulţime de chestii. Inventez. Nu ştiu cum se-ntîmplă. N-am spus nimănui despre treaba asta. Tu eşti primul. lar ţie pot să-ţi spun — îl privi, iar vocea începu să-i tremure - fiindcă am încredere în tine. Fiindcă te iubesc.
Gregory îşi ţuguie buzele; preţ de o clipă, Sarah crezu că avea de gînd s-o sărute. In loc de asta, puse mîna pe pix, deschise din nou caietul şi-l răsfoi grăbit pînă la prima pagină albă.
— Bine, dar e fascinant, zise el. Vrei să spui că nu ţii minte deloc c-ai fost la restaurant? Că ai stat lîngă Harriet? Că ai cîntat „Mulţi ani trăiască"? Că ai comandat raci?
Sarah începu să-şi încreţească fruntea.
—Nu ştiu... E ceva familiar.., Vag familiar... Dar mai există o amintire, una mult mai puternică.
— Un fel de memorie alternativă?
— Da, bănuiesc că da.
— Ei bine, spuse Gregory, mîzgălind furibund, asta e ceva genial, să dea dracii. Nu-ţi pică o pleaşcă de soiul ăsta în fiecare zi. Bun, acum zi-mi ce crezi tu că s-a-ntîmplat aseară.
Amintirile lui Sarah coincideau cu ale lui Gregory doar pînă cînd descoperiseră biletul prins de uşa lui Ralph. După aceea, susţinu ea, se certa-seră rău de tot, iar ea refuzase să meargă cu el la cina onomastică. Gregory se dusese singur, în timp ce Sarah îşi croise drum pînă la Jonah's, un local cu autoservire foarte căulat în tot, campuBul.
— Cînd ai ajuns acolo? întrebă Gregory, conti-nuînd să consemneze tot ce i se spunea.
—Habar n-am, să fi fost pe la opt...
— Şi cît ai stat?
— Destul de mult. Nu prea aveam ce să fac. Ştiu eu, cam o oră.
— Ce-ai mîncat?
— Chiar e nevoie şi de asta? Are vreo impor-tanţă?
— Totul are importanţă. E esenţial să stabilim cît de precise au fost... halucinaţiile astea. înc-o dată, ce-ai mîncat?
— Supă, atîta tot.
— Doar supă? Păi nu-ţi era foame?
— Nu mai aveau foarte mult de mîncare. Nu m-a atras nici unul dintre felurile principale.
— Ce erau?
— Hm, plăcintă ţărănească ori ficat. Gregory începu să scrie, dar se opri la jumătatea primului cuvînt. Işi ridică privirea, iar ochii îi străluceau.
— Bine, dar exact asta ai spus azi-noapte în somn.
— Ce anume?
—N-a fost „Pă cine să-nălbească ofticat", ci „plăcintă ţărănească ori ficat".
Lăsă pixul din mînă şi scoase un rîset mai degrabă triumfător decît amuzat.
— Toată povestea a fost un vis, Sarah. Ai visat. Gregory avu nevoie doar de cîteva minute ca s-o convingă pe deplin că era explicaţia cea mai raţio-nală, cea mai plauzibilă şi de fapt singura care putea fi concepută. Aşa află Sarah că nu era defel victima vedeniilor, ci că de multe ori avea vise atît de reale, încît nu le putea deosebi de întîmplările prin care trecea cînd era trează ; mai mult, erau atît de reale, că aveau puterea să şteargă din memorie lucrurile care avuseseră loc de-adevăratelea, aşa încît trebuiau ţinute minte prin vise, recuperate de undeva de sub ele şi privite prin suprafaţa lor ceţoasă şi răzuitoare, aşa cum te uitai la cuvintele originale ale unui palimpsest.
— Dar asta explică totul, spuse ea. Toate ches-tiile ciudate care mi s-au întîmplat. Toate neînţelegerile alea...
— Fiindcă a-au inai petrecut şi înainte? întrebă
Gregory. Ai mai avut vise de-astea şi pîn-acum?
— Da. De multe ori.
Gregory dădu încă o pagină a caietului şi scrise o rubrică nouă, cu majusculele acelea tipice, îngrijite şi mici din cale-afară.
— Ia să te-aud, Sarah, spuse el cu un zîmbet febril. Povesteşte-mi despre ce-ai mai visat.
Relaţia dintre Sarah şi Gregory se încheie unsprezece luni mai tîrziu, în primele zile ale anului postuniversitar al fetei. In acea perioadă somnul ei, care oricum nu excela prin regularitate, devenise şi mai agitat, iar visele ei se dovediseră în continuare derutante şi nedemne de încredere.
Adeseori aceste vise erau extrem de veridice şi înşelătoare în zilele cînd avea parte de grave tulburări emoţionale, ca de pildă în noaptea despărţirii de Gregory. Sarah nu avea de unde să ştie, dar în noaptea aceca începuse să viseze foarte repede, la doar cîteva minute după ce se furişase în pat fără tragere de inimă: i se întîmplase să se cufunde, cu o repeziciune nefirească, într-un somn profund, însoţit imediat de unul dintre cele mai amăgitoare vise pe care le avusese în viaţa ei. Dimineaţa, cînd se trezise, substanţa visului i se întipărise pe scoarţă ca o amintire vie, dulce-amăruie. Era convinsă că lucrul pe care 1 visase avusese loc în realitate.
In ciuda cuvintelor pompoase şi ofensate ale lui Gregory, în ciuda faptului că el şi nimeni altul se afla lîngă ea în pat şi respira şuierat în somn, Sarah nu pe el îl visase, ci pe Robert, noul prieten pe care-l întîlnise în bucătăria în formă de L de la Ashdown. Visase că era extrem de necăjit şi că ea era singura persoană care ştia de ce. Visase că sora lui Robert murise.
în dimineaţa următoare se aşteptă să-l vadă în bucătărie la micul dejun, însă nu-l găsi acolo. Gregory plecă la Londra pe la zece, fără să-şi ia rămas-bun, iar după aceea Sarah intră în campus şi îşi găsi un loc în bibliotecă, unde stătu cîteva ore fără să reuşească să lucreze ceva. Se gîndi puţin la Gregory, dar gîndurile îi zburară mult mai des la Robert, facînd-o să se întrebe cum se descurca după primirea acelei veşti cumplite. Probabil că plecase deja acasă: trebuia să-şi aline părinţii şi să facă pregătirile pentru înmormîntare.
Rămase la bibliotecă pînă după-masă la patru, meditînd la întorsătura nefericită pe care-o luaseră lucrurile. încă nu se deprinsese să-şi monitorizeze visele şi să vegheze atent la graniţa dintre lumea onirică şi cea reală, aşa că nu-i trecu prin cap că s-ar fi putut ca moartea surorii lui Robert să fie doar un vis. De asemenea, nu se gîndi că s-ar fi putut ca această fantezie înşelătoare să fi fost inspi-rată de suferinţa exprimată de Robert cînd murise pisica familiei, combinată cu deviza răutăcioasă -„Moarte Surorilor" - pe care i-o repetase de atîtea ori. In orice caz, nu-şi amintea cu precizie întîlnirea pe care o avuseseră în bucătărie cu o seară în urmă - visul îi dislocase amintirea. Deşi Robert ar fi fost fără îndoială mişcat dacă ar fi aflat că ea stătea în bibliotecă şi se gîndea la el, făcîndu-şi griji ca nu cumva viaţa lui de-acum încolo să fie marcată de moartea prematură a surorii lui, de fapt nu era nevoie de aşa ceva; căci în clipa aceea Robert stătea în baie la Ashdown, iar singura lui preocupare era o vagă nesiguranţă legată de locul unde avea să ia
cina.
în cele din urmă, Sarah fu trezită din reverie de zgomotul surd al unor obiecte lăsate să cadă pe pupitrul de alături. Cineva trîntise trei cărţi pe el, iar acum stătea lîngă ea, cu un zîmbet care sugera emoţie şi mulţumire de sine. Era Veronica, femeia aceea ciudată şi prietenoasă de la Cafe Valladon.
— Eram sigură c-o să te găsesc aici, spuse ea. Ti-am adus ceva care să-ţi dea de gîndit.
Cărtile erau Al doilea sex de Simone de Beauvoir, Politica sexelor de Kate Millett şi Femeia lui Sade de Angela Carter. Sarah citise deja două dintre ele.
— Fă o-ncercare şi pe urmă vino să stăm de vorbă, spuse Veronica. Mă găseşti la cafenea în cele mai multe zile, în special după-masa.
— Mersi, rosti Sarah, prea surprinsă ca să poată adăuga şi altceva.
— Cu plăcere, zise Veronica.
Pe cînd dispărea în întuneric între două rafturi cu cărţi, lui Sarah îi rămase în minte imaginea spatelui ei lung şi suplu.
Apa din cadă începuse să se răcească, în vreme ce Robert se pregătea să termine bărbieritul. Ca de obicei, lăsase la urmă părtile preferate - gîtul şi îndeosebi mărul lui Adam. în apa tulbure din cauza săpunului şi a murdăriei propriului corp, apăruseră ici şi colo firişoare de păr negru. Clăti lama de ras la robinet, străduindu-se s-o cureţe în întregime. Vîntul urla înjurul zidurilor de la Ashdown, pe cînd Robert se cufunda şi mai mult în apa în curs de răcire: cel puţin în felul ăsta se apăra de frigul zdravăn din baia care, în mod absurd, era de departe cea mai mare şi mai înaltă încăpere de pe tot etajul. Cu un aer visător, îşi plimbă din nou lama de ras pe obraji, după care scoase din apă un picior, îl întinse şi-i cercetă subţirimea şi albeaţa cu dezgust. Firele de păr i se lipiseră inerte de gambă şi de coapsă. După ce stătu pe gînduri preţ de o clipă, îşi fixă un punct imediat sub genunchi şi începu să mişte aparatul de ras de acolo în jos. Nu trecu mult şi reuşi să dezgoleaacă un petic de piele de vreo cinci centimetri pătraţi.
Această operaţiune de epilare i se păru la început captivantă, apoi însă pur mecanică. Incctă să se concentreze asupra mişcărilor moi şi totodată abrazive ale aparatului de ras şi-şi lăsă mintea să hoinărească la întîmplare. Intr-o primă fază se gîndi la Muriel. De cînd se ştia, familia lui avusese trei pisici, însă aceasta fusese favorita lui: era cea mai blîndă şi cea mai afectuoasă. Dar chiar şi aşa, era şocat - şi într-o oarecare măsură îi era efectiv ruşine - cînd se gîndea cît de grav afectat fusese ieri, cînd aflase că murise. Era sigur că Sarah îl surprinsese plîngînd cînd stătusc de vorbă cu el în bucătărie. Probabil că deja îl dispreţuia. Asta-i spu-nea taică-său de fiecare dată cînd plîngea: „Dac-o să te vadă o femeie aşa, o să te dispreţuiască. Femeilor nu le plac bărbaţii slabi. Trebuie să fii respectat. Iar pe plîngăcioşi nu-i respectă nimeni." Parcă auzea şi acum cuvintele acelea, rostite pe singurul ton pe care îşi amintea să-l fi folosit taică-său cînd i se adresa: încărcat de diapreţ şi neiertător.
Cu toate acestea, Sarah nu părea să-l dispreţuiască. Poate că de fapt nici nu observase; poate că fusese adîncită în propriile ei probleme. Povestea aceea despre bărbatul care o insultase pe stradă fusese din cale-afară de ciudată. Spera că încetase să-şi facă griji din cauza ei. Oricum, avea ochi frumoşi: metalici, albastru-deschis, bătînd un pic spre cenuşiu.

Lama folosită nu era dintre cele mai sigure, aşa că o usturime bruscă undeva în regiunea gambei îl făcu să tresară. Se tăiase destul de rău: un firicel de sînge se prelingea deja în apa din cadă. Pînă la urmă, bărbierirea picioarelor nu era o activitate relaxantă şi exclusiv automată, aşa cum îi plăcuse să creadă: tot era nevoie de un strop de concentrare. Insă chiar şi aşa, avea ceva profund mulţumitor, un fel de îndreptăţire primordială. Nu pricepuse nicio-dată care era hazul picioarelor păroase. Le ceruse tuturor prietenelor lui de pînă atunci părerea cu privire la acest subiect şi constatase uimit că toate le considerau atrăgătoare. Pînă la urmă, era tot un drac; dar nu avea cum să nu privească fenomenul ca pe expresia unei inexplicabile lipse de gust.
între timp, aproape că terminase: îi mai rămă-seseră gleznele, pentru care mai era nevoie de un efort. Pînă atunci însă, putea să se odihnească puţin. Se cufundă la loc în apa cenuşie, plină acum de fire negre de păr, şi-şi lăsă ochii să se plimbe pe faianţa crăpată şi murdară de pe perete. li amintea de duşurile de la şcoală, care la rîndul lor evocau alte episoade neplăcute: spălatul la un loc cu cei-lalţi, tachinările, comparaţiile făcute pe furiş...
Robert stătea în baie de mai bine de-o oră - timp suficient pentru ca Sarah să plece de la bibliotecă, să prindă un autobuz care venea dinspre campus şi să se întoarcă la Ashdown, nerăbdătoare să se spele pe cap. Uşa de la baie nu avea încuietoare. Cine voia s-o blocheze trebuia să lipească suportul pentru prosoape de ea, dar Robert, care era nou-venit, încă nu descoperise procedeul. Din această cauză fata dădu buzna peste el, fără măcar să bată la uşă.
Totul avu loc la repezeală. Sarah scoase un ţipăt speriat şi oripilat, pe cînd strigătul lui Robert fu unul de durere, fiindcă tocmai îşi rădea glezna stîngă, cu piciorul ridicat în aer. In momentul deschiderii bruşte a uşii îi fugise mîna, iar cele două lame gemene ale aparatului de ras i se înfipseseră adînc în picior de două ori, în unghi drept, lăsîndu-i o dublă cicatrice pe care urma s-o aibă pentru tot restul vieţii, ca nişte croşete dintr-un text dactilo-grafiat. De data asta nu se mai prelinse doar un firicel de sînge, ci o cantitate incomparabil mai mare, care ţîşni şi se amestecă imediat cu apa din cadă, colorînd-o în trandafiriu cît ai clipi din ochi. Sarah îl privi ţintă, îngrozită şi pietrificată, iar timp de o secundă lui Robert i se păru că avea să-i sară în ajutor. Insă reuşi s-o împiedice, strigînd:
— Nu-i nimic! E-n regulă! Mă epilam, atîta tot.
—lartă-mă, mă... mă-ntorc după ce termini. Se îndreptă spre uşă, dar se opri cînd ajunse lîngă ea. îşi ferea ochii şi se uita în altă parte.
— N-ai păţit nimic? Vreau să spun, ai nevoie de ceva? In dulăpiorul ăla e o trusă de prim-ajutor.
— Mulţumesc. o să fie totul în regulă. Acum... lasă-mă singur, bine?
Sarah ieşi din baie, dar se opri încă o dată pe coridor.
— Credeam c-ai plecat deja, spuse ea repede şi enigmatic, după care se făcu nevăxută.
Robert nu-şi pierdu vremea încercînd să desco-pere sensul acestor cuvinte. leşi din cadă şi opri sîngele care-i curgea din gleznă cu hîrtie igienică, iar pe urmă se bandajă cît putu de strîns. Era ud leoarcă şi-i clănţăneau dinţii de frig. Se uscă repede cu prosopul lui mic, care începuse să se rărească, şi se întoarse şchiopătînd la el în cameră.
Sarah îl vizită cîteva minute mai tîrziu, imediat după ce se îmbrăcase. Era proaspăt spălată pe cap şi-şi pieptănase părul, dar nu-l uscase, aşa că părea şi mai negru decît ţinea el minte din seara trecută, de parcă ar fi fost dal cu catran. într-un fel, acest lucru avu darul să-l impresioneze, dacă nu cumva se apropia deja de acea vulnerabilitate sufletească în care pînă şi detaliile cole mai neînsemnate se metamorfozau şi deveneau luminoase. Indiferent care ar fi fost cauza, cînd Sarah se aşeză pe pat. Robert simţi că-l strînge ceva în furca pieptului şi preţ de o clipă nu mai fu în stare să deschidă gura. li veni greu şi să respire la început.
— Te mai doare? întrebă ea.
—Ă... foarte puţin. Nu-i nimic. Spera din capul locului că nu avea să-l întrebe ce-i venise să se epileze pe picioare.
—N-am vrut să... iartă-mă c-am dat năvală. Ştii, lumea sprijină de obicei suportul pentru pro-soape de uşă.
— Aha. Aşa, deci. Bine, o să ţin minte pentru data viitoare.
Sarah încuviinţă din cap. Lucrurile nu mergeau deloc aşa cum şi-ar fi dorit. Se întrebă cum ar mai fi putut ajunge din nou la atmosfera lejeră, de încre-dere reciprocă, a discuţiei din seara trecută.
— Oricum, zisc ea, de fapt am venit să văd dacă n-ai păţit nimic. Mă rog, erai destul de... turtit aseară şi voiam să ştiu cum rezişti.
— Cum rezist?
— Da, cred că ţi-e tare greu.
Abia acum Robert îşi luă inima-n dinţi şi se uită la ea, curios din cauza undei de preocupare sinceră pe care i-o ghicise în voce. Ce Dumnezeu se întîmpla de fapt? îl credea cumva genul de bărbat pe care putea să-l dea peste cap zile întregi moartea unei pisici? Oare chiar atît de jalnic arăta? Incapabil să deducă din întrebarea ei dacă îi purta într-adevăr de grijă sau dacă pur şi simplu se distra pe seama lui, se văzu nevoit să dea un răspuns precaut:
— A, nu-i chiar atît de grav, zău. o să-mi revin. Ce atitudine tipic bărbătească, să te prefaci îm-păcat şi să nu laşi să se vadă nimic, îşi zise Sarah. Oare bărbaţii chiar credeau că nu aveau voie să-şi dea frîu liber sentimentelor nici măcar cînd vorbeau despre moartea cuiva apropiat - în cazul ăsta, cel mai apropiat cu putinţă? Simţi cît de încordat şi neliniştit era Robert în prezenţa ei, cît de mult îl deranja faptul că această pavăză a lipsei de sensi-bilitate avea să fie dată în lături, lăsînd să se vadă firea blîndă, adevărată, pe care încerca s-o ascundă. îşi dădu seama însă că era în interesul amîndurora dacă insista.
— Cînd am zis că eram sigură că plecaseşi, m-am gîndit că... mă rog, că probabil nu mai e mult pînă la înmormîntare, continuă ea.
— înmormîntare? făcu Robert.
—Mă gîndeam la... iartă-mă, am uitat cum o chema...
— A, la Muriel?
— Exact. La Muriel.
Robert ridică din umeri şi rîse stingherit.
— A, nu cred c-o să facem mare tam-tam, spuse el. Am cam întrece măsura, nu găseşti?
Luată pe nepregătite preţ de cîteva clipe, Sarah îngăimă:
—Mda... cum credeţi că e mai bine.
— Nu de alta, dar cînd ni s-a mai întîmplat aşa ceva nu ne-am apucat de înmormîntări sau mai ştiu eu ce.
— S-a mai întîmplat? întrebă ea îngrozită.
— Da, de două ori.
—Dumnezeule mare, Robert, nu... nici nu ştiu ce să zic. E cumplit. Să te gîndeşti că viaţa unui om poate fi atît de... încercată, şi totuşi, să mergi mai departe.
— Ce-i drept, cu Muriel e cel mai greu. Se aplecă în faţă, mai aproape de Sarah, şi îşi freca inîinile, încălzindu-se la flacăra compasiunii sale.
—Cred c-am fost cel mai apropiat de ea.
— Da, îmi dau seama.
Robert îşi îngădui un surîs nostalgic.
— Ştii, în fiecare seară venea la mine-n cameră şi se ghemuia pe pat lîngă mine. o mîngîiam pe căpşor şi... începeam să-i vorbesc. Cîteodată-i vor-beam ore-n şir.
— Ce frumos.
— Intr-un fel — acum Robert rîse — sigur că-i o prostie, dar într-un fel mă cunoştea mai bine decît propriii mei părinţi. în orice caz, mai bine decît taică-meu.
— Nu ţineau la ea la fel de mult ca tine?
— Taică-meu în nici un caz, asta-i sigur, răs-punse el şi scoase un oftat. N-au reuşit să se împace cu nici un chip. Mă rog, sărăcuţa avea unele mici obiceiuri care-l scoteau din sărite.
— Ce anume?
— De pildă, nu suporta s-o vadă pişîndu-se pe covorul din camera de zi.
Sarah prelucră informaţia încet şi cu grijă. în mintea ei prindea contur un alt fel de tablou: un copil cu o disfuncţionalitate şi o familie care poate că nu reuşise să înveţe să se adapteze corespun-zător, sau poate că nici nu izbutise s-o considere o fiinţă omenească în adevăratul sens al cuvîntului. Situaţia era mult mai dureroasă şi mai tragică decît îşi închipuise la început. Abia acum prinse să pri-ceapă sensul adevărat al cuvintelor nedumeritoare pe care le rostise Robert mai devreme.
— Uite, Robert, rosti ea atentă. în legătură cu ce-ai spus adineauri, că o înmormîntare ar însemna să-ntreceţi măsura - cred că e foarte important, cum să-ţi zic, ca familia ta să... să marcheze moartea asta într-un fel.
— Mda, am şi vorbit aseară cu taică-meu la tele-fon despre - Robert făcu o grimasă — cum să rezol-văm problema. Voiam să ştiu dacă putem s-o incinerăm cumva.
—Şi?
— L-a apucat rîsul. Mi-a zis că-s jalnic şi ca vai de mine. Pe urmă a spus c-o să sape-o groapă-n fundul grădinii şi-o s-o pună-ntr-o cutie. La fel cum a făcut cu celelalte.
Sarah îl fixă cu o privire sinceră cîteva secunde care parcă nu se mai terminau, iar pe urmă spuse cu mare grijă şi accentuînd aproape fiecare cuvînt:
— Dar tu crezi că nu aşa se procedează, nu? Ştii că nu aşa se procedează.
Robert dădu din cap.
— Da. Da, ştiu.
— Bine.
Sarah se ridică de pe pat şi se opri lîngă uşă.
—Uite ce-i, Robert, în ce mă priveşte, discuţia asta... mă cam depăşeşte, aşa că mă duc niţel pînă jos. Dar vreau să te gîndeşti la ce ţi-am spus şi ţine minte că, mă rog, oricît de rău au stat lucrurile la tine-n familie, poţi să vii să stăm de vorbă cînd vrei.
Mă găseşti aici în permanenţă.
Chiar în timp ce ea pleca, se priviră amîndoi în ochi pentru prima dată; iar în clipa aceea se întîmplă ceva, se făcu un fel de legătură care dură o fracţiune de secundă, înainte ca Sarah să se răsu-cească pe călcîie şi să plece din cameră, uşurată la vederea refugiului pe care i-l oferea coridorul şi la gîndul că urma să iasă la aer în siguranţă, îndrep-tîndu-se spre ţancurile stîncoase si spre vîntul de toamnă. Ascultîndu-i paşii care se îndepărtau, Robert îşi recăpătă la rîndul lui răsuflarea şi începu să respire din nou lung şi inegal.
După acea întîlnire n-o mai văzu timp de cîteva zilc; şi chiar dacă era posibil s-o fi zărit de la fereastră, în timp ce pleca sau se întorcea acasă, sau dacă o mai surprindea dispărînd în dormitor sau trecînd prin bucătăria în formă de L, nu mai avu ocazia să stea de vorbă cu ea şi se convinse că-l evita cu bună ştiinţă. Intr-o seară, spre sfirşitul săptămînii, o descusu în această privinţă, iar ea admise că fusese şocată de comportamentul lui — în mod special de faptul că nu se întorsese acasă după ce-i murise sora. Bineînţeles că, după sesizarea confuziei, le veni uşor să şi-o explice. Robert pufni în rîs de îndată ce-şi dădu seama ce se întîmplase, dar Sarah fu prea jenată ca să mai vadă partea amuzantă a lucrurilor şi, pe lîngă asta, se arătă tulburată de această nouă dovadă a perfidiei pro-priilor vise. Işi ceru scuze pe un ton destul de rece şi nu făcu nici un efort să prelungească discuţia.
Cu toate acestea, în cursul aceleiaşi nopţi, mult după culcarea celorlalţi studenţi, Robert se uită pe geam şi o văzu pe Sarah stînd singură pe terasa luminată de lună. Scruta întunericul şi se sprijinea de balustrada pe care dădea impresia că ţinea în echilibru un pahar plin cu vin alb. Coborî să stea cu ea şi ajunse pe terasă folosindu-se de fereastra-uşă din camera cu televizorul, ale cărei balamale rugi-nite scoteau un scîrţîit care te călca pe nervi. Sarah se întoarse cînd îl auzi apropiindu-se şi-i adresă un zîmbet încurajator.
Incepură să stea de vorbă pe terasă, continuară în bucătărie şi abia pe la patru dimineaţa îşi spu-seră în sfirşit noapte bună, urcînd fiecare în camera lui. Probabil că, la momentul respectiv, fusese cea mai lungă discuţie pe care o purtase Robert de cînd se ştia. Tăcerea melancolică în care se cufundase mereu acasă - alături de o mamă timidă şi deferentă şi de un tată pe cît de ursuz, pe atît de tacitum -nu-l pregătise pentru asemenea schimburi de con-fidenţe îndelungi şi nestăvilite. Cînd terminară, el unul avea impresia că se îmbătase de atîta vorbit şi că ar fi fost în stare să mărturisească orice. Ori-cum, se părea că discutaseră despre toate şi nu-şi ascunseseră absolut nimic. începuseră cu destră-marea relaţici dintre Sarah şi Gregory, după care se ocupaseră fără o ordine anume de iubire, prietenie, familii şi sexe, în aşa fel încît intimităţile împărtăşite şi dezvăluite despre sine deveniseră tot mai dense si mai repezi, pe măsură ce subiectele de conversaţie creşteau si acumulau în complexitate, pînă cînd Robert îşi dădu seama că-i încredinţase lui Sarah secrete despre el însuşi, despre părinţi şi despre viaţa de acasă faţă de care nu i se păruse

 
FAZA INTÎI

i se păruse că era ceva ciudat la camerele de la Clinica Dudden, iar acum îşi dădu seama în ce consta ciudăţenia: deşi conţineau şifoniere, chiuvete, măsuţe de toaletă, birouri, fotolii şi toate celelalte componente ale acestui tip de încăperi, nu aveau paturi. Fireşte, era cît se poate de logic. Fix la zece şi jumătate seara, spălaţi şi îmbrăcaţi în pijamale, cei treispre-zece pacienţi părăseau camerele de zi şi se culcau în condiţii de laborator în cele treisprezece dormi-toare simple, de dimensiuni reduse şi flancate de cîte o cameră de observaţie, care ocupau aproape tot parterul. De paturi nu era nevoie nicăieri alt-undeva. Oricum, tot era ciudat că nu găsise nici un pat lipit de peretele din faţa intrării în această cameră pe care îşi dădu seama acum că şi-o amintea ca fiind încăperea în care stătuse Robert în ultimul lui an de studenţie şi care în rest părea absolut neschimbată. Chiar şi mobilierul era acelaşi; ba mai mult, fiecare piesă îşi păstrase cu sfinţenie poziţia.
Pe Terry îl surprinse că ţinea minte camera lui Robert mai bine decît figura lui. Incercă să-şi aducă aminte ultima dată cînd îl văzuse, iar gîndurile îi zburară dintr-o dată, fără o focalizare foarte pre-cisă, la o dimineaţă cenuşie de duminică din timpul ultimei lor veri petrecute împreună, cînd Robert stătea aproape de marginea falezei stîncoase şi vorbea cu Sarah, arătînd la fel de obosit şi palid ca ea. Asta se întîmplase cu doisprezece ani în urmă. După aceea Robert dispăruse : recursese la o scama-torie de anvergură şi neechivocă pe care, analizînd-o acum, Terry o consideră impresionantă. Pe atunci nu prea îi dăduse atenţie, dat fiind că preocuparea lui de căpătîi din vara aceea fusese dehutul în propria carieră glorioasă. Sarah, îşi aminti el acum, făcuse eforturi sporadice să-l localizeze. Fără sorţi de izbînda, totuşi.
Terry se aşeză la biroul cu vedere spre mare şi îşi deschise computerul PowerBook. Nu ştia ce avea să scrie, dar soliditatea compactă a maşinăriei, tex-tura ei laminată şi contururile ei simple şi sexy îl stîrneau şi-l consolau de fiecare dată. Scoase cablul din servietă şi căută din priviri o priză, Singura disponibilă se găsea în spatele şifonierului; dar chiar dacă între manşonul prizei şi spatele şifonie-rului exista loc suficient pentru un cap cu trei mufe, adaptorul greoi de curent alternativ al lui Terry nu avea cum să încapă. Era nevoie de mutarea şifo-nierului. Acesta era făcut din lemn de tec şi foarte greu. Terry se sprijini cu toată greutatea de una dintre părţile lui laterale şi-l împinse cu vreo cincisprezece centimetri de-a lungul peretelui, aşa încît priza principală rămase complet, liberă; însă în aceeaşi clipă mai observă un lucru. Pe perete fusese scris ceva acoperit pînă atunci de şifonier. Mesajul se afla cam la un metru de soclul de lam-briu şi era continuat de o pată făcută de o substanţă maronie imposibil de identificat. Era vorba de două cuvinte.
— Fermecător, îşi spuse Terry cu voce tare, decis să-l anunţe pe doctorul Dudden, în ideea că în acest fel putea să-i intre pe sub piele.
Apăsă pe cîteva taste şi parcurse în grabă o mulţime de dosare, mişcînd mouse-ul cu o mînă transpirată şi nervoasă. în computer se găseau peste o mie de documente, grupate în treizeci şi ceva de dosare, însă nu găsi de data asta nimic de natură ' să-l inspire. Apoi scoase un aide-memoire electronic din buzunarul de la haină, îl puse în funcţiune şi căută în agendă. Nu se mai uitase la el de la înce-perea Cinetonului, iar de data asta ceva îi atrase imediat atenţia. Vîrî mîna din nou în buzunarul sacoului lăsat pe spătarul fotoliului, dădu la iveală un telefon mobil şi apăsă pe cîteva taste ca să facă rost de un număr aflat în memoria aparatului. Per-soana sunată răspunse aproape imediat.
— Alo, Stuart? Sînt Terry.
— Nu-i rău. Deocamdată fără efecte negative.
— Ascultă, de ce nu mi-ai cerut să scriu despre filmul ăsta nou al lui Kingsley? lese acum, vineri.
—Armstrong? Te-ai ţicnit? Habar n-are de el. Zero barat. N-are idee de nimic.
— Concediu pe dracu'. Stau unde-a dus mutu' iapa, nu fac nimic toată ziua şi mor de plictiseală. Aş putea să-ţi scriu tot ziarul, futu-i.
— Cine-l scoate? Fox? Păi, frumos era să-mi tri-mită şi mie o casetă, nu?
— Sigur că pot. Cînd ai nevoie?
— Nici o problemă.
— Lasă, o să-i sun personal. Chiar acum.
— A avut destule pauze. Nu-i mai trebuie şi altele. De talent are nevoie, nu de pauze.
— Nu, nu, îi sun eu. o rezolv, stai liniştit. Nici o grijă. Mîine după-masă.
— Nu, nu-i nevoie de asta.
— E simplu: dacă nu te mai sun juma' de oră de-acum încolo, înseamnă că-mi trimit caseta şi-ţi scriu articolul. Aşteaptă o jumătate de oră, iar pe urmă sună-l pe Armstrong şi spune-i să se ducă-n mă-sa.
— Da. Simplu.
— Ciao.
Galvanizat, Terry închise telefonul mobil şi coborî scările în grabă. Fosta cameră cu televizor din vremea studenţiei lui se transformase în salon al pacienţilor. într-un colţ se afla şi acum un tele-vizor - unul color, cu diagonală mare şi cu volumul redus, pe ecranul căruia un bărbat cu aspect de punkist şi o bonetă de bucătar tăia nişte legume şi vorbea încet pentru pereţi — dar Terry sperase să gasească altceva. Plescăi nerăbdător din limbă şi se duse să caute un membru al personalului.
într-una dintre camerele de observaţie o găsi pe Lorna, tehniciana. Aceasta stătea pe un scaun, cu un clipboard în poală şi o cană de ceai la care îşi încălzea mîinile, uitîndu-se la ecranul unui tele-vizor montat pe o polită de deasupra echipamen-tului polisomnografic. II observă pe Terry stînd în prag şi-i aruncă o privire, însă nu-i permise să-i distragă în nici un alt fel atentia. împreună, cei doi priviră în tăcere ecranul cîteva secunde. Imagimle ceţoase, în alb-negru, prezentau o femeie îmbrăcată cu o cămaşă de noapte, care dormea într-un pat, avînd capul împodobit cu electrozi. Femeia era perfect nemişcată, ca de altfel şi camera de luat vederi. o dată sau de două ori imaginea de pe ecran tremură slab. Terry se uită la Lorna, care privea concentrată, după care contemplă din nou ecranul un minut sau două, în timp ce imaginea rămînea neschimbată.
— Să dea dracii, rosti el în cele din urmă. Filmele astea europene de artă sînt oribile, nu?
Lorna zîmbi, puse mîna pe o telecomandă şi apăsă pe stop-cadru.
— N-aveţi voie să vă uitaţi la asta, spuse ea. Ce doriţi?
— După chestia asta se face-acum o versiune nouă la Hollywood cu Tend Danson şi Goldie Hawn?
—V-a căutat domnul doctor Dudden, îl informă Lorna. Acum cîteva minute.
— Da, ştiu. Trebuia să stau de vorbă cu dînsul la unsprezece. Acum pe bune, de ce vă uitaţi la aia?
Puteţi să-mi spuneţi?
— Doar dacă încalc clauza de confidenţialitate.
Totuşi, după un moment de ezitare, Lorna arătă spre un teanc de hîrtii scoase pe imprimantă, pline de semnele făcute de polisomnograf.
 — Din ce ne arată aparatul, explică ea, a existat o scurtă perioadă de activitate la şapte şi jumătate dimineaţa. Aşa că am crezut c-o să văd ceva pe casetă - cum îşi mişcă picioarele sau altceva. Dar n-am găsit nimic.
— De ce e imaginea alb-negru? Monitorul nu poate să redea color? întrebă Terry, aplecîndu-se să cerceteze videocasetofonul.
—Ba da, dacă e cazul.
— Şi sonorul? Sonorul unde-i?
— Monitorul are şi un buton lateral pentru volum.
— Inseamnă că-i un video obişnuit, nu? Adică, pentru casete normale.
— Fireşte.
— Si aveti asa ceva la fiecare dormitor?
—Da.
— Pot să folosesc şi eu unul mîine dimineaţă?
— Mă rog, deocamdată dormitorul trei e liber, fiindcă unul dintre pacienţi a decomandat. Aşa că, tehnic vorbind, aparatul respectiv n-o să functio-neze. Dar am mari dubii că domnul doctor Dudden...
— Cînd vine poşta aici? întrebă Terry.
— Pe la nouă jumate.
— Splendid. Asta voiam să ştiu. Activă din nou telefonul mobil, formînd un număr în timp ce se îndrepta spre ieşire.
— Mersi, spuse el, întorcîndu-se în prag şi conti-nuînd după o ultimă privire în direcţia ecranului:
Anunţaţi-mă cînd încep scenele dezbrăcate, bine?
După ce luă legătura cu cei de la publicitate şi convinse pe cineva de acolo să-i trimită recomandat o copie pe casetă VHS a filmului, Terry îşi dădu seama că întîrziase deja douăzeci de minute la întrevederea cu doctorul Dudden, care, după ce-i văzu chipul a cărui expresie cerea iertare pe mu-teşte iţindu-se în cadrul uşii, se mulţumi să reia lectura textului dactilografiat pe care-l împrăştiase pe tot biroul şi murmură:
— Intraţi, domnule Worth, intrati.
După ce Terry se aşeză, doctorul adăugă, prefăcîndu-se în continuare cufundat în studiul documentelor:
— Mi-o fi luat-o ceasul înainte, dar din ce văd e unsprezece şi douăzeci şi trei.
— Da, aveţi dreptate. Am întîrziat. Doctorul Dudden îşi ridică în sfirşit privirile.
— înţeleg.
— Cred c-am dormit prea mult.
Cuvintele lui Terry fură întîmpinate cu o privire neclintită. Tînărul se pierdu şi dădu înapoi vîrtos.
— Probabil că auziţi mereu poante din astea, spuse el cu o voce stinsă.
— Din cînd în cînd, preciză doctorul Dudden. Colega mea, doctoriţa Madison, crede cu străşnicie în virtuţile terapeutice ale umorului. Poate c-ar fi bine să organizăm o discuţie în grup pe tema asta.
Rămas momentan fără glas, Terry nu putu decît să dea din cap.
— Aşa.
Doctorul Dudden strînse paginile dactilografiate într-un teanc ordonat, iar apoi puse mîna pe un dosar pe care era scris numele lui Terry.
— leri la sosire, doctorul Goldsmith v-a făcut un examen medical complet. Nu au fost descoperite neregularităţi; de fapt, concluzia lui pare să fi fost că sînteţi într-o formă excelentă.
— Bravo.
—Totuşi, observ că în raport există şi nişte lucruri neobişnuite. De pildă, susţineţi că beţi în medie între treizeci şi patruzeci de cafele pe zi.
— Aşa este.
— Aţi băut vreo cafea de cînd aţi ajuns aici?
— Nu. Am impresia că nu aveţi aşa ceva în dotare.
— Le permitem pacienţilor să bea cafea doar în cadrul unui experiment controlat, ca să vedem în ce fel le afectează tiparele somnului. Inseamnă că v-aţi dus să căutaţi, aşa e?
—Da.
— Şi cum vă simţiţi, după ce n-aţi mai băut nici o cafea de... nouăsprezece ore?
— Deloc în largul meu.
— Intre treizeci şi patruzeci de ceşti pe zi mi se pare exagerat. De ce beţi atît de mult?
— Mă ajută să rămîn treaz.
— Inţeleg. Ei bine, zise doctorul Dudden, asta e o observaţie cu totul aparte. Din cîte ştiu, majori-tatea insomniacilor caută soluţii care să-i ajute să doarmă, nu să rămînă treji. Văd din raport că nu aţi luat nici un fel de medicament împotriva acestei afecţiuni.
— Intocmai.
— Şi că, de fapt, n-aţi consultat nici un medic.
—Nu.
— Pentru cei mai mulţi, insomnia este o maladie deprimantă, iar în unele cazuri devastatoare. N-aţi avut acelaşi sentiment?
— Mi se întîmplă foarte des să mă simt obosit şi să-mi fie somn în timpul zilei. De aceea vreau cafea. Dar nu-i o problemă capitală.
— V-aţi gîndit vreodată că s-ar putea să nu fiţi insomniac?
— Nu pricep.
— Una dintre deosebirile cele mai importante -aş spune fundamentale - care trebuie efectuate în această fază a diagnosticării, zise doctorul Dudden, este cea dintre insomnia psihofiziologică şi insom-nia subiectivă.
— Subiectivă?
—Da.
— Adică... s-ar putea să-mi imaginez toate astea. Să mă prefac. Să simulez.
— Cu tot respectul, acest cuvînt e inutil în cazul nostru. Să-ţi imaginezi că trăieşti fără somn poate fi un lucru la fel de dăunător ca renunţarea efectivă la el. Şi nu-i deloc ceva neobişnuit. Mulţi pacienţi vin aici, îşi petrec noaptea în laborator şi susţin că n-au închis un ochi. E momentul în care îi uimesc, prezentîndu-le dovezi ştiinţifice că au dormit buştean - uneori pînă la şase sau şapte ore.
— Figura asta probabil că vă oferă o mare satisfacţie, spuse Terry.
— Am întotdeauna o mare satisfacţie cînd îi ajut pe oameni, declară sec doctorul Dudden, punînd mîna pe telefon şi formînd un interior. Lorna? Vrei, te rog, să-mi aduci electroencefalograma de azi-noapte a domnului Worth?
Puse brusc telefonul în furcă şi continuă:
— Bănuiesc că aveţi impresia că n-aţi dormit deloc azi-noapte. După ce-o să vină asistenta mea cu datele tehnice, o să vedem cum au stat de fapt lucrurile. între timp...
Puse mîna din nou pe raportul medical despre Terry.
— Mă întreb dacă puteţi să mă lămuriţi într-o altă privinţă. Din ce i-aţi spus ieri doctorului Goldsmith, se pare că în somnul dumneavoastră a apărut o schiinbare extraordinară acum... doisprezece ani.
— Da, în 1984.
— Perioadă înaintea căreia sustineţi că dormeaţi frecvent chiar şi paisprezece ore pe zi.
—Da.
— Asta se întîmpla pe cînd erati student.
—Da.
—Student... chiar la această universitate, din cîte văd.
—Exact. La fel ca dumneavoastră.
In ochii doctorului Dudden pîlpîi un licăr scurt: semnul unei precauţii bruşte şi dovada limpede că nu-i plăcea ca pacienţii să-i facă surprize.
— Presupun că e un lucru pe care vi l-au servit documentariştii, spuse el.
 — Nu, îl contrazise Terry. Am aflat aseară de la doctoriţa Madison.
— Am înţeles. Prin urmare, aţi apucat s-o cunoaşteţi pe colega mea.
— Superficial.
Terry şi doctorul Dudden se priviră în ochi, fiecare încercînd să descifreze zîmbetul celuilalt.
— De fapt, chiar am locuit în casa asta. Cîteva luni.
— Şi eu la fel, zise doctorul Dudden. Am stat aici doi ani.
— Asta da, coincidenţă. Dar nu ne-am nimerit în aceeaşi perioadă.
—Nu cred. Altminteri...
— Altminteri sînt sigur că ne-am fi amintit unul de altul.
— Exact.
— Am avut o prietenă pe care-o chema Sarah, spuse Terry. Sarah Tudor. lar ea a fost combinată la un moment dat cu un tip pe nume Gregory. Gregory, ăsta-i şi prenumele dumneavoastră, nu?
— Da, aşa e.
— Aşa. Vedeţi, doctoriţa Madison mi-a spus asta azi-
— ...noapte. Bineînţeles. în timp ce făceaţi cunoştinţă superficial.
—Da.
— Să mă gîndesc...
Doctorul Dudden se lăsă în scaun şi îşi îndreptă privirile spre tavan, simulînd evident o tentativă de a-şi aduce aminte.
— A existat într-adevăr o fată pe nume Sarah, aveţi dreptate. Şi parcă ne-am văzut de cîteva ori. Dar n-aş spune c-am fost... combinaţi.
— Doctoriţa Madison crede că e posibil să fi fost narcoleptică.
— A cunoscut-o şi doctoriţa Madison?
 Prudenţa din atitudinea doctorului Dudden începu să se transforme în ceva înrudit cu panica.
— Nu, nici vorbă. Atîta doar că aseară i-am spus că Sarah asta avea nişte foarte vii...
Cei doi fură întrerupţi de o bătaie în uşă şi de sosirea Lornei, care aduse un teanc de hîrtii ieşite din imprimantă, Doctorul Dudden păru mulţumit de această diversiune.
—A, minunat, minunat. Asta-mi place să văd. Eficienţa tăcută. Totul merge ceas. Eşti o comoară la casa omului, Lorna. o cunoaşteţi pe Lorna, dom-nule Worth? Pe tehnicianul şi polisomnografistul nostru principal?
— Nu, răspunse Terry, ridicîndu-se şi strîngîndu-i mîna. Imi pare bine.
Lorna îl privi uimită.
— Dar am stat de vorbă adineauri. Despre videocasetofon.
Văzînd că Terry încă n-o recunoştea, adăugă:
—V-am dus la culcare aseară. Şi v-am conectat la electrozi.
Terry rîse.
—Da. Fireşte.
întrerupînd tăcerea delicată, doctorul Dudden luă hîrtiile din mîinile Lornei şi-i spuse că nu mai avea nevoie de ea. După plecarea ei, îl întrebă pe Terry dacă i se întîmpla frecvent să nu ţină minte figurile noi.
— Nu ştiu. De fapt, nici nu m-am gîndit la asta.
— Vreţi să spuneţi că n-aţi observat deloc acest lucru?
— Nu prea am obiceiul să-ntîlnesc atît de multă lume nouă.
— Credeam că, în meseria dumneavoastră, faceţi mereu cunoştinţă cu o mulţime de oameni.
— Mda, aşa e, dar după ce-i cunosc nu prea mai am ocazia să-i revăd. Aşa că nu se pune problema. — Dar există o problemă?
 — Nu, nu cred.
Era pentru prima dată că doctorul Dudden îl vedea pe Terry dînd semne de slăbiciune.
— Sînt foarte obosit, să ştiţi. N-am mai băut cafea de nouăsprezece ore. Nici nu-i de mirare că nu recunosc pe nimeni.
— Preferaţi să beti cafea în loc să dormiţi?
— V-am mai spus deja, nu dorm. Nu dorm nici-odată. N-am mai dormit de ani de zile.
— Bine, hai să vedem cum stau lucrurile. Doctorul Dudden se uită la biletul pe care Loma îl ataşase de partea de sus a primei pagini şi în care îşi prezenta sintetic concluzhle, după care răsfoi celelalte pagini cu gesturi bruşte, dar cu o expresie atentă. Foile erau acoperite de linii neregulate, făcute cu cerneluri de diferite culori, şi -judecînd după mormăiturile pe care le emitea din cînd în cînd — doctorul păru să le considere întrucîtva surprinzătoare.
— Există aici un interval lung în care nu se consemnează absolut nimic, spuse el la un moment dat.
— Da. Mă plictiseam, aşa că mi-am scos firele şi am ieşit din cameră.
— Sper că nu fără ajutor, zise doctorul Dudden, neaşteptînd din fericire să i se răspundă. Ei bine, continuă el, punînd deoparte hîrtiile şi făcînd cîteva însemnări rapide, s-ar părea că percepţia dumnea-voastră subiectivă a fost corectă, cel puţin azi-noapte. N-aţi dormit deloc. Nu s-a instalat MVR-ul din timpul somnului, aşa cum ne-am fi aşteptat. Nici Faza întîi. Şi nici măcar starea de somnolenţă. Ceea ce trebuie să spun că e un lucru remarcabil, ţinînd cont şi de experienţa cu maratonul cinematografic.
— Doar v-am spus, nu dorm, zise Terry.
— Toată lumea doarme, domnule Worth. Sper că n-o să încercaţi să mă convingeţi, acum sau altă dată, că nu dormiţi deloc de doieprezece ani încoace.
— Am dormit foarte puţin, spuse Terry. Deşi, cum ziceţi, poate că doar mi-am imaginat. Sau am visat, sau mai ştiu eu ce. Se întîmplă ca oamenii să viseze că nu dorm?
— Cu siguranţă. Se întîmplă în mod frecvent.
Totuşi, în cazul dumneavoastră mi se pare puţin probabil. Haideţi să verificăm cîteva dintre lucrurile pe care le-aţi discutat cu doctorul Goldsmith. Sînteţi alcoolic?
— Din cîte ştiu, nu.
— Potrivit cifrelor pe care le am aici, aveţi un consum zilnic exagerat de alcool. Dar aş spune că nu ăsta e motivul principal al greutăţilor prin care treceţi. Dependenţa de cofeină ain pomenit-o deja... Văd că nu sînteţi alergic la nimic... Nu vă supără deloc picioarele în timpul nopţii? Nu simţiţi nevoia
să le mişcaţi întruna?
—Nu.
— Şi nici nu sforăiţi?
— De unde să ştiu?
— Vi s-ar putea plînge partenera.
— N-atn nici o parteneră.
— Aha. Cu depresiile cum staţi? Vă consideraţi
o persoană depresivă?
— N-aş zice. Dacă am trecut vreodată printr-o
depresie, cred c-a fost înainte să-nceapă povestea asta. Pe vremea cînd eram student. Şi tot ce mi-am
dorit a fost să dorm.
— Aveţi vreo teorie care să explice dorinţa asta
de a dormi atît de mult?
— Presupun că eram mai fericit cînd dormeam
decît cînd eram treaz. Visam foarte frumos.
— Aşa, deci, spuse doctorul Dudden, notîndu-şi
acest lucru. Foarte interesant. Despre ce erau visele
astea?
— Nu ştiu. N-am reuşit să le ţin minte niciodată.
 
Casa somnu.lu.i	85
— Şi-atunci de unde ştiţi că erau frumoase?
—Rămîneam cu un... sentiment anume. După ce mă trezeam.
— Hm. lar pe urmă lucrul ăsta a luat sfirşit, nu? în 1984?
—Da.
— Poate că-mi povestiţi ceva despre viaţa dumneavoastră în perioada aceea.
—Păi...
Terry se foi în scaun, ca şi cum subiectul i s-ar fi părut stînjenitor. In acelaşi timp, în colţul buzelor i se ghici urma unui surîs nostalgic şi afectat.
— După ce-am terminat universitatea - cîteva săptămîni mai tîrziu — am făcut rost de-o slujbă şi-n foarte scurt timp am produs o... criză, cred că ăsta-i cuvîntul.
— Ce fel de criză?
— Am făcut o revistă să-şi înceteze apariţia. De unul singur.
— Şi cum aţi reuşit aşa ceva?
— Era o revistă de cinematografie care a publicat un articol pe care trebuia să-l fi verificat personal. Din păcate, a lăsat să apară cîteva... greşeli care s-au dovedit a fi defăimătoare. Ne-am trezit cu şapte procese pentru calomnie.
— Şapte.
— Da. Nu-i ţin minte pe toţi cei implicaţi, dar ştiu precis c-au fost Denis Thateher, Norman Wisdom, Vera Lynn...
— Am înţeles.
—...Cliff Richard, Kingsley Amis, Edward Heath...
— Autorul a reuşit să-i calomnieze pe toţi aceşti oameni printr-un singur articol?
— Da, din cauza unei neatenţii din partea mea. Mai bine zis...
Zîmbetul afectat de pe chipul lui Terry se lăţi şi deveni misterios.
Jnnathan. Cne
86
ie
—Mă rog, cred c-a fost vorba de ghinion. Un mare ghinion şi-atîta tot. Asta a fost toată fru-
•museţea.
După ce se lămuri că Terry nu avea de gînd să
dea şi alte detalii, doctorul Dudden spuse:
— Şi probabil că aţi rămas fără slujbă. — Atunci am început să colaborez pe ici, pe colo.
Avusesem de gînd să scriu o carte. Subiectul urnaa să fie un regizor - unul destul de obscur, despre care nu se scrisese mare lucru - dar şi... alte lucruri. Probleme de teorie. Voiam să scriu despre pierdere, într-un fel. Despre ideea de pierdere.
— Dar n-aţi terminat-o?
— Nici n-am început-o. Trebuia să trag din greu
ca să mă întreţin... Lucram de cele mai multe ori pînă la miezul nopţii, iar la un moment dat mi-am dat seama că - fapt destul de bizar - nu prea eram obosit la sfirşitul zilei de muncă. Aşa că, în loc să mă culc, rămîneam treaz toată noaptea. Şi mă uitam
la casete video. De fapt, aşa a început.
— în cazul ăsta, apuse doctorul Dudden, nu
sînteţi de acord că foloseaţi casetele video ca pe un
înlocuitor al viselor pe care la un moment dat... Micul ceas deşteptător de pe birou. începu să sune
şi îl întrerupse lajumătatea frazei. Doctorul Dudden lăsă creionul din mînă şi închise dosarul lui Terry
cu un mic oftat de nemulţumire.
—Mă tem că asta a fost, spuse el.
— Poftim?
— Nu mai avem timp. E unsprezece patruzeci şi
doi, iar la douăsprezece fără un sfert am altă consul-
taţie.
— Bine, dar tocmai începuse să fie interesant.
— Avem un program strict, domnule Worth. Dacă n-aţi fi întîrziat douăzeci şi trei de minute, am fi putut face progrese mult mai mari. Acum o să tre-
buiască sa aşteptăm pînă mîine.
— Nu se poate să nu mai aveţi măcar trei minute.
 
Casa fiomnului
87

— Ba se poate. Pe durata primei întrevederi, în minutele acestea trebuie să vă pun cîteva întrebări practice. De exemplu...
Se opri, iar pe chip îi apăru o expresie golită de conţinut. După două-trei secunde în care privi în gol, căută într-unul dintre sertarele biroului şi în cele din urmă scoase o foaie de hîrtie pe care fuse-seră tipărite cîteva întrebări.
— A, da. Ciudat, parcă uit de fiecare dată de ele, zise el, citind apoi prima întrebare: „Cum v-aţi aco-modat la Clinică?"
— Foarte bine, mulţumesc, răspunse Terry, privindu-l acum cu o oarecare uimire.
— „A fost personalul politicos şi îndatoritor?"
— Absolut, confirmă Terry, hotărîndu-se să nu spună că, deocamdată, acest lucru nu era valabil şi pentru doctorul Dudden.
— „Aveţi o cameră curată şi confortabilă?" Abia în această clipă Terry ezită.
— Confortabilă, da, rosti el.
Se opri cîteva secunde, ca să savureze groaza care începuse deja să apară pe chipul doctorului Dudden. După aceea îi spuse de cuvintele scrise pe perete.
— Psst! făcu o voce.
Doctoriţa Madison se opri pe coridor şi privi în jur. Nu îşi dădea seama de unde venea sunetul.
— Psst! auzi ea din nou.
Din pragul unei uşi se ivi un deget care o chemă printr-un gest şi apoi dispăru. Doctoriţa Madison se conformă şi intră în salonul 9, unde îl găsi pe doctorul Dudden care o aştepta, alb la faţă de furie (o imagine deloc neobişnuită) şi avînd o poziţie a corpului care trăda toate semnele unei nelinişti ruşinate.
—Veniţi aici, şuieră el.
 
88
IU
Doctoriţa se apropie de el lîngă şifonier.
—la uitaţi-vă la asta, spuse el. Uitaţi-vă bine.
îi arătă cuvintele PROST FUTU-I, care fuseseră mîzgălite cu cerneală pe perete. Lîngă ele se găsea
o pată mare de culoare cafenie.
— E descoperirea domnului Worth, continuă el.
Un afurisit de ziarist a trebuit să dea peste asta, fir-ar să fie. Nu e tipic? N-avem norocul ăsta de
fiecare dată?
— De ce n-a observat nimeni pînă acum?
—Erau ascunse în spatele şifonierului.
— Şi ce treabă a avut domnul Worth să mute
şifonierul?
Doctorul Dudden nu luă în seamă întrebarea,
spunînd în schimb:
—Ştiu că n-o să vă placă, doamnă doctor, dar
asta îmi confirmă punctul de vedere. lată motivul pentru care trebuie să fim atenţi ce... fel de oameni internăm. Exact asta se întîmplă cînd laşi să intre
toţi prăpădiţii.
— Va. referiţi cumva la pacienţii făra asigurare
medicală? întrebă doctoriţa Madison.
— Nu cred că e nevoie să vă spun pe litere, zise
doctorul Dudden. Femeia aia de la dumneavoastră din grup, bunăoară. Cea din Brixton. Nu vreau să par snob, dar... la ce ne putem aştepta de la o ase-menea persoană? Nu tu stil, nu tu caracter...
— Asta nu e camera Mariei Granger.
— Nu m-am gîndit la ea în mod apecial, e vorba
de un principiu.
Se uită mai de aproape la pata de pe perete şi
strîmbă din nas.
— Ce fel de om, spuse el, ce fel de drojdie a socie-
tăţii ar nnnji pereţii unei camere cu propriile excre-
mente?
— o peraoană cu tulburări de comportament,
probabil. Adică exact genul de oameni pe care ee presupune că-i ajutăm.
 
Casa somnului	89
Aruncă o privire superficială petei, după care se dădu înapoi.
— Oricum, cred că-i sînge.
— o să mă duc la domnul Worth, spuse el. Sub nici o formă n-are voie să pomenească despre asta în articol. Trebuie să facem orice ca să-şi ţină gura.
— Sînt sigură că domnului Worth nici nu-i trece prin cap...
— Vorbiţi cu femeia de serviciu. Imediat. Să nu mai văd porcăria asta.
După plecarea lui, doctoriţa Madison rămase cîteva minute în salonul 9, cu privirea aţintită asupra cuvintelor de pe perete şi asupra petei; şi indiferent dacă din cauza furiei provocate de lipsa de sensibilitate a colegului ei sau din compasiune faţă de făptura amărîtă care simţise nevoia nedefi-nită de a murdări camera în acest fel, ochii i se umplură de lacrimi în scurtă vreme, şi dintr-o dată se trezi frecînd peretele cu mîneca halatului, pradă unei enervări bruşte, violente şi de-a dreptul fre-netice.
Cu cîteva săptămîni în urmă, scrise Terry, am auzit fără să vreau una dintre atît de desele conuersaţii de la dineurile simandicoase despre cine este „cel mai mare" regizor în activitate. Cei doi participanţi erau critici: unul dintre ei, provenit din uechea şcoală, se pronunţa în favoarea veteranului portughez Manoel de Oliveira, pe cînd celălalt, care părea să se simtă bine în rolul lupului tînăr, îl susţinea - cum altfel? - pe Quentin Tarantino.
Afost... ei bine, cum a fost? A fost ca şi cum m-aş fi uitat la două echipe de orbi care încercau săjoace fotbal pe un teren lăsat în paragină, fără ca nimeni fsă fi avut bunul-simţ să le spună că porţile nu mai erau acolo de ani de zile.
Junathan Coe
90
10
Cel pentru care mi-a părut cu adevărat rău a fost
tarantinistul. Cel puţin, poziţia adversarului său avea un soi de coerenţă prăfuită. Insă cît despre lup (poate că n-ar fi rău să breuetăm o formulă nouă pentru acest specimen: Lupul Bătrîn), acesta n-a părut să-şi dea seama cît de aberant era punctul de vedere susţinut — anume că, prin „revitaliza-rea" clişeelor din filmele de doi bani, Tarantino a ajuns de fapt la un fel de (ei bine, da, chiar a folosit
cuvîntul) „originalitate". Ba chiar cred că, Dumnezeu să-l aibă în pază, e posibil să fi pomenit şi de postmodernism cînd a ajuns în culmea dis-
perării.
Cititorule, n-am avut curajul să le fac pe cele
două triste figuri să nu se mai chinuie. Compasiunea tacită mi s-a părut singura reacţie adecvată la spec-tacolul acestor Don Quijote vlăguiţi, care continuau să vîneze stafia originalităţii din cinematograful modern. Sfatul pe care li l-aş da, dacă ar citi întîm-plător aceste rînduri, ar fi să se uite vît mai repede lu Chalk şi Cheese 4 (AP') de Joe Kingsley şi să
tragă învăţămintele cuvenite.
Terry efectuă o numărătoare rapidă a cuvintelor
pe calculator şi constată că folosise deja aproape o treime din spaţiul alocat recenziei. Nu că ar fi avut mare importanţă: îi plăcea să-şi prezinte teoriile în acest fel. Totusi, probabil că era bine că izbutise în
sfirşit să ajungă şi la filmul propriu-zis.
Kingsley, se înţelege de la sine, este maestru.l
clişeului. Pe llngă el, Tarantino pare un amator stîn-gaci, iar afsta din cauză că nu s-a lăsat momit de sofismul neoumanist potrivit căruia vechilor con-venţii li se pot găsi valenţe noi. Clt despre seria Chalk şi Cheese, ea este cliseul însuşi - doi poliţişti care nu seamănă deloc intre ei, puşi să rezolve acelaşi caz - redus la esenţa cea m.ai pură şi mai
Avordul părinţilor.
 
Casa somnului
91
îndestulătoare. Numărul 3, regizat de Kevin Wilmut, un englez stabilit în străinătate, a comis greşeala fundamentală de a încerca să aducă un suflu proas-păt printr-un subsidiar romanţios şi o intrigă secun-dară de resort politic : în acest fel s-a văzut imediat şi pretutindeni mîna moartă a studiilor şi a educaţiei lui Wilmut. Evident, însă, cuiva de la Fox i-a venit mintea la cap şi l-a readus pe Kingsley la cîrma acestei serii care l-a propulsat în carieră şi pe care, paradoxal, şi-a asumat-o sclipitor din acel moment.
Patru sute optsprezece cuvinte. Şi acum? se întrebă Terry. Să rezume intriga? (Dar bineînţeles că nu exista nici o intrigă.) Să discute interpretarea rolurilor? (Dar actorii din acest film nu interpretau, ci se făceau căjoacă.) Să menţioneze dialogul? (Dar dialogul era exact acelaşi din filmele anterioare.) La drept vorbind, filmul aproape că nu reuşise să atingă nici măcar primul strat al conştiinţei lui Terry. De îndată ce pachetul sosise cu poşta de dimi-neaţă, acesta îl dusese la camera de observaţie de lîngă dormitorul trei, unde Lorna îi arătase cum să pună în funcţiune videocasetofonul. Teoretic, filmul de pe casetă dura nouăzeci şi şapte de minute, dar nu-i trebuise atît de mult ca să-l vadă. Se uitase ca în transă la genericul de început, savurase prima scenă (un schimb de focuri prelungit, care îi făcuse şi pe alţi pacienţi să se îngrămădească în cameră ca să afle de unde venea zgomotul), iar apoi vizionase în derulare rapidă prima scenă expozitivă şi dia-logurile ulterioare, care duraseră treizeci de secunde, felicitîndu-se pe deasupra pentru faptul că vedea filmul exact aşa cum îşi propuseseră reali-zatorii lui, care nu slăbeau din ochi piaţa video a momentului.
Ar fi o exagerare, scrise acum Terry, trăgîndu-şi scaunul înapoi în partea acoperită de umbră a clădirii (fiindcă soarele, reflectat de luciul mării,
92                                      
începea să-i bată orbitor in ecranul computerului PowerBook), să susţinem că recent apărutul Chalk şi Cheese 4 e un, film fără cusur. Detractorii lui Kingsley - ale căror critici obtuze sper că nu în-seamnă nimic pentru el -pretind că filmele lui seamănă cu nişte videoclipuri pop de nouăzeci de minute. Avem aici, de fapt, u.n compliment sublim, la care regizorul (încă) nu si-a cîştigat dreptul pe deplin. Filmul are cîteva „burţi" şi anumite momente de lîncezeală: cronometrînd aleatoriu cîteva sec-venţe, am descoperit surpnns că multe dintre ele durau mai mult de şase secunde. Insă la cincispre-zece minute după vizionare, criticul nu se plînge:
mă simt în continuare atras de ireverenţa emanată, de dispreţul vesel pentru public, de ura contagioasă faţă de corectitudinea politică sau de oricare alta, de energia lui huliganica. o energie care, întîm-plător (ca să revenim la dueliştii noştri de la dineul simandicos), este singura disponibilă pentru reali-zatorii de filme din ziua de azi. E vorba de energia. nebunească, dementă, a taurului care, la finalul luptei, deşi rănit de moarte, se repede în continuare înainte, animat doar de durere, de furie şi de voinţa inconştientă de a trăi. Aceasta este starea - termi-nală, dar frenetică, „fără suflu, darîntr-un fel vie" -a cinematografiei americane ln aceste zile de sfirşit de secol douăzeci. lar Kingsley este maestru.l ei.
o umbră străbătu monitorul computerului, f&cîndu-l pe Terry să-şi ridice privirile. Doctorul Dudden, care ieşise în linişte pe terasă, aştepta să
i se adreseze.
—Un cuvinţel, domnule Worth. Nu vă reţin.
Departe de mine gîndul să vă deranjez de la lucru.
— Nici o supărare, spuse Terry, mijmdu-şi ochii
în lumina soarelui.
— Să îndrăznesc oare să sper — să îndrăznim, de
fapt, cu toţii - că aceasta e ciorna, primul pas, de tatonare, spre redactarea articolului?
 
Casa somnului	93
— Articolului?
— Despre ceea ce facem aici.
—Aha.
Terry nu se gîndise cîtuşi de puţin la asta. La momentul respectiv, nici măcar nu era sigur că activitatea Clinicii era suficient de interesantă ca să merite un semnal în pagina de diverse.
— Nu, mai am de gîndit pe marginea lui.
— Aha, sînteţi încă în faza de schiţare. Doctorul Dudden se sili să arboreze un zîmbet în care lipsa de sinceritate îndelung exersată se com-bina cu o nevoie disperată de a i se face simpatic interlocutorului.
— Cînd o să începeţi să-l scrieţi — şi ferească-mă Dumnezeu să dictez sau măcar să încerc să vă influenţez sau să... contribui în vreun fel — dar, cînd o să începeţi să-l scrieţi, sper că mica... neregulă din camera dumneavoastră n-o să diminueze sau, mă rog...
— Neregulă? întrebă Terry.
—Mă refer, bineînţeles, la acel nefericit... ăă... graffito asupra căruia aţi avut amabilitatea şi gen-tileţea de a...
— A, de ăla vorbeaţi, zise Terry cu un zîmbet liniştitor. Păi, ştiţi, nu pot să consemnez decît ceea ce văd: iau lucrurile aşa cum sînt, altfel spus...
— Hmm.
Zîmbetul de răspuns al doctorului Dudden era fragil şi nesigur.
— Atunci, înseamnă că ne înţelegem omeneşte. Văzînd că acest lucru nu era nici confirmat, nici refuzat de Terry, doctorul Dudden se întoarse, şovăi, se opri în loc, se mai întoarse o dată, avu o nouă ezitare şi în cele din urmă reuşi să spună:
— Apropo, avem nişte veşti bune.
—Da?
— o mică breşă azi-noapte, conform electro-encefalogramei.
94

 
— Cum adică?
— Aţi intrat în Faza întîi a somnului. Timp de douăsprezece minute, în jurul orei trei noaptea.
— Şi e prima dată că s-a-ntîmplat?
— De cînd sînteţi la mine sub observaţie, da. Cum am spus, o mică breşă. Fireşte, nu pot să-mi arog nici un merit. Deocamdată nu m-am ocupat în nici un fel de tratamentul dumneavoastră.
Aşteptă (în zadar) ca Terry să manifeste o doză cît de mică de entuziasm, după care adăugă:
— Oricum, mi-am zis că v-ar face plăcere să ştiţi. După ce doctorul Dudden se întoarse în clădirc, Terry reciti ultimele rînduri ale recenziei şi deodată nu îşi mai dori decît să încheie articolul cît mai repede cu putinţă. Din cine ştie ce motiv, pomcnirea acelei breşe îl tulburase, aşa că acum îi veni greu să se concentreze şi să ajungă din nou la gradul de implicare datorită căruia rezistase pe durata ulti-mului paragraf. Nerăbdător şi plictisit brusc, se decise să facă un lucru comod - să încheie cu un clişeu flagrant şi să presupună că publicul cititor avea să-l interpreteze ca pe o autoironie conforroă punctului de vedere al recenziei în ansamblu.
Vă recomand acest film cu toată căldura, scrise el. E de tot hazul, face furori şi e o gură proaspătă de aer stătut. Pe scurt: distracţie pentru toată
familia.
Apoi făcu să apară un tipizat pe monitor şi îşi
completă factura.
RE: recenzia de la Chalk şi Cheesp. 4 654 cuvinte x o liră = 654 lire Plus TVA@17,5% = 114, 45 Total == 768,45 lire.
Cînd ajunse la jumătatea calculelor, Terry fu întrerupt de zgomotul unei ferestre deschise dintr-o dată undeva sus. Se întoarse, îşi lungi gîtul şi
 
Casa somnului	95
constată că recunoştea fereastra. Apartinea, de fapt, unei camere pe care Terry avea de gînd s-o exploreze din nou de îndată ce i se ivea prilejul;
încăperea în care stătuse odinioară, sus la etajul trei - o mansardă lungă şi joasă, care (îşi aminti acum) dădea direct pe acoperiş. Cineva deschisese fereastra, însă Terry nu văzu cine era. o clipă mai tîrziu, ceva zbură — sau fu aruncat - pe fereastră. La început Terry îşi zise că era un pescăruş, apoi un porumbel-voiajor: un contur nelămurit şi un filfiit alb, profilat pe albastrul perfect al cerului la amiază. însă dacă era o pasăre, nu mai ştia să zboare, căci după ce pluti cîteva clipe graţie curen-ţilor de aer, începu să se îndrepte spre pămînt în spirale lente, din ce în ce mai mici. Cînd ajunse mai aproape, Terry văzu că era un avion mare de hîrtie, care acum se roti scurt deasupra capului său, se întoarse brusc şi o zbughi spre mare, pentru ca după aceea să descrie o rotire perfectă de 18o de grade, să se îndrepte glonţ spre pieptul lui, iar apoi să piardă înălţime, să coboare şi în cele din urmă, folosind tastatura computerulu.i ca pistă de ateri-zare, să i se oprească graţios în poală.
Terry auzi fereastra închizîndu-se la loc. Se ridică ţinînd în mînă avionul de hîrtie, îşi duse cea-laltă mînă streaşină la ochi şi încercă să deslu-şească o eventuală siluetă în spatele geamului de sus, care reflecta razele soarelui. însă era prea tîrziu.
Apoi netezi bucata de hîrtie şi citi mesajul mîzgă-lit pe ea: ÎNTREABĂ-L DE STEPHEN WEBB.
Lungile conversaţii nocturne ale lui Robert cu Sarah aveau un efect profund. Păstrînd ca pe o comoară amintirea bunătăţii ei cînd îl ascultase şi susurul blînd al glasului ei cînd îi făcuse la rîndu-i confidenţe, tînărul se cufunda repede într-o comă romantică din care nu părea să fie capabil să-şi revină. Işi făcea de lucru prin bucătărie, aşteptînd-o să apară, pîndea pe coridor, lîngă uşa de la dor-mitorul ei, bîntuia prin camera cu televizorul seară de seară şi făcea plimbări inutile pe potecă de-a lungul falezei stîncoase la ora la care presupunea că Sarah îşi terminase orele, repetînd diverse fbr-mule de salut care să mimeze surpriza. îi cumpăra cadouri şi le arunca aproape imediat, considerîn-du-le nepotrivite, alaturea cu drumul; se pieptăna în fiecare oră şi se bărbierea de două ori pe zi (inclusiv pe picioare, chit că n-o făcea pentru ea). însă în cea mai mare parte a zilei stătea pur şi simplu la el în cameră, neglijîndu-şi munca, şi se uita pe pereţi, în timp ce mintea lui devenea un ecran cinematografic personal, pe care se proiectau scene din ce în ce mai aţîţătoare: scene în care o mîngîia pe păr, încercînd pentru prima dată s-o ţină de mînă cu un aer temător, înfiorîndu-i cu buzele curbura perfectă a urechii, sărutîndu-i puful de pe ceafă. Zile în şir rămînea în cameră şi visa în acest fel. Zile în şir se convingea că, la momentul proximei întîlniri, dragostea lor împărtăşită avea să iasă la iveală'brusc, spontan, într-o revărsare blîndă şi irezistibilă.
Totuşi, exista o problemă. Se părea că Sarah dispăruse. Nimeni din casă nu îşi aducea aminte
 
Casa somnului	97
s-o fi văzut în ultima vreme, iar din cele declarate de doamna Sharp, soţia îngrijitorului, patul ei era neatins de o săptămînă.
După opt zile petrecute în acelaşi mod, Robert îşi dădu seama că nu mai rezista: trebuia să iasă din casă şi s-o caute prin campus. Epuizanta cer-cetare preţ de o oră şi jumătate a Bibliotech, a Centrului de Arte şi a clădirii Uniunii nu se soldă, totuşi, cu nici un rezultat, aşa că în cele din urmă luă un autobuz pînă în oraş şi se îndreptă spre singurul alt loc unde puteau fi găsiţi studenţii în dimineţile ploioase de sîmbătă: Caf6 Valladon. Aici nu dădu peste nici un client, în afara vechiului său prieten Terry, care stătea într-un colţ şi îşi acoperise masa cu o mulţime de notiţe aşezate într-o dezor-dine totală.
Cei care intrau pentru prima dată în local se aşteptau de obicei la ceva esenţialmente galic şi sofisticat, gen cafe noir şi pain au chocolat. în loc de asta, găseau mese şi banchete masive din lemn de pin, sticle vechi de lapte pe care se depusese ceara lumînărilor, nişte pereţi acoperiţi cu instru-mente nautice de demult şi rînduri întregi de cărţi cartonate sau broşate, care fuseseră cumpărate cu preţ redus. Găseau ditamai turtele cu ovăz pe care aproape că nu le puteau dovedi, felii de pîine cu cereale cu brînză topită şi şuncă glazurată cu miere, precum şi ceşti imense în care abureau cafeaua neagră sau ceaiul dulce şi aromat. Găseau un inte-rior în permanenţă întunecat, cavernos, unde Slattery stătea în spatele tejghelei şi nu se ridica niciodată să-l servească pe următorul client pînă nu termina de citit fraza din scrierile filozofice în care era adîncit în momentul respectiv. Şi trebuie spus că, din punctul de vedere al vieţii sociale şi intelectuale, găseau ceva mai vibrant decît acest tînăr slab, gălbejit şi cu înfăţişare de tocilar, care studia cinematografia şi care, la intrarea lui Robert,
 
98
îşi ridică privirea şi, în loc de bun venit, îşi împinse în faţă cana pe trei sferturi goală, mormăind „Incă una, bine?" şi cufundîndu-se la loc în studierea în-
semnărilor.
Robert nu prea îl văzuse pe Terry în acest
semestru şi observă, după ce luă cana umplută din nou şi se întoarse la masa lui, că arăta chiar mai nesănătos şi mai palid ca de obicei. Avea nişte pungi mari sub ochi şi, în timp ce umplea hîrtiile cu un scris furibund, era silit să se întrerupă cam de două ori pe minut şi să caşte cu gura pînă la urechi, suspendîndu-şi temporar buna funcţionare a tutu-ror celorlalte facultăţi. După cum aflase Robert în decursul prieteniei lor de doi ani, Terry detesta pătimaş lumina soarelui şi se simţea cu adevărat bine doar în trei locuri: înăuntrul unei săli de cine-matograf, la Cafe Valladon (unde semiîntunericul obişnuit îi convenea de minune) şi - mai presus de toate - în interiorul cufundat în beznă al propriului dormitor, locul unde prefera de fapt să stea în cea mai mare parte a zilei -- căci în această perioadă a vieţii lui, Terry însuşi susţinea că avea nevoie de minimum paisprezece ore de somn pe zi, fără de care nu era bun de nimic. lar asta nu fiindcă ar fi considerat somnul o experienţă cît de cît relaxantă, şl nici fiindcă ar fi fost principalul obiectiv pe care şi-l fixase. în cazul lui, dormitul era echivalentul unei explorări nocturne, şi probabil că aşa se explica expresia flămîndă şi roasă de griji care i se citea în ochii bîntuiţi de o oboseală nesfirşită. Căci Terry era năpădit de vise: visc, insista el, ale unei fru-museţi cvasiparadisiace; vise despre grădini scăl-date în lumina soarelui, privelişti dumnezeieşti, picnicuri stropite cu ambrozie şi partide perfecte de sex, care combinau oarecum extazul carnal cu ino-cenţa adamică. Vise care împrumutau prospeţimea celor mai pure şi mai idealizate amintiri din copi-lărie, aflate dincolo de puterea de invenţie a celui
 
Casa somnului
99

mai rodnic, împlinit şi asiduu fantezist. In fiecare noapte avea parte de asemenea vise. In fiecare noapte îl seduceau şi-l chinuiau, măcar de atîta lucru era sigur. Totodată, însă, nu reuşea niciodată să ofere detalii precise, fiindcă tocmai asta era ciudăţenia lor, în fiecare dimineaţă îi dispăreau din memorie în cele cîteva secunde fatale de care avea nevoie ca să redevină conştient. Terry era depen-dent de propriile vise : acestea reprezentau cea mai pură, vitală şi preţioasă parte a vieţii lui, şi din cauza asta petrecea minimum paisprezece ore zilnic urmărindu-le prin mintea lui adormită. Dar se cnerva teribil fiindcă îşi aducea aminte doar de frag-mentele care îl sîcîiau cel mai mult, aşa încît nu putea să le descrie nimănui şi nici să scape de amin-tirea lor după ce se trezea. Ce-i drept, se întîmpla uneori ca anuroite crîmpeie de vis să iasă deodată la suprafaţă, iar atunci le consemna cît mai repede cu putinţă, pe orice avea la îndemînă; prin urmare, însemnările lui despre construirea feminităţii în le film noir, de pildă, erau presărate cu formule criptice de genul: „miros de trandafiri, răsuflarea caldă a unui leu", „o vale, o femeie, pufde scai" sau „goală, între crengile unui păr". însă aceasta era doar o palidă consolare care, simţea el, nu compensa nici pe departe teribila conştiinţă a faptului că i se ofereau în fiecare noapte viziuni ale unei lumi mai bune, la care soarta voia să nu poată ajunge nici-odată.
— Arăţi groaznic, spuse Robert, în timp ce se aşeza.
— Aşa mă şi simt, Nici tu nu eşti mai breaz, să ştii. Ce faci aici?
— Caut pe cineva. Tu?
— o aştept pe Lynne.
Lynne era cea mai recentă prietenă a lui Terry. Acesta se obişnuise să înceapă diverse relaţii şi să le pună punct cu aceeaşi viteză, fără ca vreuna
100

 
dintre ele să dureze mai mult de o lună-două;
femeile care îl considerau interesant într-o primă fază se săturau în scurt timp, după cît se părea, de tabieturile lui excentrice legate de somn şi de obsesia lui pentru cinematograf. (în zilele proaste, nu era capabil să discute despre nimic altceva.) Terry nu observa aproape niciodată intrarea acestor relaţii în impas şi se arăta întotdeauna mirat şi nedumerit cînd primea în cele din urmă dovada incontestabilă a încheierii lor: de exemplu, dispa-riţia bruscă din dulap a tuturor hainelor prietenei lui sau, după ce ieşea la lumina soarelui de după-amiază din întunericul unei săli de proiecţie din cadrul Catedrei de Film, conştientizarea bruscă a faptului că trecuse mai bine de o săptămînă de cînd o văzuse ultima oară pe femeia care, chipurile, stătea cu el în cameră. Robert nu avea idee cînd avea să se întîmple ceva asemănător şi cu Lynne. De aceea se mulţumi să întrebe complezent:
— Ce mai face?
— Bine, spuse Terry, sorbind prudent din cana de ciocolată fierbinte (nu bea niciodată cafea, fiindcă îl ţinea treaz) şi încruntîndu-se după cîteva clipe. în după-masa asta tre' să facem o plimbare cu maşina. Să admirăm natura, cum ar veni.
— Sună bine.
Terry clătină din cap.
— Pierdere de vreme. Unde mai pui că e un film de Douglas Sirk pe BBE2.
Se uită la Robert cu speranţă în priviri.
—Banuiesc că nu vrei să vii şi tu, nu? E loc berechet pentru trei. Poate că ne-am simţi mai bine.
Robert mai fusese în excursie cu Terry şi prietenele lui. Perspectiva de a asista la cîteva ore de împunsături reciproce nu îl atrăgea defel.
— Nu, mulţumesc, zise el. Ştii cum e, cînd chi-biţezi pe lîngă o pereche... Mai mult v-aş încurca.
 
Casa somnului	101
— Bine, dar cu mine şi Lynne lucrurile stau altfel, insistă Terry. La ora asta ne înţelegem de minune. Fără certuri, doar... tăceri prietenoase. Nu te-ai simţi deloc în plus.
Se ridică şi se căută prin buzunare.
— Mi-ar prinde bine nişte mîncare. Ai ceva bani? La un calcul atent, resursele lor comune se cifrau la puţin peste trei lire, iar Terry aprecie că urma să aibă nevoie de o mare parte din sumă pentru benzină. Totuşi, aruncînd o privire conspirativă prin local, spuse „Nu intra în panică" şi, dintr-un raft de deasupra mesei vecine, scoase un exemplar vechi şi cartonat din Marile speranţe. Deschizînd cartea cu grijă, îi zise celuilalt:
— la uile-aici - pagina două sute douăzeci. în carte se găsea o bancnotă de zece lire. Robert fu impresionat.
— Cînd ai pus-o acolo?
— Cam acum şase luni, răspunse Terry. Cînd stăteam mai lejer cu banii. Am presimţit c-or să prindă bine. Du-te şi ia nişte sandvişuri, da?
La putin timp după aceea, pe cînd Terry era jos la toaletă, îşi făcu apariţia Lynne.
— M-a rugat să vin cu voi, îi spuse Robert, dar nu cred c-o să merg. Nu-mi place să-mi bag nasul.
— A, te rog frumos, hai şi tu, stărui ea. Zău c-ar fi mai bine să avem pe cineva cu noi, relaţia noastră scîrţîie rău de tot. Am impresia că nu mai avem ce să ne spunem unul altuia.
— Şi, mă rog, unde mergeţi?
— Ceva mai sus pe coastă. Ştiu că acum e cam urît, dar au zis la meteo că mai tîrziu se face frumos şi iese soarele.
După două ore în care merseră cu maşina pe o ceaţă umedă, ploaia deveni torenţială pe la trei, moment în care Terry descoperi că ştergătoarele de parbriz nu funcţionau. leşiră de pe drum şi opriră în dreptul unei parcări. Lynne le oferi un pachet de
102

 
Polo reprezentînd singurele provizii pe care le aveau la ei.
— Grozav, mustăci Terry. E mult mai bine decît să stăm la mine-n cameră şi să ne uităm la Mesaj purtat de vînt.
Robert şterse condensul apărut pe geamul din spate şi se uită la porţiunea mohorîtă de coastă care aproape că nu se mai desluşea din cauza ploii dese.
— Oricum, cred că l-am mai văzut, spuse el. o melodramă în toată regula, cu Rock Hudson în rol de magnat al petrolului. Un fel de Dallas mai siro-pos din anii '50.
—Mă rog, asta crede unul ca tine, zise Terry condescendent.
— Ce vrea să însemne asta, de fapt?
— Adevăratul cineaste, explică Terry, ştie că Sirk e unul dintre cei mai importanti regizori care au lucrat la Hollywood. Pînă şi o vizionare psihana-litică de bază te lămureşte că omul a înţeles profund nevrozele sexuale pe care s-a întemeiat visul american.
—Vrăjeală, rosti Robert, întorcîndu-se spre geam.
— Nu ţi-a dat niciodată prin cap, spuse Lynne, adresîndu-i-se lui Terry, dar fară să se uite la el, că în toate filmele astea umbli după ceva care de fapt nu există?
în vocea ei se ghicea o doză de amărăciune şi lehamite.
— N-am spus că filmele lui sînt perfecte, declară Terry.
Se gîndi la această afirmaţie, iar apoi începu să brodeze pe marginea ei, în stilul unei autentice pre-legeri universitare:
—Bineînţeles, ne putem gîndi la un film perfect. Asta nu însearnnă că va fi neapărat ceva agreabil sau înălţător. E posibil să iasă cel mai deprimant lucru care s-a făcut vreodată. Important este să aibă o viziune consecventă şi fără cusur. Sînt convins că
 
Ca-sa somnului
103

un asemenea film există. Deocamdată nu fac decît să acumulez deprinderile cu ajutorul cărora să-l caut.
— E ca şi cum ai încerca să-ţi aduci aminte visul perfect, îi sugeră Robert.
—Aoleu, nu-l face s-o dea pe vise, pentru Dumnezeu, spuse Lynne. M-am săturat de visele lui pînă peste cap. Dacă-l auzi, zici că-i singurul om din lume caro-a visat vreodată.
— Eu, unul, n-am mai visat aproape deloc în ultimul timp, mărturisi Robert.
— Eu visez mereu,
— Despre ce?
— Păi, în primul rînd, despre o discuţie de zece minute cu Terry, în care să nu pomenească de Ingmar Bergman. Dar asta-i mica mea fantezie şi-atîta tot.
Lynne căzu pe gînduri cîteva clipe.
—Ştiu şi eu... banalităţi, prostioare... Acum cîteva nopţi, de pildă, am visat că stăteam într-un pat de spital lîngă Winston Churchill. Mînca mazăre şi din cînd în cînd îmi arunca şi mie cîte-o boabă. Pe urmă spitalul s-a transformat în bungaloul bunică-mii şi-au apărut o grămadă de pompieri care cîntau tema principală din Hello, Dolly.
Văzu că Terry nu era impresionat.
— Nu te uita aşa la mine. Nu putem s-avem toţi cele mai profunde vise din lume.
— N-am zis nimic.
— Şi ştii ceva, ce-ar fi să ieşi din maşină şi să repari naibii ştergătoarele alea? Măcar o dată fă şi tu ceva folositor.
Bombănind enervat şi strîngîndu-şi haina pe lîngă corp cît putu de tare, de parcă în acest fel ar fi reuşit să se ferească de ploaie şi de frig, Terry se dădu jos din maşină şi pierdu cîteva minute trăgînd de ştergătoarele de parbriz şi sucindu-le fără chef. Reparaţiile auto nu se numărau printre punctele lui forte.
104
Jonathnn Coe

— Odată am visat şi eu un spital, spuse Robert între timp. De fapt, e cam singurul vis de care-mi aduc aminte. Cred că aveam nouă sau zece ani... Mă găseam într-un loc foarte arid, deluros şi îmbîesit. Şi mai era o femeie, o femeie între două vîrste, cu o uniformă de asistentă medicală, care stătea pe marginea drumului şi arăta cu mîna, arăta undeva departe. Mai încolo pe drum, în faţa noastră, se ridica o clădire marc - în direcţia ei arăta. Vedeam construcţia ca prin ceaţă şi ştiam că-i un spital, un fel de spital militar, de fapt. lar în spatele femeii se afla un indicator. Stătea însă chiar în faţa lui, saa că nu puteam să-l citesc pe tot.
— Ştiai ce era scris pe indicator? întrebă Lynne.
— Nu. Era doar un cuvînt, dar nu-l vedeam. Asta mă scotea din minţi. Nu ştiam decît că era într-o altă limbă-
— Se mai întîmpla şi altceva în visul ăsta?
— Nu, atîta tot.
Lynne chibzui asupra detaliilor.
— Ce crezi, asistenta medicală îţi spunea să te duci la spital?
— Nu ştiu. Presupun că da.
— Ei bine, cred c-ar trebui să pui pe cineva să-ţi analizeze visul. Dacă încă-l ţii minte după atîţia ani, înseamnă că încearcă să-ţi spună ceva.
Terry deschise uşa şi se trînti murat de ploaie la volan.
— Pierdere de vreme în toată regula, spuse el. După aceea tăcură cu toţii, ascultînd zumzetul intermitent al maşinilor care treceau pe lîngă ei şi şuieratul cauciucurilor pe asfaltul ud. Lui Robert i se păru cel mai deprimant sunet din cîte existau; îi amintea de vacanţele petrecute cu familia în Devon, cînd maică-sa şi taică-său se ciondăneau pe locurile din faţă si beau termosuri întregi de cafea, în timp ce maşina cu geamurile aburite era oprită într-una dintre parcările cu vedere la mare, iar vremea era
 
Casa somnului	105
urîtă chiar şi în iulie. Seara mîncau la cîte un restaurant ieftin, taică-său bea vin şi tărie pînă se îmbăta, iar maică-sa trebuia să se aşeze la volan şi să-i ducă înapoi la cabană sau la pensiune. Deodată, avu o imagine vie a lui taică-său urinînd seara tîrziu pe zidul unei pensiuni, în timp ce proprietăreasa deschidea o fereastră-ghilotină de la etajul doi şi striga la el. „Chem poliţia!" îl ameninţase ea în cele din urmă, la care el chicotise şi-i replicase: „Eu sînt poliţia!" Oricum, nu mai stătuseră acolo decît pînă dimineaţă.
Terry încercă să dea drumul la radio, dar nu prinse decît nişte muzică de operă şi comentariul unui meci de fotbal. După puţin timp închise apa-ratul, căscă şi se întoarse spre Robert, întrebîndu-l:
— După cine-ai zis că umblai de dimineaţă la Cafe Valladon?
— N-am zis. Era cineva din casă.
— Aha, spuse Terry, căruia probabil că-i fusese stîrnit interesul de felul cum răspunsese Robert. Băiat sau fată?
— Fată. N-a mai văzut-o nimeni de-o săptămînă. M-a cam pus pe gînduri.
Lynne se uitase pe geam, fără să ia parte la discuţie şi plictisită de moarte. însă acum se învioră şi spuse:
— Nu cumva o cheamă Sarah? Sarah Tudor? Robert deveni brusc atent pe bancheta din spate.
— De unde ştii?
Lynne surîse mulţumită.
— Intuiţia.
— Se întîmplă s-o cunoşti? întrebă Robert.
— Ba bine că nu. In anul întîi am fost colege de palier. Toată lumea o cunoaşte pe Sarah.
Robert nu ghici sensul real al cuvintelor lui Lynne, dar ceea ce auzi nu-i făcu plăcere.
— Cum arată? se interesă Terry.
106
Jnnathan Coe

— Micuţă, răspunse Lynne. Slăbănoagă. Ochi albaştri, spălăciţi. Poartă mereu o geacă de blugi. Blondă, înălţime medie, ba chiar scundă, cam ca
paiul.
— Nu-i deloc ca paiul, protestă Robert.
— Ba e exact ca paiul. De-aia i se zice Worzel.
— Cine-i zice Worzel?
— Toată lumea. De la Worzel Gummidge, sperie-
toarea. E doar una dintre porecle, normal.
Ingrozit cu anticipaţie la gîndul răspunsului, dar incapabil să se abţină, Robert întrebă:
— Celelalte care-s?
—Păi, unh îi spun Sarah Vomă, după o chestie de pomină, cînd s-a dus la restaurant şi a vărsat peste toţi ăilalţi de la masă. Alţii îi zic Gregoriana, de cînd îi trăgea clopotele un individ nesuferit pe care-l chema Gregory. Şi mai sînt cîţiva care-i spun Rip van Winkle, fiindcă are fermecătorul obicei de-a adormi chiar în timp ce vorbeşti cu ea, dacă n-o interesează ce-i spui.
Robert se încruntă.
— S-ar putea ca asta să nu fie din cauza ei, o scuză el. Cred că există un fel de boală...
—Dar cei mai mulţi, zise Lynne, care nu îşi în-cheiase pomelnicul poreclelor, cei mai mulţi îi spun
Sarah Nebuna.
Robert avu o strîngere de inimă şi mai mare.
— Şi de ce, mă rog? întrebă el inutil.
— Fiindcă e ţăcănită de-a binclea. Le spune oamenilor c-a stat de vorbă cu ei şi c-au făcut nu ştiu ce chestii împreună, şi cînd colo, toate sînt in-venţii. A luat-o pe mirişte rău de tot.
Robert hotărî că deja se sărea peste cal.
— Asta n-o mai cred.
— E adevărat, spuse Lynne. De aceea m-am şi gîndit că persoana pe care-o căutai ar fi putut fi Sarah, fiindcă ne-am întîlnit acum cîteva zile şi mi-a povestit de tine. A zis tot f'elul de lucruri, şi pun pariu că jumătate sînt bazaconii.
 
Casa somnului	107
Robert nu putu să nu fie emoţionat de faptul că Sarah nu-l uitase, deşi nu-l mai văzuse de o săptă-mînă, şi că - pe deasupra - îl considera suficient de intereBant ca să discute despre el cu prietenele.
— De ce, ce-a spus?
— Păi, a spus că nu de mult ţi-a murit pisica şi că ai fost foarte amărît.
— Da, aşa e.
— Şi că pe urmă ai stat cu ea cîteva ore noaptea pe terasă, pe un frig cumplit, şi-aţi vorbit despre sensul vieţii.
— Chiar am vorbit.
— Unde mai pui că bate toba pe la toţi că ai o soră geamănă.
Se lăsă o tăcere mustind de aşteptare. Terry se întoarse şi îi aruncă o privire glumeaţă, provoca-toare.
— Ei, bine?
— Ei bine, ce?
— Doar n-o să ne spui că şi treaba asta e ade-vărată.
Robert îl privi la rîndul lui, conştient în acelaşi timp de ochii iscoditori ai lui Lynne.
— Dacă vreţi să ştiţi, este, spuse el. Terry rămase cîteva clipe - foarte puţine — cu gura căscată. Se uită de la Robert la Lynne şi de la Lynne la Robert, încercînd să-şi dea seama dacă nu cumva cei doi puseseră la cale vreo farsă.
— Am fost la tine acasă, rosti el. Ţi-am cunoscut familia. N-ai nici fraţi, nici surori.
— Ce-a mai spus despre ea? întrebă Robert, igno-rîndu-l deocamdată pe Terry. Lynnc îi răspunsc:
— Din cîte zice Sarah, ai avut o soră geamănă pe nume Cleo, dar părinţii nu aveau cum să vă crească pe amîndoi, aşa că au încredinţat-o spre adopţie cind tu aveai doar cîteva zile, iar de-atunci n-ai mai văzut-o niciodată.
108

 
Robert nu spuse nimic, deşi expresia de pe chipul lui sugera că se adîncise în nişte gînduri cu totul personale, care i se cristalizau cu destule reţineri. Terry observă acest lucru şi îşi propuse să-i smulgă
adevărul cu forţa.
— la zi, minte? Sînt scorneli?
— Bineînţeles că nu. Cum ar putea cineva să
inventeze una ca asta?
—Ai o soră geamănă pe care-o cheamă Cleo şi
nu mi-ai spus?
— De ce ţi-aş fi spus? N-am văzut-o în viaţa mea.
— Mă cunoşti de doi ani - sîntem prieteni de doi ani — şi nu mi-ai spus că ai o soră geamănă. în schimb, nimereşti peste-o ciudată, stai de vorbă cu ea şi după cinci minute îi spui tot?
— Nu e ciudată. N-are nimic ciudat.
Lynne pufni la auzul acestor cuvinte şi zise:
— Oricum, Terry, o ştii şi tu pe Sarah Tudor. Ea a-nceput... mă rog... povestea aia - cu Ronnie.
lar Robert avea să-şi aducă aminte mai tîrziu de clipa cînd auzise acest nume pentru prima oară, de presimţirea imediată care pusese stăpînire pe el şi de conştiinţa grabnică a faptului că se găsea în cădere liberă, în picaj spre o prăpastie fără fund. Deocamdată, ştia precis că toate speranţele pe care le nutrea de o săptămînă încoace - şi pe care le considerase extrem de vagi şi lipsite de conţinut, pentru ca acum să le recunoască dintr-o dată drept nişte monstruozităţi concrete - aveau să se ducă pe apa sîmbetei. Se simţi cotropit de panică.
— A, de ea e vorba? întrebă Terry între timp. De ea discutăm? Normal c-o ştiu. Alaltăieri, cînd am avut o convorbire mai aprinsă cu Ronnie, stătea la
masa noastră.
—Micuţă... începu Lynne.
— Slăbănoagă, ochi albaştri, spălăciţi, geacă de blugi, păr blond-pai. Şi dusă rău de tot cu pluta.
— Aşa e, confirmă Lynne. Ai observat şi tu, nu?
 
Casa somnului
109

— Nebună de legat, aşa ne-am zis toţi. Ronnie bătea cîmpii ca de obicei despre bărbaţii care sînt violatori din naştere şi-şi caftesc nevestele, la care fata asta - cu care nu vorbise nimeni pînă atunci -s-a băgat nitam-nisam şi-a spus că e de acord. După aia s-a ridicat şi-a plecat, cît pe-aci să răstoarne masa.
— M-am îndrăgostit de ea, zise Robert. Terry şi Lynne se răsuciră pe locurile lor ca la un semn şi-l priviră în linişte. Nici unul nu-i puse la îndoială afirmaţia, dar Robert simţi o plăcere atît de rapidă şi neaşteptată, o uşurare atît de completă cînd o formulase, încît se hotărî s-o repete cu orice risc.
— M-am îndrăgostit de ea, spuse el. După părerea mea, e minunată. Cred că e persoana cea mai frumoasă şi mai drăguţă din cîte-am întîlnit.
Terry tăcu uluit: nu-l mai auzise pe Robert spunînd aşa ceva. Lynne se mulţumi să clatine scep-tică din cap şi să se uite din nou prin parbriz.
— Ei bine, ăsta da, punct de vedere inedit, acceptă ea.
— Cînd spui că e-n vorbă cu individul ăsta pe nume Ronnie, continuă Robert pe un ton fără inflexiuni, presupun că asta înseamnă că au o aventură, nu?
— N-am zis că umblă cu un individ pe nume Ronnie. Nu asta am spus.
Preţ de o clipă, Robert se cramponă de aceste cuvinte, iluzionîndu-se că nu auzise bine prima dată şi spunîndu-şi că încă era posibil să fie totul în regulă.
—Am crezut...
— De data asta zău c-ai (acut o alegere brici. Te-ai autodepăşit, pe cuvînt.
Apoi Lynne îi explică, răbdătoare şi destul de amabilă:
— Are o aventură, dar nu cu un bărbat. Ronnie e fată. Numele e un diminutiv de la Veronica.
110

 
Prăpastia se căscă din nou - de două ori mai largă şi chiar mai neagră decît ar fi crezut cu putinţă Robert.
— Dar mi-ai spus c-a umblat cu un tip pe care-l cheamă Gregory, rosti el excedat.
— Ei bine, acum umblă cu o fată pe care-o cheamă Veronica.
într-un tîrziu, cel care îşi asumă sarcina de a i-o spune pe şleau se dovedi a fi Terry:
— E lesbiană, Bob.
Robert se uită la Lynne pentru confirmare, ca şi cum chiar şi în această clipă tot mai spera că era doar un renghi pe care i-l jucase prietenul lui ca între bărbaţi. Dar Lynne se mulţumi să încuviinţeze din cap.
— începînd de luni, spuse ea. între timp, ploaia aproape că se oprise. Terry răsuci cheia în contact.
— Dar tot nu-mi vine să cred că sîntem prieteni de doi ani şi nu mi-ai spus că ai o soră geamănă, declară el.
Se uită în oglinda retrovizoare, semnaliză şi se încadră la loc pe drum, în direcţia spărturii dintre nori şi a soarelui şovăielnic ale cărui raze aruncau o lumină palidă.
A doua zi după lunga discuţie cu Robert, într-o după-amiază caldă dar vîntoasă de vineri, Sarah intrase la Cafe Valladon şi o zărise pe Veronica stînd cu alte trei femei; se oprise în prag, neştiind ce să facă mai departe; o văzuse pe Veronica desprin-zîndu-se de grup şi apropiindu-se de ea, cu faţa luminată de un zîmbet de recunoaştere şi de bun-venit; simţisc atingerea unei mîini pe braţ şi se trezise condusă la o masă liberă, unde se părea că aveau să poarte o discuţie între patru ochi.
 
Casii somnului
111

Scosese cărţile din ruesacul de pînză şi explicase că nu reuşise să treacă prin toate; Veronica se scuzase pentru că i le pusese în braţe în felul acela şi pentru că dăduse de înţeles că, în anumite direcţii, mai avea mult de citit; fusese o mojicie, dar de fapt recursese la o asemenea stratagemă ca să fie sigură că avea s-o mai vadă. Se dusese în spatele tejghelei şi adusese două cafele (Slattery remarcîndu-se prin-tr-una dintre acele absenţe prelungite şi miste-rioase, care păreau să afecteze atît de puţin bunul mers al lucrurilor în local). lar apoi începuseră să stea de vorbă.
Sarah o sunase din nou pe Veronica a doua zi. Cele două luaseră masa împreună, apoi se duseseră seara tîrziu la un film, iar Sarah pierduse ultimul autobuz spre casă; în dimineaţa următoare, se trezise într-un sac de dormit, în camera din campus a Veromcăi. lar în cealaltă dimineaţă făcuse ochi în patul ei.
Sunetul care o trezise fusese un declic: cineva dăduse drumul unui casetofon portabil. Sarah mai moţăise pe parcursul primelor minute de bandă, după care se deşteptase complet şi începuse să cer-ceteze din ochi împrejurimile în timpul unui cîntec al lui Billie Holiday:
I've got those Monday blues Straight through Sunday blues
— la spune, aşa e? întrebase Veronica, aşezată pe marginea patului.
— Ce să fie?
— Voiam să ştiu dacă te-ncearcă tristeţea zilelor de luni.
— E luni?
Sarah se ridicase neliniştită în capul oaselor şi se uitase la ceasul de pe noptieră. Era zece şi un sfert.
112

 
— Drace, aveam curs la nouă jumate.
—Ai ochii grei de somn.
Veronica încercase să-i atingă ochii uşor cu ară-tătorul, dar Sarah tresărise şi se vîrîse la loc sub
plapumă.
— Fac pariu că ţi-ar prinde bine o cafea.
— Mm, cum să nu.
— Şi mie, spusese Veronica, numai că din păcate am băut-o ieri pe toată.
Se ridicase şi se întinsese, lăsînd să i se ghi-cească trupul puternic şi vînos sub un tricou lung, care îi ajungea pînă sub genunchi.
— Oricum, cred c-ar trebui să băgăm ceva la stomac la Jonah's. Cafea, micul dejun, tot tacîmul. Ce zici?
Micul dejun nu se mai servea după zece şi jumă-tate, aşa că se îmbrăcaseră repede, sosiseră la timp şi fuseseră răsplătite cu un mic dejun compus din jambon, ciuperci şi nişte porţii mari de ouă jumări în curs de solidificare. Flămîndă, Veronica îşi înfule-case porţia, după care începuse să înfigă furculiţa în moviliţa cauciucată de jumări de care Sarah -care stătea încordată în faţa ei şi părea întrucîtva consternată - nu se atinsese. Nici una dintre ele nu fusese prea vorbăreaţă, cel puţin pînă cînd la masă li se alăturase timp de cîteva minute o studentă la istorie pe nume Lynnc, dar chiar şi atunci singura care vorbise fusese Veronica. Sarah se jucase cu pliculeţul de zahăr, împingînd tot conţinutul spre partea de jos şi împăturind plicul în două, iar apoi apucîndu-l de la celălalt capăt şi repetînd procedeul, pînă cînd pliculeţul se rupsese, iar zahărul se îm-prăştiase peste resturile micului ei dejun.
— Eram sigură c-o să se întîmple asta, spusese Veronica.
între timp, Lynne plecase.
— îmi pare rău, se scuzase Sarah rîzînd. Un obicei prost.
 
Ccisa somnului	113
Işi trecuse o mînă prin păr, apucînd un smoc şi trăgînd uşor de el. Incă un truc; un gest care izbu-tise deja să-l farmece pe Robert. lar acum iată că şi Veronica îl sesizase pentru prima oară.
— Ce vrei să faci azi? întrebase ea.
— Nu ştiu, răspunsese Sarah cu o voce stinsă. Drept să-ţi spun, mă simt cam ciudat.
— Am observat.
— Atîta doar că... tot ce e...
Sarah îşi îndreptase privirea spre masa alătu-rată. Deşi restaurantul era aproape gol, trei studenţi preferaseră să se aşeze acolo şi tocmai începuseră o discuţie fragmentată, fără cap şi fără coadă.
— E foarte jenant, dar... ţii minte ce ti-am spus ieri despre ce visez? (Oare chiar îi povestise acest lucru Veronicăi, deşi o cunoştea doar de cîteva zile?) Despre cît de vii sînt uneori visele astea?
Veronica dăduse din cap.
— Ei bine, azi-noapte te-am visat pe tine.
— Pe mine?
— Pe noi două.
Sarah se mai uitase o dată la cei trei studenţi. Aceştia molfăiau nişte batoane de Kit-Kat şi nu scoteau un cuvînt.
— Eram...
— Da? făcuse Veronica.
— ...împreună în pat. Veronica ridicase din umeri.
— Mi se pare o chestie destul de nevinovată. E singurul motiv pentru care ai figura asta chinuită?
— Ştii cum e după ce-ai visat pe cineva, spusese Sarah. A doua zi nu-l mai vezi cu aceiaşi ochi.
— Asta aşa e, întărise Veronica. Mai ales dacă-i vorba de un vis erotic, din cîte ştiu.
— Păi tocmai, rostise Sarah aproape şoptit.
— Cum adică, „tocmai"?
—Adică... „tocmai".
— Ai avut un vis erotic, asta vrei să-mi spui?
114

 
Sarah dăduse din cap, după care spusese (cu un glas mai discret decît o şoaptă):
—Aş vrea să se care janghinele astea.
— Ce te face să crezi c-a fost un vis? o descususe
Veronica.
—Sînt sigură că-s atenţi la ce vorbim.
— Tu, în schimb, e clar că nu eşti.
Sarah se uitase la ea, cu ochii din ce în ce mai mari. într-un tîrziu, desluşise sensul real al între-bării ei, iar urmările sale deveniseră dintr-o dată şocant de limpezi, chiar în timp ce o auzea repetată:
— Ce te face să crezi c-a fost un vis? Următoarele cuvinte ale lui Sarah fuseseră ros-tite foarte încet:
— Ştiu c-a fost.
lar apoi şi mai încet:
— Sînt sigură c-a fost.
Veronica surîsese şi clătinase din cap. După care
spusese:
— Cred c-o să mă îndrăgostesc de tine, Sarah.
 
6
La ora două în după-amiaza aceea, Terry intră în biroul gol al doctorului Dudden şi — fără permi-siunea sau ştirea lui - îi deconectă eficient tele-fonul. în locul lui îşi conectă computerul PowerBook şi apăsă pe tasta de trimitere, declanşînd astfel o serie rapidă, dar complexă, de evenimente. Trans-formată din date binare în semnale analoage, cronica lui de film fu propulsată prin intermediul liniilor telefonice de către curentul electric, iar după cîteva secunde poposi în secţia culturală a ziarului, unde un fax o reconverti în informaţii digitale şi o introduse într-o imprimantă pentru a fi reconsti-tuită pe suport de hîrtie. Supusă în această formă atenţiei şefului de la secţia culturală, recenzia fu parcursă rapid, însoţită de cîteva chicoteli şi avizată favorabil, în aşa fel încît în dimineaţa următoare să se poată bucura eventual de interesul pasager al unui cititor din douăzeci, dintre cei 400.00o cîţi număra în totalitate ziarul, unul dintre ei fiind de data asta Sarah, care adormi în timp ce încerca să citească pînă la capăt cronica lui Terry în cancelarie, pe durata pauzei de dimineaţă.
Cînd o cuprinse somnolenţa, ea o simţi ca atare, dar nu avu cum s-o împiedice.
Cuvintele îi jucau în faţa ochilor, cînd limpe-zindu-se, cînd devenind ceţoase.
îşi impuse să se concentreze, însă degeaba. îşi simţea pleoapele grele, din ce în ce mai grele...
Catherine îi dădu deşteptarea după zece minute, scuturînd-o uşor de umăr şi spunîndu-i:
— Sarah, trezeşte-te. Pauza e aproape gata.
— Am adormit? Ah, la dracu'.
116
rJo^o.th.fin Coe

Sarah se ridică din scaun şi îşi miji ochii prin încăpere. Toti colegii ei se pregăteau de plecare; de data asta nici soneria de intrare n-o trezise. Ii strigă lui Norman (un student aflat în practică pedagogică, în vîrstă de vreo douăzeci şi ceva de ani, cu o expre-sie destul de agitată), în timp ce acesta ieşea pe uşă:
— Vin şi eu imediat, bine?
— Da, sigur.
— Peste vreo douăzeci de minute.
Probabil că mă crede foarte ciudată, îşi spuse ea, deschizîndu-şi flaconul de mazindol şi înghilind două pastile.
Oricum, prea politicoa sau prea speriat ca să spună ceva.
După ce nu mai rămase nimeni în cancelarie, îşi mai umplu o dată ceaşca de cafea si apoi reuşi trep-tat, cu efbrturi, să-şi aducă aminte ce citise în ziar. Era o cronică de film a lui Terry. Era ciudat că primea în continuare aceste reactualizări săptămî-nale ale părerilor lui critice, deşi în realitate trecuseră peste zece ani de cînd nu-l mai văzuse. Din legăturile superficiale pe care le stabillse cu stilul lui gazetăresc, Sarah alcătui un tablou sur-prinzător de complet: îi cunoştea gusturile în mate-rie de muzică şi filme, ştia că trăia tot la Londra, îşi imagina cum arăta viaţa lui socială şi chiar se aventura să-i aproximeze venitul în limite rezo-nabile (cîştiga de trei ori mai mult ca ea? De patru?). Cu toate acestea, mai mult ca sigur că pentru el Sarah dispăruse definitiv. Se gîndea vreodată la fosta lui prietenă? se întrebă ea. Işi mai amintea de vremurile cînd stătuseră în acelaşi apartament, după absolvire? 1 se întîmpla să se întrebe ce se alesese de ea?
Nu că ar fi avut mare importanţă. Nu că ar fi contat cine ştie ce.
Se uită din nou la recenzie şi nu reuşi să-şi aducă aminte cît de mult citise. Răsfoind-o acum, i se păru
 
Cosa somnului	117
mai inteligibilă decît majoritatea textelor în cascadă ale lui Terry. Cel puţin tonul general părea entu-ziast. „Distracţie pentru toată familia", aşa suna concluzia lui (deloc originală), iar citind aceste cuvinte Sarah îşi îngădui un zîmbet discret şi amar. Mă rog, îşi zise ea, toate bune şi frumoase pentru cei care au familii. Dar cu noi, ceilalţi, cum rămîne?
Aceasta era o zonă în care propriile gînduri păreau s-o ademenească tot mai des în ultima vreme, aşa că se hotărî să scape imediat. Aruncînd ziarul cît colo, întinse mîna spre un teanc înalt şi instabil de mape şi scoase o mînă de formulare de evaluare de nivelul doi - unul dintre numeroasele derivate ad-ministrative ale Programei Naţionale - iar acestea îi solicitară atenţia o vreme, pînă cînd trebui să vadă cum se descurca Norman la ora de engleză pe care o ţinea.
Făcu acest lucru cu o anumită presimţire de rău augur, căci Norman stîrnea în ea un amestec com-plicat de amuzament şi compasiune. Spre lauda lui, era entuziast, avea o fire deschisă şi părea să nutrească un interes sincer pentru ceea ce făceau copiii (ceea ce, din păcate, nu se traducea nici pe departe într-o punte de legătură cu ei). Insă era primejdios de naiv, iar pentru cineva atît de tînăr, metodele lui pedagogice păreau ciudat de demodate. Cu toate acestea, Sarah ştia că la acest capitol era uşor să critici: atmosfera din clasă se schimbase atît de mult în cei unsprezece ani de cînd preda, încît se cutremura doar gîndindu-se cum s-ar fi com-portat ea însăşi dacă ar fi început acum. în fond, îi admira pe toţi cei dispuşi să facă o încercare.
Ora de ieri, din care urmărise doar ultimele zece minute, fusese în general o brambureală. Conform unei dispoziţii a ministerului, care spunea că elevii trebuiau familiarizaţi cu „poezia clasică", Norman încercase să discute în clasă poemul „Du-te şi prinde steaua căzătoare" de John Donne, ceea ce lui Sarah
na

 
i se păruse o tentativă mult prea ambiţioasă pentru nişte copii de nouă sau zece ani. Reacţia iniţială de plictiseală cruntă se transformase, încă înainte de intrarea ei în clasă, într-un haos şi o hlizeală incon-trolabile. Ca de obicei, năzdrăvanul principal fusese un băieţel pe nume Andy Ellis, care, cînd i se ceruse să comenteze versul „Invaţă-mă să le-aud pe sirene cîntînd", spusese că îi amintea de titlul unui film pe care îl închiriase nu de mult de la un centru de casete video împreună cu un prieten, fiindcă auzi-seră că era cu lesbiene. Nebăgînd în seamă stră-daniile lui Norman de a schimba subiectul, băiatul explicase în continuare că experienţa fusese profund decepţionantă, dată fiind sărăcia filmului în materie de „trosneală a fetelor", potrivit propriei formule dezarmant de fruate. Asta dusese la o discuţie însufleţită între membrii de sex bărbătesc ai clasei, nu despre imagistica marină a lui Donne, ci despre posibilitatea de a surprinde un smoc din părul pubian al lui Sharon Stone în caseta cu Infstinct primar, printr-o folosire abilă a stop-cadrului. La sfirşitul orei, Norman ceruse fiecărui elev - foarte imprudent, după părerea lui Sarah - să scrie o poezie despre stele şi s-o aducă la şcoală a doua zi.
In clasă era deja gălăgie la sosirea ei, chiar dacă lucrurile se mai liniştiră niţel cînd îşi tacu apariţia şi se îndreptă spre o bancă liberă din ultimul rînd. Chiar şi aşa, lui Sarah i se păru că fiecare poezie era însoţită de hohote tot mai mari, iar una dintre fete - Melanie IIarris - trebui să facă eforturi evidente ca să-şi stăpînească lacrimile. După intra-rea lui Sarah, se mai dădu citirc cîtorva încercări mediocre, pe fundalul unor rîsete şi chicoteli constante, dar gestionabile, iar apoi îi veni rîndul lui Andy Ellis.
Incă de la primul vers din poezia lui Andy -Cască bine clăpăuga, bulangiu nenorocit - în mintea lui Sarah, dacă nu şi a altora, se declanşă
 
Casa somnului
119

cel dintîi semnal de alarmă. Dacă ar fi fost după ea, probabil că ar fi intervenit chiar atunci, numai că Norman părea să fi căzut pradă unei tăceri oripilate şi lăsă recitarea să curgă neîntreruptă.
Cască bine clăpăuga, bulangiu nenorocit, Ştoarfa mea nu-i pentru tine, cum te-am prins,
cum te-am pîrlit. les pe stradă, iau o bîtă dup-un tur prin magazine Şi cînd le găsesc acasă, te bat de te caci pe tine. Stele verzi o să vezi, bulangiu nenorocit, Stele verzi o să vezi, bulangiu nenorocit. Te ginesc printre cearşafuri, o omor pe piţipoancă, Imi scot Uzi-ul din haină şi-i bag plumb în
fofoloancă, Pe-urmă-ţi fac şi ţie felul, doar ştii bine că-i belea, N-are nimeni voie, frate, s-o fută pe ciirva mea. Stele verzi o să vezi, bulangiu nenorocit, Stele uerzi o să vezi, bulangiu nenorocit.
In timp ce o parte din elevi îl priveau cu gura căscată, cupririHi fie de o teamă respectuoasă, fie de uimire, Andy fu răsplătit cu ovaţii zgomotoase de majoritatea băieţilor şi chiar de una sau două fete. Sarah nu îşi putu reprima un interes profesional, în ciuda stînjenelii ei tot mai pronunţate, văzînd că reacţiile în faţa acestei poezii păreau să se grupeze mai degrabă în funcţie de sex decît de rasă. Andy însuşi venea dintr-o familie (destul de înstărită) de albi, motiv pentru care, fu de părere Sarah, efor-turile lui de a imita stilul „gangsta rap" erau demne de laudă; de asemenea, îi plăcu inventivitatea -tipică, de altminteri - cu ajutorul căreia reuşise să insereze motivul stelei. Bineînţeles, n-ar fi spus cu voce tare nimic din toate astea: dacă ar fi trebuit să rezolve ea situatia, i-ar fi cerut să rămînă la o discuţie între patru ochi după oră şi ar fi trecut rapid la următorul elev. Pe de altă parte, Norman
120

 
părea hotărît, o dată recăpătat graiul, să intre şi
mai mult la apă.
— A fost foarte interesant, Andy, spuse el după ce tămbălăul se mai domolise, dar mă întreb dacă ai înţeles cu adevărat ce-ai scris.
— Sigur c-am înţeles.
— Da, şi noi am înţeles, domnule, zise un al
doilea băiat.
— Am înţeles fiecare cuvinţel, domnule, adăugă
un al treilea.
(Sarah rezistă tentaţiei de a-şi îngropa faţa în mîini. Ştia că elevii li se adresau profesorilor cu „domnule" doar cînd atmosfera era extrem de
negativă.)
— E vreun cuvînt pe care nu-l înţelegeţi dumnea-
voastră, domnule?
— Ştiţi ce-i aia fofoloancă, domnule?
— Nonnal că nu ştie. Nici măcar n-a văzut Instinct
primar.
— Gata! strigă Norman, încercînd să acopere rîsetele. Această aşa-zisă „poezie" a ta, Andy, e doar un potpuriu de măscări.
—Vă rog, domnule, spuse un elev, ridicînd mîna, nu ştiu ce-i acela potpuriu. Norman nu-l băgă în seamă.
— E doar o aiureală porcoasă, nu-i aşa, fără rimă
şi fără sens.
— De rimat, rimează, îl corectă Andy. Plus că are şi subiect, la fel ca poezia pe care ne-aţi pus s-o
citim ieri.
— Subiect, ai? Ei bine, eu unul nu l-am remarcat.
— Uitaţi care e, domnule, interveni băiatul care stătea lîngă Andy. Individu' ăsta negru s-a ofticat tare pe prietenu' lui, aşa c-o să-l omoare.
— Exact, domnule. Şi pe femeie.
— Fiindcă e-o curvă fără pereche, domnule.
— Gura! Să nu vă mai aud pe nici unul, se răsti Norman, revenind la Andy: Ai scris-o din capul tău?
 
Casa somnului
121

— Da, domnule.
— Aiurea. Cum ai fi putut scorni aşa ceva?
— Păi, ascult mult rap şi de-aici mi-a venit ideea. De la Onyx, M.C. Ren şi The Notorious B.I.G. Domnişoara Tudor a spus că e bine să fim deschişi la influenţele altor culturi şi tradiţii.
Norman îi aruncă lui Sarah o privire care era pe jumătate o acuzaţie, pe jumătate un apel disperat. Ea îi răspunse cu un surîs blînd.
— Şi oricum, continuă Andy, ieri ne-aţi zis că Pulp şi Oasis au scris poezii.
— Păi da, dar...
— Şi-atunci care-ar fi diferenţa, domnule? Nu cumva fiindcă cei de la Onyx sînt negri, nu?
— Doar n-oţi fi rasist, domnule, ce ziceţi? Dumnezeule, băieţii ăştia sînt tari de tot, îşi
spuse Sarah. Preţ de o clipă, aproape că fu mîndră
de ei.
— Bun. Gata.
Norman se făcuse alb ca varul şi începuseră să-i tremure buzele.
— Andy, vreau să stăm de vorbă după oră. Acum chiar c-ai dat de bucluc. Habar n-ai cît de rău. lar ceilalţi, tăceţi în p... tăceti din gură, se zborşi el cînd clasa hohoti din nou, şi ascultaţi poezia urmă-toare. Să nu mai prind pe unul că scoate-o vorbă pînă sună. S-a înţeles?
Restabilirea ordinii fu superficială, iar temerile lui Sarah se dublară cînd Norman o alese pe Alison Hill să citească mai departe. Fata era cea mai mică din clasă, fiind o elevă eminamente retrasă şi tăcută. Acum, după recitalul de obrăznicii al lui Andy, vocea ei păru mai stinsă, mai timidă şi mai monotonă ca niciodată.
— Poezia mea are titlul „Găuri în cer", declamă ea în viteză. Cînd mor, stelele se transformă în nişte găuri negre. Un astrolog se uita la trei stele de pe cer. Prin telescop. Erau o stea mică şi două mari.
122

 
Una dintre stelele mari a murit şi s-a transformat într-o gaură neagră. Celelalte două stele erau foarte singure. Nu mai existau alte stele pe cîteva milioane de kilometri. Doar aer negru şi cer pustiu. îmi pare rău pentru cele două stele singuratice, a spus astrologul. Dar era prea departe ca să poată face ceva. Aşa că au rămas amîndouă pe cer, triste din cale-afară, şi chiar dacă uneori mai străluceau, întunericul şi pustietatea le făceau să fie foarte
speriate.
Se lăsă o tăcere semirespectuoasă. Unul dintre
băieţi aplaudă sarcastic.
— Foarte bine, Alison, spuse Norman. De toată isprava. Totuşi, am observat o mică greşeală. A mai
sesizat-o cineva?
Nu se oferi nimeni.
— Ei bine, ai spus că bărbatul care se uita prin telescop era astrolog. Cred că de fapt ai vrut să spui
astronom.
— Care-i diferenţa? întrebă cineva.
— Păi, e foarte importantă. Norman scrise cele două cuvinte pe tablă şi se întoarse spre clasă, afişînd o expresie mulţumită.
— Vedeţi voi, există doar două litere schimbate la aceste cuvinte, dar sensul lor este complet diferit. Astronomul este un savant serios, care îşi petrece timpul uitîndu-se prin telescop şi prin alte instru-mente ştimţifice ca să descopere tot felul de lucruri despre stele, pe cînd astrologul este o persoană uşuratică şi superstiţioasă, care doar se preface că studiază stelele, dar de fapt alcătuieşte horoscoape
şi alte prostii.
Sarah detectă încă o schimbare iminentă a atmo-sferei. Alison părea să nu mai fie atentă la ce spunea Norman: pe chip i se întipărise o expresie apatică, rătăcită, iar pentru o fracţiune de secundă Sarah avu sentimentul că desluşea în ea reflectarea ştearsă a unei alte feţe, a unei figuri fără nume din
 
Casa somnului	123
trecut. (Poate că de vină erau gura pe care şi-o ţinea uşor strîmb şi felul neglijent în care îşi muşca buza de jos.) între timp, restul clasei îşi recăpătase ape-titul pentru răutăţi.
— Vreţi să spuneţi că horoscoapele nu sînt serioase, domnule?
— întocmai.
— Dar apar în ziare.
— Nu trebuie să vă luaţi după tot ce scrie în ziare.
— Cred că se pot afla multe lucruri despre oameni dacă le ştii zodia, spuse una dintre fete.
—Aşa e. Dumneavoastră în ce zodie sînteţi, domnule?
— Pariu că sînteţi leu, nu, domnule? Cică leii sînt foarte puternici şi stăpîni pe situaţie.
— Are scorpionul ascendent în Uranus, sau pur şi simplu aşa ne stau pantalonii?
După terminarea orei, Sarah şi Norman stră-bătură împreună terenul de sport, îndreptîndu-se spre sala de mese. Ea nu-i vorbi foarte mult despre lecţie, mulţumindu-se să emită sunete vag linişti-toare şi să-i comunice aluziv că nu făcuse o alegere prea fericită cu o zi în urmă, cînd se oprise asupra poeziei lui Donne. Studentul se resimţea puternic în urma acestei experienţe; îndeosebi acuzaţia de rasism îl şocase profund.
— Au încercat să te enerveze, atîta tot, spuse Sarah.
Norman se opri din mers şi se uită la ea. Soarele încălzea vesel terenul de sport, iar ochii lui se îngus-tară involuntar cînd o întrebă:
— Credeţi?
Sarah dădu din cap. îşi trecu o mînă prin păr -părul des, cărunt şi lung pînă aproape de umeri, de care Norman era deja fascinat - şi sfirşi fără să-şi dea seama (fiindcă nu conştientizase niciodată gestul) prin a prinde un smoc şi a trage uşor de el.
124

 
— 'Se descurci foarte bine. Serios, spuse ea şi rîse. Am trecut cu toţii prin asta, să ştii. Cînd mă gîndesc la prima mea oră de practică pedagogică...
Mai făcură cîţiva paşi.
— Apropo, am o scrisoare pentru dumnea-voastră, zise Norman. E în scrvieta din cancelarie.
Presupunerea imediată a lui Sarah fu că era vorba de o scrisoare pe care o compusese el însuşi, că avea să-i spună ceva, să-i facă o declaraţie prea însemnată pentru a fi formulată prin viu grai. încercă o imensă uşurare cînd el adăugă:
— E de la o fată de la colegiu care susţine că vă cunoaşte. Vorbeam despre dumneavoastră cu nişte prieteni, iar fata asta - pe care nici măcar n-o ştiu foarte bine - a zis că v-a cunoscut cu ani în urmă, pe cînd eraţi studentă.
Uşurarea făcu loc nedumcrim.
— Puţin probabil, La ora asta, toate prietenele mele din studenţie au trecut de treizeci de ani. Cîţi ani are?
— A, cred că douăzeci, nu mai mult. o cheamă Ruby. Ruby Sharp.
Fu rîndul lui Sarah să se oprească din mers. Ajunseseră aproape de intrarea în sala de mese, iar copiii se strecurau pe lîngă ei cîte doi sau în grupuri mai mari, tîrşîindu-şi picioarele cu un aer melancolic.
— Da, chiar am cunoscut o fată pe care-o chema Ruby, spuse ea. Nu foarte bine, dar... ştiu despre cine vorbeşti. E nemaipomenit.
Pe chip îi apăru un zîmbet, şi preţ de cîteva clipe nu mai văzu faţada de cărămidă a clădirii labora-toarelor, ci un lucru mult mai puţin tangibil: o faţă palidă, ca de copil, o claie de păr roşcat, o plajă... o săgetă fiorul dureros al aducerii-aminte şi îşi simţi gîtul uscat cînd îl întrebă pe Norman:
— lar acum stă în Londra, aşa-i? Nu se pregă-teşte să ajungă tot profesoară?
— De fapt, cred că e la biologie.
 
Casa somnului
125

Norman îi deschise uşa şi imediat după aceea fură amîndoi asaltaţi de umiditatea şi de hărmălaia sălii de mese.
— Dar locuieşte la acelaşi etaj cu o prietenă şi aşa am ajuns să... Mă rog, la un moment dat a venit vorba de dumneavoastră...
Lui Sarah îi veni foarte greu să stea de vorbă cu Norman în timpul prînzului. Pomenirea numelui lui Ruby după toţi aceşti ani îi trezise o sumedenie de emoţii, nu toate plăcute. Şi totuşi, zău că nu avea de ce să fie tulburată: dacă proceda cu tact, nu avea ce să i se întîmple cînd i se amintea de domnul şi doamna Sharp, îngrijitorii de la Ashdown, şi de fetiţa roşcovană de care îi cereau uneori să aibă grijă în timpul zilei, cînd mama ei era la lucru. După-amiezele acelea petrecute sus cu Veronica şi Ruby, jucînd cărţi sau scrabble; ziua de pe plajă în compania lui Robert...
Da, vrînd-nevrînd gîndurile i se întorceau la Robert, şi de fiecare dată cînd se întîmpla asta, lui Sarah îi era ciudă pe ea însăşi. Trecuseră doispre-zece ani, doisprezece ani de cînd îl văzuse ultima dată (nu punea la socoteală cea din urmă întîlnire cu iz de farsă de la Ashdown, deşi în felul ei o făcuse să sufere cel mai mult), dar chiar şi acum, trebuia doar să i se amintească de el — un amănunt cît de mic şi de întîmplător - pentru ca durerea de altă-dată să năvălească imediat la suprafaţă. o durere pe care nici trecerea timpului, nici lunile acelea istovitoare de şedinţe psihiatrice (care, că veni vorba, însemnaseră doar bani aruncaţi pe fereastră) nu reuşiseră vreodată s-o atenueze.
Işi spuse că împlinise treizeci şi cinci de ani. Nu avea copii. Era divorţată. Oare nu venise vremea să dea definitiv uitării prietenia aceea îndepărtată, scurtă şi nu foarte semnificativă?
Şirul gîndurilor îi fu întrerupt de Norman, care o rugă să-i dea sosul de roşii. Se uită cu o fascinaţie
126
Jonathan Cne

inconştientă, în timp ce studentul îl amesteca virtos în piureul apos şi subţire.
Ruby făcuse tot posibilul ca scrisoarea să fie concisă şi politicoasă. Nu ştia cum avea să reacţio-neze Sarah văzîndu-se abordată de o persoană atît de tînără, pe care o cunoscuse atît de superficial, cu atît de mult timp în urmă. Era aproape ca şi cum i-ar fi scris unui străin. Accentuă cu grijă că doar amintirea bunătăţii manifestate atunci de Sarah la adresa ei şi auzirea, printr-o stranie coincidenţă, a numelui său în gura lui Norman o îndemnaseră să o caute. Nu-i scrisese din nici un alt motiv şi nu avea defel intenţii ascunse. Chiar şi aşa, însă, nu prea spera să primească răspuns.
Numai că Sarah fu încîntată de scrisoare şi în aceeaşi după-amiază îi trimise un bilet prin Norman, dîndu-i numărul de Lelefon şi sugerîndu-i să se întîlnească şi eventual să ia masa la un local. Aşa se explica faptul că, după doar cîteva zile, într-o seară de luni, Ruby se îndrepta spre North London, croindu-şi apoi drum spre casa lui Sarah pe nişte străzi necunoscute şi ţinînd în mînă un petic de hîrtie pe care se afla o adresă scrisă cu creionul.
Casa era uşor de găsit, fiind prima de pe strada pe care intrai după ce coteai la ieşirea din staţia de metrou. Era un imobil mic, elegant, cu acoperiş ori-zontal; avea două etaje şi subsol, iar bovindoul de la intrare era decorat cu iederă şi tufe de salvie. Ruby ajunse cu zece minute mai devreme, aşa că trecu prin dreptul casei şi mai urcă pe deal cîteva sute de metri, savurînd strălucirea soarelui de la sfirşitul după-amiezei şi vaga promisiune a unei aventuri modeste, prilejuită de vizitarea acestei părţi noi a Londrei, atît de diferită de zona aglo-merată, dar monotonă, în care era situată clădirea
 
Ccifsa Komnului
127

unde locuia ea. îi plăceau îngustimea şi pantele abrupte ale străzilor, casele înalte, trotuarele stră-juite de pomi şi sentimentul că traficul era ţinut la respect. Pe drum se aflau puţine maşini particulare, iar autobuzele şi taxiurile lipseau cu desăvîrşire. Era aproape linişte.
Liniştea aceasta se păstră şi pe durata primelor secunde de după revederea lui Ruby cu Sarah. Nici una dintre femei nu părea în stare să vorbească.
— Dumnezeule, chiar tu eşti, spuse într-un tîrziu Sarah, care îşi explică nesiguranţa iniţială adău-gînd : Ai părul...
— A, rîse Ruby, atingîndu-şi podoaba capilară, ca şi cum ar fi uitat pentru cîteva clipe că era acolo. Da, fireşte. o mică schimbare de imagine.
Odinioară părul lui Ruby fusese roşu ca para focului. Acum îi ajungea la umeri, era negru, fin şi pieptănat cu grijă.
— L-am vopsit acum un an, zise ea. Oamenilor nu prea le plac roşcatele, habar n-am de ce. Am observat pur şi simplu. Al tău arată grozav, adăugă ea repede. îmi place părul cărunt cînd e purtat în felul ăsta. Cînd nu trebuie cănit.
Sarah zîmbi şi îi spuse:
— Păi, intră.
Apoi izbucniră amîndouă într-un rîs încîntat şi se îmbrăţişară.
Sarah se uitase la ştirile de pe Channel 4. Acum dădu televizorul încet şi se duse să ia o sticlă de Frascati din frigider. Ruby se aşeză pe canapea în faţa televizorului, însă descoperi că nu îşi găsea locul. Incepu să se uite prin camera de zi care se întindea cît era casa de lungă şi avea decoraţiuni interioare neutre, în nuanţe de crem şi alb. Mobila era insuficientă pentru ocuparea întregului spaţiu disponibil. Grădina din faţă şi cea din spate erau mici, obişnuite şi bine întreţinute, iar casa în sine părea curată şi atrăgătoare, dar Ruby avu impresia că era neînsufleţită. Se asteptase la altceva.
128
•Jonathan Cov

—Am fost foarte mirată cînd am primit scrisoarca de la tine, începu Sarah.
Se aşeză în faţa lui Ruby şi se aplecă înainte în fotoliu, tremurînd uşor şi simţindu-se inexplicabil de stingheră.
— M-a surprins că ţi-ai adus aminU' de mine şi cu atît mai puţin de nume.
— Nu uit niciodată, ziae Ruby. Roţin o grămadă de lucruri.
Sarah observă că televizorul îi distrăgea atenţia lui Ruby, aşa că îl închise din telccomandă şi puse un CD cu muzică de pian: Bill Evans, un cadou primit la cea de-a trnia aniversare a căsătoriei de la Anthony (ai unul dintre f'oarte puţincle care îi plăcuseră). Se îndoia că era pe gustul lui Ruby, dar îsi spuse că putea contribui la destinderea atmo-sferei.
— Alaltăieri am fost iar la Ashdown, declară tînăra pe nepusă masă.
—Da?
— Cum să-ţi zic, n-am vrut să intru. Am urcat pînă acolo si m-am uitat de afară, atîta tot. Nu mai e picior de student. Acum e un fel de clinică unde sînt trataţi oamenii care au problerne...
— ...cu somnul, da. Ştiu.
— Aha. Cine ţi-a spus?
— Medicul de familie.
Sarah sorbi cîteva guri de vin. Işi dădu seama că îl bea mult prea repede.
— Mi-a propus să mă tnmită şi pe mine.
— De ce? o descusu Ruby, sesizînd imediat că păruse prea directă. Daca nu te deranjează c-am întrebal...
— Ei bine, spuse Sarah, dacă iţi răspund la între-barea asta, o să trebuiască să trecem imediat la povestea vieţii mele. Cred c-ar fi bine să mîncăm mai întîi, ce zici?
 
Casci somnultii
129

— Tocmai asta vreau să aud de la tine, povestea vieţii, raspunse Ruby, urmînd-o către uşa de la intrare. In fond, nu te-am mai văzut de doişpe ani.
— Dar d.e ce, Ruby? Ce importanţă ar putea să aibă pentru tine?
— Fiindcă de la tine am cîteva dintre cele mai frumoase amintiri, spuse ea simplu.
Sarah se arătă foarte mişcată de aceste cuvinte.
— Da, zise ea. Au fost vremuri frumoase.
In timp ce intrau pe strada principală, întrebă:
— Ai tăi cum o duc?
— Tati a murit acum cîţiva ani...
— Vai de mine...
— ...dar mami e bine, foarte bine. Acum are o pensiune.
Merseră destul de puţin pînă la restaurantul care, fiind nou, părea să aibă anumite probleme tipice începutului. Cele două stabiliră că era destul de cald ca să stea afară şi se văzură asediate de mai mulţi ospătari care se întreceau să le ia comanda şi care după aceea le aduseră primul fel cu o viteză îngrijorătoare.
— Despre ce vorbeam?
— Te pregăteai să-mi spui de unde aflaseşi de Ashdown. lar asta însemna, chipurile, că trebuia să-mi înşiri povestea vieţii.
Sarah măcină nişte piper, îl puse în supă şi întrebă:
— la să vedem, ştii ce-i aia narcolepsie?
— In linii mari, da, răspunse Ruby surprinsă. E atunci cînd oamenii adorm mcreu în timpul zilei, nu?
— Cam aşa ceva. Ei bine, o am şi eu.
— Aha, facu Ruby, neştiind ce însemna concret acest lucru. îmi pare rău. E ceva grav?
— Mă enervează, asta în mod sigur.
— lar clinica te-ar fi... ajutat, aşa-i?
— Posibil, spuse Sarah, adăugînd ca să evite alte întrebări: N-am vrut să merg acolo din două motive.
130

 
Unul a fost că nu-mi permit să plătesc atîţia bani, iar lista de aşteptare pentru cei fără asigurare e făcută pe aproape doi ani de-acum încolo. Al doilea, continuă ea, arborînd un zîmbet oarecum sever, al doilea e că, întîmplător, şeful clinicii e un tip pe nume Gregory Dudden, cu care am fbst colegă de studenţie.
— Am priceput, spuse Ruby cu o ezitare în glas.
— Gregory şi cu mine... ne cunoaştem, explică Sarah. A fost prietenul meu o vreme. Primul prie-ten, de fapt. Ştii cum e, una dintre relaţiile alea între studenţi, care par normale la momentul ăla, dar la care te gîndeşti după cîteva luni şi-ţi vine să te-ntrebi... unde mi-o fi fost capul?
Ruby continuă să dea din cap, deşi explicaţia părea să vină din afara experienţei ei directe.
— Bine, şi faptul că eşti narcoleptică... ce în-seamnă? în ce fel te afectează?
— S-a mai schimbat niţel, cu timpul. Chestia cea mai rea e că dorm foarte prost noptea şi adorm ziua, fără să mă pot abţine. Mi se întîmplă de aproape douăzeci de ani. Mai sînt şi alte simptome, dar în ultima vreme parcă s-au mai îndreptat lucrurile. De pildă, cataplexia.
—Adică...?
— Adică, dacă rîd cu poftă sau mă emoţionez prea tare, îmi pierd din tonusul muscular. Rămîn conştientă, însă am un fel de slăbiciune. Simt cînd m-apucă, şi tot nu pot să fac mmic. Mi se poate întîmpla din orice: furie, bucurie, nemulţumire...
— Pare să fie mai mult decît un simplu motiv de enervare, spuse Ruby. Habar n-am avut.
— Asta e, rosti Sarah, încercînd să pară dega-jată, de-a lungul anilor am plătit o dată sau de două ori cu postul. Se presupune că de adormit în clasă adorm elevii, nu profesorul.
Turnă din nou vin în pahare; pe al ei şi-l golise, al lui Ruby era aproape plin.
 
Casa somn.ului
131

— Chestia e că abia acum trei ani a fost identificată. Pentru mulţi generalişti e o noutate. Primul doctor la care m-am dus s-a uitat pătrat la mine. M-a făcut să mă duc la un psihiatru.
— Ce fel de psihiatru?
— Un psihoterapeut lacanian. Ruby intră din nou în ceaţă.
— Să nu-mi spui că te-au închis sau mai ştiu eu ce.
— Nu, da' de unde, zise Sarah, aparent amuzată de o asemenea idee. Presupun că n-a fost chiar pier-dere de vreme. Măcar m-a făcut să pricep de ce nu-mi place să-mi atingă lumea ochii.
— Ochii?
— Da, sînt foarte sensibilă în privinţa lor. îşi împinse uşor farfuria cu supa mîncată doar pe jumătate.
— îmi pare rău, probabil că ti-am făcut ţăndări imaginea pe care-o aveai despre mine cînd erai mică. Cred că arăt ca un spectru de nevroze.
— Nu, nici vorbă, mă...
Ospătarul, care dăduse tîrcoale mesei lor, se apropie şi luă farfuriile. Ruby aşteptă să plece.
— la să văd, ce-ar mai trebui să ştiu despre tine? Te-ai măritat?
— Cum să nu. Am bifat-o şi pe asta. îl chema Anthony. Universitar.
—Şi?
— A plecat. Mai de mult. Şi-a găsit pe altcineva.
— A. îmi pare rău, se trezi Ruby repetînd. Sarah ridică din umeri încă o dată.
— Se mai întîmplă şi din astea.
— Ştii, probabil c-am avut eu o idee fixă - una dintre iluziile copilăriei - dar am sperat mereu c-o să te măriţi cu prietenul tău de la colegiu.
— Cine anume?
— Hai că ştii. Robert.
Rîsul lui Sarah fu scurt şi forţat.
132	 
— Robert? N-a fost niciodată prietenul meu.
— Nu? Dar atunci pe plajă...
— Pe atunci aveam o relaţie cu altcineva. Cu o femeie, de fapt. o chema Veronica. Robert s-a aflat... întîmplător cu noi în ziua aia. Nici măcar nu-mi aduc aminte ce căuta acolo. E din ce în ce mai complicat, nu? întrebă Sarah, observînd expresia perplexă de pe chipul lui Ruby.
— Nu sînt deloc şocată, spuse tînăra. Am la şcoală o prietenă bisexuală. Cel puţin aşa zice.
— Nu prea cred în cuvîntul ăsta, declară Sarah. Şi în general în cuvintele care încearcă să reducă un lucru complicat la o formulă. Pe lîngă asta, con-tinuă ea, ştergînd urmele de ruj lăsate pe marginea paharului, nu e vorba de sex. Sau, mă rog, nu pentru mine. Nu asta caut. E ciudat, toată lumea crede că în felul ăsta poţi să optezi de două ori; numai că lucrurile nu prea stau chiar aşa.
— A mai fost cineva după Anthony?
— Nu. Cred că Norman trage nădejde în direcţia asta, aşa că s-ar putea ca în scurt timp să mai fac o încercare.
— Chiar dacă spui că Robert ţi-a fost doar amic, zise Ruby încet, rar şi alegîndu-şi cuvintele cu mare grijă, cred că a ţinut mult la tine. In ziua aia pe plajă mi-a spus nişte lucruri... ştiu că eram mică... dar tot le ţin minte...
— Nu ştiu de ce aduci vorba despre ceva care s-a întîmplat acum doisprezece ani, rosti ea, cu o voce brusc încordată. Ţi-am spus, Robert a fost un simplu amic, nici mai mult, nici mai puţin. lar dacă a ţinut atît de mult la mine, de ce m-a aruncat ca pe-o măsea stricată imediat după ce-am absolvit?
Ar mai fi avut şi altele de spus pe această temă, dar Ruby arăta deja suficient de abătută.
— Oricum, conchise ea pe un ton mai blînd, cum e cu putinţă să-ţi aduci aminte ce ţi-a spus atunci, după atîta amar de vreme? Aveai doar opt sau nouă ani.
 
Casa som-nului	133
— N-o să uit ziua aia cît trăiesc, zise Ruby. Castelul ăla de nisip nemaipomenit pe care l-am construit împreună - l-am visat săptămîni în şir.
— Aşa e... spuse Sarah şi reîncepu să surîdă slab, pe măsură ce îşi aducea aminte. I-ai spus Omul Nisipurilor, nu? Amîndouă i-am zis aşa cîtva timp, era secretul nostru.
— Era o zi cu atîta soare şi atît de liniştită. Cea mai frumoasă cu putinţă...
Acum Ruby o privi ţintă pe Sarah, cu o expresie pe cît de sinceră, pe atît de entuziasmată.
— Să ştii că mi-am dorit dintotdeauna să vă răsplătesc. Pe amîndoi.
— Nu te prosti.
Ruby simţi că întrecuse măsura, aşa că o dădu pe glumă.
— Unde mai pui că m-am ales cu o bicicletă.
— Serios?
— Nici asta nu mai ţii minte? A fost unul dintre cele mai bune sfaturi pe care mi le-a dat cineva. Mi-ai spus cum puteam să-mi conving părinţii să-mi cumpere bicicletă.
— Nu-mi amintesc.
— Păi atunci, n-o să-ţi aduc nici eu aminte, mai spuse Ruby, luîndu-şi o poză îmbufnată.
Intre timp, li se făcuse foame din nou. După aducerea rapidă a felului întîi, ospătarii păreau să fi dispărut en masse, iar Sarah avu intuiţia înde-părtată a unei crize necunoscute care izbucnise în bucătăria localului.
— Mă faci să mă simt bătrînă, Ruby, zise ea cu un suspin.
— Eu? Bine, dar eşti înconjurată de puşti zi de zi - de ce tocmai eu?
— Nu ştiu... Fiindcă a trecut o groază de vreme de cînd te-am văzut ultima dată şi te-ai schimbat foarte mult de-atunci.
— Oricum, nu eşti bătrînă. Treizeci şi cinci de ani nu înseamnă bătrîneţe.
134
-Jonathan Cof

— Mi s-a dus deja jumătate din viaţă.
— Şi urmează jumătatea mai bună.
— Sper.
— Vrei să fii profesoară mai departe?
— Păi, cred că da, răspunsc Sarah fără prea mult entuziasm, în timp ce un ospătar cu un aer tracasat le aducea în fine un risotto cu ciuperci şi o taglia-tella cu pui, aşezîndu-le pe masă cu nişte scuze de formă. Deşi, sinceră să fiu, la ora asta e destul de greu. Jumătate dintre colegi fie că se pensionează înainte de termen, fie că se duc de două ori pe săptămînă la un psihiatru ca să-i scape de stres. Nici n-am apucat bine să ne dăm duhul punînd în practică un set de directive, că vine ministerul şi ne obligă să facem cu totul altceva. Pierdem atîta timp cu inspecţiile, caracterizările elevilor şi ale colcgilor, întocmirea bugetelor şi tot felul de chichiţe contabi-liceşti, că aproape c-am uitat de ce am vrut să fiu profesoară.
Ruby se uita la ea pe deasupra farfuriei cu risotto. Lui Sarah îi trecu prin cap că probabil nu făcea decît să-i ofere cea mai deprimantă seară din tine-reţea ei. Jenată de acest gînd, se grăbi să adauge:
— Şi totuşi, din cînd în cînd se mai întîmplă cîte ceva, se iveşte o provocare nouă, şi te trezeşti că-ţi spui: da, chiar vreau sa. fac meseria asta, chiar merită. Ca de pildă... mă rog, am acum o elevă la mine-n clasă... foarte tăcută şi sfioasă - de multe ori timizii îţi atrag atenţia - şi am observat la ea un fel de... tristeţe, un secret numai al ei. lar faptul că ştiu că sînt singura persoană care ar putea s-o înţe-leagă...
Cînd se auzi făcîndu-şi griji cu voce tare despre acest lucru, Sarah se simţi ruşinată pentru cît de mul't acaparase din seara aceea ca să-şi discute propriile probleme.
— Totuşi, Ruby, n-ar fi cazul sa aflu şi eu ceva despre tine?
 
Casa somnuiui
135

însă tînăra era pe cît de decisă, pe atît de abilă, şi chiar dacă la început îi povesti cu dragă inimă despre prietenii de la colegiu şi despre pensiunea cu vedere la mare a maică-sii, făcea ce făcea şi aducea mereu discuţia la Sarah, la Ashdown şi la ziua aceea petrecută pe plajă. Cît despre masă, după un timp abandonară orice speranţă legată de desert, îi dădură ceva bani unuia dintre ospătarii atît de greu de prins şi în cele din urmă părăsiră localul. După ce merseră pe jos pînă la staţia de metrou, luîndu-şi un rămas-bun plin de cuvinte de recunoştinţă şi promiţîndu-şi să ţină legătura, Ruby mai puse o întrebare.
— Narcolepsia asta a ta, spuse ea. Se poate vindeca, nu?
Sarah clătină din cap.
— Din păcate, nu. Dac-o ai, nu mai scapi de ea. Există nişte medicamente care atenuează simpto-mele şi se pare că, pe măsură ce îmbătrîneşti, e ceva mai bine. Cum ţi-am zis, cataplexia nu mai e atît de acută; în plus, mai era o chestie — visatul de dinain-tea somnului - care se pare c-a dispărut de tot.
— Asta ce mai era?
Sarah îşi încrucişă braţele la piept şi simţi un fior rece. Era deja tîrziu şi se făcuse frig. îi părea bine că o văzuse pe Ruby, însă nu voia să se mai gîndească la trecut; îşi dorea să fie acasă, singură, să pună din nou CD-ul cu muzică de pian, să ter-mine vinul şi să corecteze odată lucrările alea.
— E greu de explicat, spuse ea, dar uneori aveam nişte vise... atît de reale...
Oare o cuprindeau nostalgiile şi pentru asta? se întrebă ea, pe cînd se îndrepta grăbită spre casă. Şi pentru faptul că la un moment dat fusese incapabilă să distingă între vise şi amintiri? Era timpul să dea uitării vremurile de odinioară, zău aşa; să se con-centreze asupra provocărilor actuale. Se gîndi la Alison Hill şi la modul optim de a începe să sondeze

FAZA A DOUA
                                     
tristeţea îngropată în străfundurile fiinţei ei şi pe care o întrezărise, o dată sau de două ori, în spatele acelei expresii serioase. Işi aduse aminte de chipul ei cînd asistase la oră, fără să asculte diatriba comică a lui Norman despre astrologi şi astronomi, şi de felul absent în care îşi muşcase buza dejos... Totuşi, imaginile trezite în mod neliniştitor la viaţă de Ruby nu-i dădeau pace, şi nu-i trebui decît o secundă ca să treacă - inexplicabil — de la Alison la Veronica;
da, la Veronica, dintre toate fantomele care s-ar fi putut ivi, neinvitate, în faţa ochilor ei evocatori din seara aceea, Veronica aşezată
aşezată la o masă de la Cafe Valladon, citind o carte şi chicotind încet, ca pentru sine, între îhghiţiturile de cafea neagră şi fumurile trase din ţigară. Era începutul lui decem-brie, semestrul se apropia de sfirşit, iar Veronica se înfofolise bine, purtînd sveterul multicolor de lînă pe care îl aleseseră împreună cu cîteva săptămîni în urmă, cînd ieşiseră la cumpărături. în local era cald şi umed din cauza aburilor: geamurile de culoarea chihlimbarului, opace pînă şi în vremurile bune, erau acum aburite şi de straturile de condens. Fumul de ţigară care se ridica în aer era atît de gros, încît Sarah aproape că nu mai vedea pe unde merge. Cînd ajunse la masă rămase în picioare cîteva clipe, aşteptînd ridicarea ochilor, zîmbetul, închiderea cărţu şi sărutul. (în public se sărutau pe obraz, era singurul lucru pe care şi-l permiteau.) Intr-un tîrziu, văzînd că Veronica era atît de absor-bită de citirea romanului încît nici nu-i observase sosirea, Sarah îi invadă liniştea întrebînd:
— la zi, a apărut sau nu Huhurezul? Se aplecă pe deasupra mesei pentru sărutul obiş-
nuit. Cînd îşi lipi obrazul de al Veronicăi, aceasta
din urmă îl simţi rece şi pişcăcios.
— Dumnezeule, ai îngheţat, spuse ea. A-nceput să ningă sau ce naiba?
— Aproape.
Sarah se aşeză şi sorbi o dată din cana Veronicăi.
— Cum e, a apărut?
— Incă nu. Deşi lucrurile stau din ce în ce mai urît.
Sarah puse mîna pe pachetul de ţigări.
140

 
— Pot să iau şi eu o mahorcă?
— Sigur. la liniştită.
„Mahorcă" era cuvîntul lor secret pentru ţigară. Ca multe alte cuvinte conspirative, fusese împru-mutat din Casa somnului, cartea pe care o citea Veronica, scrisă de un autor de care nici una dintre ele nu mai auzise pînă atunci, pe nume Frank King. Era una dintre sutele de cărţi cumpărate cu preţ redus de Slattery ca să împodobească pereţii de la Cafe Valladon, şi întîmplător se afla la mijlocul raftului de deasupra mesei lor preferate. Sarah începuse s-o citească la un moment dat, în timp ce o aştepta pe Veronica, şi fusese captivată imediat de limbajul desuet al anilor '3o şi de intriga incre-dibil de sinuoasă, care părea să se învîrtă în jurul cîtorva documente furate şi al unui criminal noto-riu, poreclit Huhurezul, dar care în realitate era un simplu pretext pentru o serie năucitoare de răpiri în miez de noapte şi de asasinate oribile. în ziua aceea — la doar una sau două săptămîni de la începutul relaţiei lor - Sarah îi citise cu voce tare cîteva dintre pasajele cele mai suculente Veronicăi, iar în următoarele două luni cartea devenise un fel de glumă a lor extrem de personală, una dintre numeroasele legături ascunse care le apropiau atît de mult una de alta, făcînd totodată relaţia lor impenetrabilă în faţa celorlalţi.
— Păi, spune, ce s-a mai întîmplat? întrebă Sarah, aprinzîndu-şi ţigara.
— Să vezi, Smith ăsta...
— Cine e? El e Huhurezul?
— încă nu ştim. Oricum, i-a legat pe Henry Downes, pe Robert Porter şi pe Aileen de scaune, iar acum îi ameninţă că-i torturează dacă nu-i spun unde sînt obligaţiunile. Mă rog, de fapt, doar pe Aileen. Cu un vătrai înroşit.
— Pe Aileen? Te ţii de bancuri.
— Nu, nici vorbă. Ascultă aici: „Se scurseră cîteva minute implacabile. Smith scoase din nou
 
Casa somnului
141

vătraiul. Acum vîrful lui lucea cu o sclipire roşiatică, iar bucătăria se umplu de mirosul sugestiv al fierului încins."
— Excepţional, spuse Sarah, rîzînd încîntată.
— „«Ia zi, Porter, rosti el, apropiindu-se de Aileen. Unde sînt?» «Nu ştiu», mîrîi Porter, căruia îi tremurau buzele. «Nu te mai întreb încă o dată. încep cu o arsură uşoară pe faţă, ca să vezi că nu glumesc. o să doară, fireşte, şi o să rămînă o cica-trice. Dacă nici asta nu te clinteşte, o să-i scot ochii -unul cîte unul. Şi să-ţi mai spun ceva - mă ţin întotdeauna de cuvînt." Aileen încercă să se ferească în clipa cînd văzu fierul încins apropiin-du-i-se de chip. închise ochii, iar obrajii îi păliră şi mai mult. Insă nu vorbi şi nu scoase nici un strigăt. Hcnry se zbătu disperat în..."
Veronica se întrerupse, ridicîndu-şi privirile şi dîndu-şi seama că paloarea din obrajii lui Aileen se transferase asupra celor ai lui Sarah. Zîmbetul ei devenise chinuit şi îngheţat.
— Aoleu, spuse Veronica şi închise cartea. lartă-mă. Am fost o tîmpită fără tact.
Sarah clătină din cap şi încercă să pară veselă.
— Nu, fii cuminte. Zi-i mai departe, era ca lumea. însă nu reuşi să se prefacă mult timp. Se rezemă în scaun şi închise ochii.
— Acum chiar mi-e puţin rău.
Veronica se aplecă în faţă şi simulă că-şi lipeşte vîrfurile degetelor de pleoapele lui Sarah, care tresări şi se eschivă.
— Nu.
— Scuze.
Veronica bău din cafea şi se hotărî să schimbe
subiectul.
— la spune, cum a mers azi? Nici măcar nu te-am
întrebat.
Fusese prima zi de practică pedagogică a lui Sarah la şcoala primară din apropiere. Fusese
142

 
agitată toată săptămîna şi se pregătise cu frenezie, intrînd în clasă cu nişte materiale care i-ar fi ajuns pentru şase ore, nu doar pentru lecţia de patruzeci de minute pe care trebuia s-o susţină.
— A fost bine, zise ea. Chiar a ieşit.
— Ai primit cartea poştală de la mine?
— Da, răspunse Sarah, şi preţ de o clipă ochii ei luciră intim, luminaţi de o dragoste pură şi necondi-ţionată. Mulţumesc.
Scuturînd scrumul ţigării, găsi de cuviinţă să adauge:
— întîmplător, n-a fost singura carte poştală cu urări de succes.
— Dă-mi voie să ghicesc: Robert?
— Mă tem că da. o scrisorică plîngăreaţă, furi-şată pe sub uşă în timpul nopţii.
— Bietul de el. E căzut în cap după tine. Veronica rostise aceste cuvinte cu o anumită
maliţiozitate pe care Sarah o observă şi nu putu să
n-o savureze în sinea ei.
— Nu-l judeca prea aspru, spuse ea.
— Spune, ce s-a-ntîmplat? Cum au fost copiii? Ce-ai facut cu ei?
— Păi, mi-am zis să merg la sigur şi să-ncep cu cineva gen Stevie Smith, dar în ultima secundă mi-am spus: la stai, hai să-ncercăm ceva mai greu, să ridicăm ştacheta, aşa că i-am pus să citească poezia aia a lui Mary Angelou - o ştii şi tu, „Cîntec pentru cei bătrîni".
— Totuşi, asta e despre sclavie. Nu prea aveau de unde să ştie unde voiai să ajungi.
— Dar au ştiut, aici e-aici. Au fost cîteva lucruri mai grele, pe care a trebuit să le explic, însă rămîi tablou cîte chestii pricep copiii ăştia şi despre ce sînt în stare să vorbească dacă... mă rog, dacă dau peste iin scriitor bun... Am purtat o discuţie de nota zece şi - nici nu ştii cum poţi să te simţi, Ronnie, cînd vezi că ai treizeci de copii care azi, datorită ţie,
 
Casa somnului
143

au băgat la cap un lucru de care nu mai auziseră pînă acum. E cel mai frumos sentiment din lume... Veronica zîmbi şi spuse:
— Eram sigură c-o să-ţi iasă bine,
După care o întrebă, cu o voce mai joasă:
— Dar n-o să te mai pregăteşti la fel de mult şi de-acum încolo, nu?
— Nu cred. De ce?
— Fiindcă nici n-o să mai apuc să te văd. N-ai mai dat pe-aici de zile-ntregi.
— Ei bine...
Sarah trase aer în piept, iar în glas i se citi o emoţie abia ţinută în frîu.
— Chiar voiam să discut ceva cu tine. Să te-ntreb o chestie.
Veronica aşteptă. Da?
— E un tip care a stat la Ashdown, şi-a eliberat camera şi s-a mutat înapoi în campus. Şi de fapt... (întîlni ochii Veronicăi, care aşteptau flămînzi)... mă rog, tehnic e o cameră dublă. Are două paturi şi e foarte mare. La etajul doi. Aşa că mă-ntrebam... cuin să-ţi zic, mă întrebam dacă nu vrei să te muţi acolo.
— Singură? întrebă ea, ca s-o tachineze.
— Păi... nu. Amîndouă.
— Ca doi amanţi7 spuse Veronica, oferind cuvîn-tului o nuanţă frivol-răutăcioasă, care o făcu pe Sarah să se uite îngrijorată dejur împrejur în local. Doi amanţi care stau în aceeaşi cameră? Ce-o să spună conducerea Universităţii?
— Păi... nimic, bineînţeles. De unde să afle... de noi?
Veronica savura prea mult momentul comic ca să renunţe.
— Totuşi, gîndeşte-te ce scandal ar putea să iasă.
— Dacă ţi se pare prea... vreau să zic, dacă nu poţi să...
144
Jonathan ('/>e

— Sarah, spuse Veronica, luîndu-i mîna pe care mai întîi i-o strînse, iar apoi i-o mîngîie, mi-ar plăcea foarte mult să mă mut cu tine. Ar fi grozav.
— Serios?
— Serios.
Zîmbetul larg al Veronicăi începu să tremure din nou la colţurile gurii.
— Totuşi, bietul Robert. o să se suie pe pereti.
—Vorbeşti de lup... spuse Sarah, uitîndu-se spre uşă.
Robert şovăi înainte să li se alăture, însă doar pentru scurt timp. Nu îşi putea refuza plăcerea de a sta la aceeaşi masă cu Sarah, chiar şi atunci cînd era temperată de constatarea chinuitoare că aceasta era extrem de fericită în compania Veronicăi. în orice caz, se decise să se aşeze lingă aceasta din urmă - fie ca să evite impresia că ar fi vrut s o monopolizeze pe Sarah, fie pur şi simplu fiindcă putea s-o privească mai des dacă stătea în faţa ei.
— Bună, zise el, vărsînd cîţiva stropi de cafea din cana plină ochi, în timp ce Veronica se dădea mai încolo ca să-i facă loc. Cum a mers azi?
— A fost splendid, răspunse Sarah. Cum nu »e poate mai bine.
— Zău? Eram sigur.
— Copiii au fost grozavi, ceilalţi profesori sînt foarte drăguţi...
— Şi ai dat lovitura? Le-a plăcut de tine?
— Da, aşa se pare. Peste tot în şcoală domneşte o atmosferă de-a dreptul frumoasă. Cum să-ţi zic, ştiu, probabil că e prea devreme ca să mă gîndesc la asta, dar... dacă m-ar opri la ei la sfirşitul anului, ar fi... ar fi perfect.
— Serios? îţi cauţi de lucru pe-aici prin zonă, da? Mintea lui Robert intrase deja în acţiune, iar tînărul îşi adapta propriile planuri în funcţie de ale ei. La nevoie, putea şi el să-şi găsească un serviciu prin apropiere sau să se înscrie la un curs post-universitar.
 
Casa somnului	145
— Da. Mă rog, amîndouă, preciză Sarah. Parcă ţi-am spus, Ronnie vrea să deschidă un cerc de teatru.
— A, da.
Buna dispoziţie a lui Robert intră într-un picaj deja familiar. Insă băiatul era hotărît să rămînă în joc, aşa că se întoarse spre Veronica şi o întrebă:
— Cum merge?
— A, ne punem pe picioare. între timp, Veronica redeschisese Casa somnului şi era doar pe jumătate atentă la discuţie.
— Deocamdată tatonez cîţiva sponsori potenţiali.
— Sponsori?
— Păi, întreprinderi private, chestii de-astea. Aşa merge în ziua de azi, mai toate tin de iniţiativa privată.
— Ronnie are un mare avantaj fiindcă se pricepe atît de bine la economie, se entuziasmă Sarah.
Veronica rîse, dar nu o făcu la adresa modului în care îi fuseseră rezumate cunoştinţele de finanţist, ci din cauza unui lucru peste care dăduse în carte şi care păruse s-o amuze.
— Aduceţi-le vii, rosti ea. Cărările prudenţei. Gătite într-un abur purpuriu.
— Poftim? făcu Sarah.
— Astea sînt cărţile prezentate la sfirşit. Cazul tinerei vupsite. Connie Morgan şi cheresteaua, mamă, ăsta am impresia că-i un text clasic din literatura lesbiană. la fiţi atenţi... Soţie doar cu numele, In război cu ea însăşi, Triunghiul fetelor... Uluitor, cred că am destul material pentru o teză de doctorat, spuse ea, după care izbucni în rîs: A, uite şi pentru tine una, Robert. Eu şi mîna mea. Eventual poţi s-o citeşti cînd te gîndeşti la mine şi la Sarah, ce zici?
— Ronnie!
Scandalizată, Sarah o lovi cu piciorul pe sub masă în joacă. însă cînd o privi, Robert văzu că ochii ei nu erau aţintiţi asupra lui, ci asupra iubitei
146
- 

ei, şi că rîdeau, rîdeau vesel, cu o bună dispozitie care era doar a ei, cu totul privată şi exclusivă. Işi înfrînă lacrimile care simţea că-l podidesc şi deo-dată, preţ de o clipă, îşi pierdu cunoştinţa, revenin-du-şi după scurt timp şi avînd în minte o propoziţie însufleţită, dar neaşteptată:
Orbirea ce-am văzut în ochii tăi aseară... Intre timp, Veronica se ridica şi se pregătea de plecare. Chiar atunci spunca ceva. Dispreţul care mă făcea să simt... Ce-l facea să simtă? Cum se simţea?
— Şi-atunci, cum rămîne?
De data asta auzi clar cuvintele Veronicăi.
— Cînd ne mutăm?
— Te caut mai tîrziu, îi răspunse Sarah. Mai vorbim atunci.
Veronica îşi luă rămas-bun de la amîndoi şi plecă. Cele două nu se sărutară în faţa lui Robert.
Se lăsă tăcerea. Sarah îi adresă lui Robert un zîmbet în chip de scuză, iar tînărul se strădui să-i răspundă în acelaşi fel.
— Ce-a fost asta? întrebă el într-un tîrziu. Vă mutaţi împreună?
Sarah încuviinţă din cap.
— Vine şi ea să stea la Ashdown. Preluăm fosta cameră a lui Geoff.
—Aha.
încă un lucru pe care trebuia să-l accepte ca să se poată obişnui cu el.
— o să fie frumos.
— Da, aşa cred. o să meargă bine.
— Bravo.
Robert deschise exemplarul din Casa somnului şi-l răsfoi, fară să vadă nimic.
— In cazul ăsta, camera ta rămîne liberă, nu?
— Bănuiesc că da.
Acum ce Dumnezeu mai voia? Nu cumva nutrea vreo dorinţă fetişistă de-a se muta în locul ei?
 
Casa somnului	147
— De ce mă-ntrebi?
— Prietenul meu Terry îşi caută cameră, atîta tot. Ai ceva împotrivă dacă-i spun?
— Nu, nici vorbă, răspunse Sarah, simţind o uşurare enormă. Ar fi foarte bine.
Urmă o nouă tăcere mai lungă şi chiar mai stîn-jenitoare. Sarah căută un subiect de bîrfa. Mai multe banalităţi îi veniră în minte, însă îi muriră pe buze.
— Ăsta-i al lui Slattery? întrebă Robert, prefa-cîndu-se în continuare preocupat de citirea romanului.
— Da. A fost luat de-acolo, spuse Sarah, indicînd locul liber de pe raft.
— Prietenul ăsta al meu, Terry, zise Robert. A ascuns o bancnotă de zece lire într-una dintre cărţile astea.
— Zău? De ce?
— Păi, de rezervă. Dacă rămîne vreodată lefter.
— E o idee bună.
— Isteaţă treabă nu? Şansele să dea cineva de ea sînt de una la un milion.
Sarah nu îşi dădu seama unde duceau toate astea, iar cuvintele următoare ale lui Robert - nesi-gure şi derutante - nu făcură nimic s-o lămurească.
— Sarah, dac-o să vreau vreodată să... să-ţi las ceva, o să-l pun aici. In cartea asta.
— Ce vrei să spui?
— La pagina... - rosti el, răsfoind romanul la întîmplare - ...la pagina o sută şaptezeci şi trei. In felul ăsta o să ştii unde să cauţi.
— Ce anume? Bani?
— Poate bani, poate... mă rog, orice. încă nu ştiu nici eu.
Aşa era; habar nu avea de ce-i spunea aceste lucruri. Totuşi, i se păreau importante.
— o să ţii minte, bine?
— Robert... începu Sarah.
însă nu-i venea să-i spună că, alegînd un aseme-nea instrument pentru misterioasa lor comunicare,
148
Jonathan Cm

reuşise să dea exact peste cartea care simboliza tot ce simţeau ea şi Veronica una pentru cealaltă, fiind semnificantul însuşi al dragostei lor. Cum ar fi putut să-l supună, chiar în clipa aceea, unei ase-menea ironii? Ar fi fost o cruzime mult prea mare.
— Trebuie să plec, izbuti ea să îngaime într-un tîrziu. îmi... sincer, îmi pare rău că te-am băgat la mijloc.
Robert îşi plimbă un deget pe cotorul verde al cărţii şi nu scoase o vorbă.
— Ne mai vedem acasă, da?
— Bine, zise el.
lar după ce Sarah plecă, îşi aţinti privirile goale în locul din faţa lui unde stătuse pînă atunci, chinuindu-se să se împace, pentru a mia oară, cu absenţa ei.
Terry intră la Cafe Valladon după vreo zece minute şi-l găsi pe Robert aplecat asupra unui caiet, cu limba ieşindu-i absent din gură şi cu spinarea încovoiată, într-o atitudine care sugera mohoreală şi concentrare deopotrivă.
— Arăţi de parcă ţi-ai citi ciorna bileţelului de adio dinaintea sinuciderii, spuse el.
Robert rîse scurt, fără chef, şi închise caietul cu o vioiciune surprinzătoare. Nu voia să ştie nici Terry, nici altcineva, că începuse să scrie un poem despre Sarah.
— Te superi dacă-ţi întrerupem chinurile crea-toare? întrebă Terry.
— Sînteţi mai mulţi?
— Da, trebuie să mă-ntîlnesc cu nişte oameni.
— Nici o problemă, staijos. Oricum aveam nişte veşti pentru tine. Cred că ţi-am rezolvat problemele de cazare, zise el, după care îi povesti despre camera eliberată recent de Sarah.
 
Casa somnului	149
Terry luase nu de mult decizia de a pleca din campus, din cauza unui vecin zurbagiu care nu-l lăsa să doarmă cele paisprezece ore pe zi de care avea nevoie. îl atrăgea ideea de a se muta la Ashdown, iar chestiunea fu rezolvată înainte ca prietenii lui să i se aşeze la masă. Aceştia erau amîndoi studenţi la cinematografie şi îi chema Luke şi Cheryl; purtau veşminte negre tradiţionale ale proscrişilor de la regie film şi, la fel ca Terry, păreau să aibă o nevoie disperată de cîteva mese bune şi de o lungă vacanţă petrecută sub razele soarelui.
— Şi care-i treaba cu cartea asta? întrebă Luke, punînd mîna pe Casa somnului.
Robert tresări cînd văzu romanul în mîinile lui. Avu irnpresia maculării unor moaşte sfinte.
— Am găsit-o pe raft, spuse el. încercă să ia cartea, dar Luke nu vru să-i dea drumul.
— Şi Francis King cine-i?
Se uită peste una dintre primele pagini şi aruncă o privire listei de romane ale aceluiaşi autor.
— Aici scrie că după una din cărţile lui s-a făcut un film.
— Exact, confirmă Terry. Eterna lumină, ăsta era titlul. Realizat în 1932, cu Boris Karlofi şi Cedric Hardwicke.
— Eterna lumină? N-am auzit de el.
— Aha' făcu Terry triumfător. Asta fiindcă au dispărut toate copiile. Din Anglia şi din America, în orice caz.
Robert puse discret cartea la loc în raft.
— Şi de unde ştii de el? se interesă Luke.
— Am citit un material despre filmele pierdute. Şi de fapt - Terry se întrerupse, părînd mulţumit de sine - am pus la punct şi o teorie despre ele. Vreţi s-o auziţi?
— Minunat, spuse Cheryl zîmbind- înc-o teorie. Se părea că teoria cea mai recentă a lui Terry fusese elaborată în dimineaţa aceleiaşi zile, după
150

 
un vis deosebit de amăgitor şi evaziv, cu nişte flori de măr, o femeie blondă, un deal încălzit de soare şi o pălărie cu borul lat. Teoria se referea la filmele şi la visele pierdute, iar Robert, de exemplu, o ascultă bucuros şi se lăsă în voia ei, fie şi pentru a scăpa de amintirea ultimei întîlniri cu Sarah şi Veronica.
— Ştiu că e un loc comun să spui că filmele sînt ca visele, un fel de inconştient colectiv, începu Terry, dar mi-am zis că nimeni n-a dus ideea pînă la capăt. Există tot felul de vise, nu? în cazul ăsta, evident că avem filmele de groază, care sînt aidoma coşma-rurilor, iar pe urmă filmele porcoase, gen Din fundul
gîtului şi Emmanuelle, care sînt echivalentul viselor erotice.
Sorbi din cana de cacao dulceagă, ambalîndu-se pe măsură ce vorbea.
— Pe urmă vin reeditările şi poveştile care se spun de nu ştiu cîte ori la rînd, care seamănă cu visele recurente. în fine, există şi filme reconfor-tante şi vizionare, cum ar fi Oriznntul pierdut sau Vrăjitorul din Oz. însă cînd un film se pierde, nu a apucat să ruleze deloc, originalul dispare şi nu-l vede absolut nimeni, ei bine, ăsta e cel mai frumos dintre toate visele. Fiindcă e genul de film care se poate să fi fost cel mai atrăgător din viaţă, numai că-l pierzi din memorie în timp ce te trezeşti, iar după cîteva secunde nu-ţi niai aminteati o iotă.
— Dar se întîmplă vreodată? întrebă Robert. Cum să zic, în cazul în care cineva se leagă la cap, bagă mîna-n buzunar şi face-un film, doar n-o să-l ţină sub lacăt fără să lase pe nimeni să-l vadă.
Ca să-i facă un bine acestui naif, experţii în ale filmului parcurseră un inventar al tuturor filmelor pierdute care le veniră în minte: versiunea de opt ore din Lăcomia, Ziua în care a plîns clovnul, cu Jerry Lewis, despre un clovn care lucrează în lagărele de concentrare naziste, rolele lipsă din
 
Casa somnului	1S1
Splendoarea Ambersonilor*, Faţa nevăzută a uîntului, legendara creaţie a lui Orson Welles, Cazemata - o dramă despre cel de-al doilea război mondial, cu Peter Sellers în rolul principal, filmată integral în mai multe buncăre subterane de sub Insula Guernsey - scena lipsă a camerei de gazare din Dublă compensaţie, cele patru secvenţe tăiate din Viaţa personală a lui Sherlock Holmes...
— Totuşi, Wilder e un mediocru, spuse Terry. Cine şi-ar da osteneala să facă o versiune nouă după unul dintre filmele lui?
— Drept să-ţi spun, e regizorul meu preferat, îl informă Luke. Al tău care-i?
Acesta era, bineînţeles, unul dintre jocurile lor preferate. Terry îşi ţuguie buzele.
— Nu cred că am vreunul, anunţă el. Sau, mă rog, sînt sigur că există pe undeva, dar încă n-am dat de el.
— El? întrebă Cheryl.
—Ar trebui să fie cineva... absolut integru. Cineva care nu doar regizează, ci şi scrie. Pentru mine, filmul e în esenţă expresia viziunii personale a unui artist.
Chiar dacă restul celor aflaţi la masă îl consi-derară afectat şi preţios, îşi ţinură gura.
— Pînă la urmă, o să vreau şi eu să scriu. Şi să regizez. De fapt, chiar acum lucrez la un scenariu.
Robert sorbi din cafeaua care i se răcise de tot, Cheryl începu să desfacă un cubuleţ de zahăr, iar Luke se apucă să-şi examineze unghiile.
— Să vi-l spun în două vorbe, bine? E povestea vieţii unui om, înţelegeţi, o să fie interpretată de acelaşi actor de la cap la coadă şi o să se-ntindă pe cincizeci de ani. o să-l vedeţi transformîndu-se din tinerel în moş pe durata unei ore şi jumătate. Or să
* Confuzie a autorului. The Magnificent Ambersons (1942) a fost regizat tot de Orson Welles.
152

 
se facă treceri bruşte de la figura lui la douăzeci de ani, plină de elanul tinereţii, la cea de la şaptezeci de ani, cînd amărăciunea şi deziluziile au săpat cute adînci. o cronică dinamică şi vertiginoasă a spe-ranţei ofilite, care se preschimbă în disperare.
Urmă o scurtă pauză, întreruptă la un moment dat de Luke.
— Cam greu să faci din asta un succes de casă, din cîte bag seama, spuse el, ridicîndu-se ca să achite nota.
Crăciunul sosi şi trecu, semestrul de primăvară debută, iar după cîteva săptămîni Terry ajunse la concluzia că îşi descoperise în fine regizorul pre-ferat. în toiul unei nopţi de vineri, BBE2 programă o versiune subtitrată a lui II Costo della Pesca (Scump am mai plătit chefalul), drama neorealistă semnată de Salvatore Ortese în 1947 şi descriind viaţa a două familii rivale din sătucul de pescari Trapani. Deşi vag familiarizat cu numele acestui regizor italian puţin cunoscut, Terry nu-i văzuse pînă atunci nici un film, iar impactul peliculei sus-amintite fu imediat şi revelator ca un pumn în moalele capului. II privi singur, în întunericul camerei cu televizorul de la Ashdown, după ce bău o jumătate de sticlă de vin roşu; înainte de înce-perea filmului, simţurile îi erau amorţite, făcîndu-l să vrea să se culce, însă nu trecură decît cinci minute şi se trezi complet, urcînd apoi în goană pînă în dormitor, ca să ia un caiet în care să-şi consem-neze reacţiile. Fu de-a dreptul frapat de prim-planu-rile extreme cu figurile bătrîne, zbîrcite şi bătute de vînturi ale pescarilor („chipul ca peisaj", îşi notă el în caiet), de imaginile de un alb şi negru frust ale austerei coaste siciliene („peisajul ca personaj", adăugă el) şi de simplitatea primordială a dramei
 
Casffl somnului
153

şl a concentrării ei riguroase asupra sărăciei din viaţa personajelor („înlănţuire viguroasă, ergono-mie sugestivă", încheie el, după ce dăduse pe gît şi ce rămăsese în sticlă). Terry avea impresia că nime-rise în sfirşit peste un regizor care, îmbinînd com-pasiunea sinceră pentru vieţile oamenilor simpli cu un vocabular cinematografic obişnuit, dar specific, întruchipa aspiraţiile pe care trebuia să le nu-trească întreaga breaslă.
Spre sfirşitul după-amiezei de sîmbătă, ajunse la biblioteca Universităţii cu puţin înainte de închi-dere şi trase la xerox pagina rezervată lui Ortese în The Cambridge Companion to Film:
ORTESE, SALVATORE (1913-l975). Regizor italian, a lucrat la montaj şi subtitrare cu începere de la jumătatea anilor '3o şi se spune că ar fi fost asistentul lui ROSSELLINI (qv) la scrierea sce-nariului pentru Luciano Serra, Pilota (1938). A rea-lizat numeroase documentare în timpul războiului şi şi-a facut debutul în filmul de lung metraj cu II Costo della Pesca (Scump am mai plătit chefalul, 1947), care împreună cu Roma, Citta Apertă de Rossellini şi Sciusciă de De Sica (qv ambele), au marcat prima perioadă de avînt a neorealismului. Filmele lui din anii '5o, printre care Paese Sema Pietă (.Tărîm fără milă, 1951) şi ceva mai veselul Morte da Fame (Morţi de foame, 1955), îi arată angajarea statornică în slujba mişcării despre care credea că fusese trădată de regizorii italieni con-temporani şi îndeosebi de De Sica, al cărui senti-mentalism prezent în Umberto D (1952) l-a criticat în mod public- în timp ce filmul italian al anilor '6o recurgea la concesii în favoarea comediilor sexy la modă şi a exceselor stridente ale lui Federico FELLINI (qv), pesimismul concepţiei lui Ortese despre relaţiile economice şi umane n-a făcut decît să se intensifice, iar singurul lui film color turnat în această perioadă pentru un studio important, 6 la vita! (Aşa e viaţa!, 1964), a trebuit să fie
154	 
refăcut, din cauză că finalul a fost considerat exagerat de trist. (Filmul spune povestea unei mame iubitoare care devine prostituată ca să poată plăti tratamentul medical al fiului ei schizofrenic. In cele din urmă, ea ajunge servitoare în casa unor soţi înstăriţi din Florenta, însă în versiunea initială a lui Ortese, tocmai cînd era pe punctul de-a strînge destui bani pentru a se muta cu familia din apar-tamentul mizer şi înghesuit în care locuia, rămîne fără ambele picioare în urma unui accident oribil, provocat de aspirator.) Ultimul film al lui Ortese nu a rulat niciodată pe ecrane. Critică muşcătoare şi nemiloasă a instituţiilor militare, şi - conform autorului însuşi - „un imn înălţat degradării spiri-tului uman", Sergente Cesso (De serviciu la latrină fTitlul în America: Armata căcăcioasăî, 1972) nu a găsit difuzori şi a fost vizionat doar de cîteva persoane, inclusiv un critic italian despre care se spune că ar fi plecat după doar zece minute de proiecţie, declarîndu-le reporterilor că lui Ortese „ar trebui să i se facă o injecţie letală, ca unui animal bolnav". Neputînd să strîngă fonduri pentru alte proiecte cinematografice, Orteae şi-a petrecut ultimii trei ani din viaţă sihăstrindu-se practic în munţii Toscanei, unde a murit de pneumonie în iarna lui 1975.
Prin urmare, iată că exista un film „pierdut" al lui Ortese! Terry simţi unjunghi de emoţie cînd citi ultimele propoziţii. înţelese imediat că avea să se lanseze într-o căutare obsedantă atît a operei cunoscute, cît şi a celei neştiute a acestui regizor. Luni dimineaţă îşi sună îndrumătorul ştiinţific şi primi permisiunea să-şi aleagă drept temă a lucrării din anul trei viaţa şi cariera lui Ortese.
Evident, obsesiile nu pot fi niciodată îrnpărtăşite şi altora. Pe durata următoarelor săptămîni, ori de cîte ori încercă să-şi explice sentimentele faţă de aceste filme sau să organizeze vizionări pentru prieteni în sala de proiecţii a campusului, se trezi
 
Cosa somnului
155

în faţa unei bariere solide de obtuzitate şi plictiseală. Chiar cu o asemenea ocazie, spre sfir-şitul semestrului de primăvară, ajunse să aibă o dispută destul de aprinsă cu Robert pe marginea criteriilor estetice.
— De ce nu ţi-or plăcea şi ţie filmele vesele? îl întrebă Robert, pe cînd ieşeau de la catedra de regie film şi străbăteau parcarea campusului. De ce te atrag doar alea triste şi deprimante? De ce n-ai ace-leaşi filme preferate ca toată lumea - Casablanca sau ăla cu James Stewart de Crăciun?
— Fiindcă nu sînt operele unor artişti autentici, răspunse Terry. în plus, n-au nici un strop de mister, nici un sîmbure de enigmă.
— Vai, vai, ce elitist. Eşti culmea elitismului, nu? Fiindcă eşti convins că singurul film care merită să fie vizionat e unul pe care nu poate să-l vadă nimeni.
Era adevărat că, deşi trimisese peste douăzeci de scrisori despre Ortese diverselor arhive şi centre de resurse de pe glob, Terry nu izbutise deocamdată să procure nici măcar o copie a filmului său cel mai puţin văzut. Totuşi, asta nu-l împiedicase să scrie o lucrare de cinci mii de cuvinte intitulată „Proiec-tarea neproiectabilului: Studiu de caz despre reac-ţia publicului la De serviciu la latrină de Salvatore Ortese", care îi plăcuse la nebunie îndrumătorului ştiinţific şi pe care se pregătea acum să-l trimită spre pubhcare - la încurajările sale - unei presti-gioase reviste naţionale de film, pe nume Frame.
— Acum şi chestia asta, spuse Robert. Cred că e ridicol c-ai scris un articol despre un film pe care nu l-ai văzut.
— Dar l-a văzut cineva? Exact ăsta-i şpilul. Putem să spunem că există?
— Cred că te sonezi. Să ştii că-mi fac griji pentru tine. Atît pentru sănătatea mintală, cît şi pentru confortLil fizic.
156

 
— Cine vorbeşte, zise Terry. Intre timp ajunseră la maşina lui, iar el se căută prin buzunare după chei.
— Tu eşti ăla cu fixaţia ciudată. îşi dădu seama că fusese prea dur şi întrebă pe un ton mai blînd:
— Robert, cînd o să renunţi să te mai gîndeşti la ea?
— De ce-aş face una ca asta? Terry oftă şi se instală la volan.
— Să-nţeleg că nu vii cu mine?
— Nu. A zis că s-ar putea să mănînce la Jonah's. Cred c-o să mă duc şi-o s-o caut acolo.
— o să se lase cu lacrimi, te previn, spuse Terry, pornind motorul.
Robert îşi aduse aminte de ceva.
— Te-a căutat un tip de dimineaţă. Scund şi cam ciudat. Cu accent american. Terry făcu o strîmbătură.
— Nu cumva Joe Kingsley?
— Ăsta e. Zicea că vrea să te-ntrebe ceva im-portant.
— Sînt sigur că poa' s-aştepte, zise Terry şi demară pe drumul din interiorul campusului cu o viteză iresponsabilă, uitîndu-se o singură dată în oglinda retrovizoare ca să distingă silueta lui Robert, care rămăsese ţintuit în parcare, cu un aer de extremă stînjeneală.
 
8
Trecuseră mulţi ani de cînd Terry nu se mai gîndise deloc la Salvatore Ortese sau la miticul lui film „pierdut". însă marţ.i dimineaţă, cînd părăsi Clinica şi luă autobuzul spre campus, fu uluit de viteza cu care îi reveniră aceste amintiri pe ecranul minţii, de acuitatea şi intensitatea resimţite din nou cu ocazia străvechilor fiori ce însoţeau de obicei foamea de cunoaştere. începu să se lase în voia lor de îndată ce intră în bibliotecă. Uşile acesteia se deschiseră automat cu un sunet asemănător unei expiraţii seducătoare (un alt memento instantaneu al studenţiei), şi imediat după aceea Terry se trezi în apropierea rafturilor vechi şi atît de familiare, unde se găseau şirurile întregi de volume cu coperte verzi pe care le citise cu atîta rîvnă odinioară, încît aproape că le ştia pe de rost: Positif, Film Comment, Sight and Sound, Cahiers du Cinema. Işi aminti că acesta era locul unde îşi începuse căutările, cînd parcursese fiecare index anual al acestor publicaţii şi verificase pînă şi cele mai mărunfee referiri la Ortese şi la filmele lui. Cît de pasionat fusese pe vremea aceea, cît de împătimit. în discuţia cu doctorul Dudden, Terry se referise la acei ani ca la o perioadă de depresii, însă acum îşi dădu seama că se înşelase. Chiar dacă dormise cîte paisprezece ore pe zi, măcar avusese un obiectiv, un scop în viaţă. Cînd se risipise toată energia aceea? Cînd o lăsase să se destrame din cauza atîtor lucruri întîmplătoare?
Terry chibzui pe marginea acestor întrebări, cedînd tentaţiei şi bînd pe furiş o cafea în restau-rantul pustiu, lipit de Centrul de Arte din campus. Sperase într-o descindere nostalgică la Jonah's,
158

 
cantina cu autoservire de pe timpuri, dar se părea că aceasta dispăruse. Universitatea fusese supusă unor schimbări masive în ultimii doisprezece ani:
restaurantul însuşi era nou, nou-nouţ, lucind dato-rită sticlei reflectorizante, a mobilierului cromat şi a celor zece-douăsprezece afişe multicolore şi înră-mate. Cinematograful de alături era la fel de recent, iar lîngă el se aflau o sală de concerte şi un teatru tot noi, numite Centrul Stephen Webb - un amă-nunt care l-ar fi putut pune pe gînduri pe Terry dacă acesta l-ar fi observat. Insă era prea preocupat să contemple misterul idealurilor lui pierdute, prea preocupat să încerce să-şi aducă aminte, printre alte lucruri, de ultimele cercetări efectuate în legătură cu Ortese. Mai mult ca sigur că avuseseră loc în timpul călătoriei în Italia din noiembrie 1984- Terry fusese la Milano ca să scrie despre turnarea unui film — deşi ulterior cei de la Frame nu mai folosiseră articolul - iar apoi se dusese cîteva zile la Roma, unde pătrunsese cum-necum în arhivele de la Cinecittă, făcîndu-i o curte asiduă tinerei cu ochi căprui, drăguţă şi sexy de la primiri, al cărei rol era tocmai acela de a-i ţine la respect pe cei ca Terry. In cele din urmă, aceasta îl lăsase să intre în biblioteca de instantanee, unde, după ce stătuse mai bine de ojumătate de zi vîrît pînă la genunchi în diapozitive şi fotografii alb-negru de şaisprezece pe douăzeci şi patru, aproape că găsise (şi totuşi, dăduse uitării acest lucru; cum Dumnezeu putuse să-l uite?) ceea ce căuta. Oricum, descoperise dovada că filmul exista, şi că nu fusese doar produsul zvonurilor şi al specu-laţiilor gazetăreşti. Altfel spus, dăduse peste o fbtografie.
Una singură. Poate că era o amintire cam ne-semnificativă despre filmul acela care, în imagi-naţia febrilă a lui Terry, ajunsese să fie echivalentul artistic al potirului Sfintului Graal, însă asta o facea cu atît mai preţioasă. Ce se alesese de ea? Ei
 
Casa somnului
159

bine, tocmai asta era partea incredibilă: Terry nu-şi mai amintea. o adusese cu siguranţă din Italia şi probabil că o pusese bine undeva, însă de atunci se mutase de cel puţin şase ori şi nu avea idee dacă fotografia ar fi putut supravieţui tuturor acestor schimbări de domiciliu. Gîndul că era posibil s-o fi
pierdut îl îngrozi dintr-o dată.
Cum era cu putinţă ca atitudinea lui faţă de o asemenea relicvă nepreţuită să fi devenit atît de neglijentă? Dacă De serviciu la latrină ar fi rulat timp de două ore, cu douăzeci şi patru de cadre pe secundă, asta însemna că, din cele 172.80o de ima-gini care compuneau filmul, obţinuse („furase" ar fi termenul corect) ceea ce ar putea fi în prezent singurul instantaneu existent. Astăzi, pentru prima dată în doisprezece ani, îşi dădu seama cît de copleşitor era acest fapt. începu să se întrebe dacă mai putea să aştepte ca internarea lui în clinică să ia sfirşit înainte de a se întoarce în grabă la Londra, ca să caute în cutiile şi mapele doldora de vechituri, care îi ţineau loc de mobilier în apartament.
Terry mai comandă o cafea, după care îşi dădu seama - spre mirarea lui - că nu putea s-o termine. Se gîndi că era prea amară şi mai puse zahăr, dar tot degeaba. Observă că începuseră să-i tremure mîinile. Se simţea cum nu se poate mai treaz, numai că în acelaşi timp încerca o stare de agitaţie bizară, agasantă şi artificială, care-i destrăma tihna pro-fundă căreia i se abandonase în ultimele cîteva zile. Ajunse la concluzia, neobişnuită pentru el, că avea
nevoie de o plimbare.
Merse pejos cea mai mare parte a după-amiezei,
concentrîndu-se la început asupra oraşului şi a locurilor pe unde îşi făcea veacul odinioară, despre care constată fără surprindere că dispăruseră de mult. Cafe Valladon nu mai era acolo, în locul său existînd o librărie creştină. Planetariumul se făcuse şi el nevăzut, înlocuit de un Centru de Informaţii
160	 
Turistice şi de un muzeu sărăcăcios, specializat în contactul interactiv cu istoria zonei. Totuşi, biblio-teca exista în continuare, la fel ca The Half Moon, ca The Crown Hotel, unde stăteau cîteodată părinţii lui, sau ca sala de cinematografunde Terry observă, cu un mic refiex al interesului profesional, că filmele săptămînii erau.Povesteajucăriilor, Colivia şi Chalk şi Cheese 4. Locul avea şi acum un aer învechit şi un iz asemănător amintirilor triste peste care dai cînd deschizi un sertar unde n-ai mai umblat de mult. In scurt timp Terry începu să se simtă depri-mat de-a binelea. Aşa că o luă pe poteca aflată de-a lungul falezei stîncoase, pe drumul de întoarcere spre Ashdown, pe care, student fiind, îl dispreţuise cu indolenţă, dar care acum îl atrăgea irezistibil, cu promisiunea unui efort fizic viguros şi a brizei capa-bile să-i cureţe plămînii. Calculă că, dacă scotea un timp bun, putea ajunge cu zece minute mai devreme la întîlnirea de la ora cinci cu docţorul Dudden.
In vreme ce Terry mergea cu pas întins de-a lungul falezei stîncoase spre Ashdown, Sarah avansa mai încet şi adîncită în gînduri prin parc, întorcîndu-se de la şcoală. Era la o zi după întîlnirea cu Ruby şi preocuparea ei pentru amintirile trezite la viaţă cu acea ocazie era la fel de mare.
Era ultima săptămînă din iunie, ceea ce însemna că vara abia îşi intrase în drepturi. Fuseseră sufi-ciente cîteva zile în care soarele, deşi capricios, se ivise printre nori, pentru ca majoritatea londone-zilor să fie convinşi de sosirea unui val de căldură, motiv pentru care maiourile, pantalonii scurţi şi tricourile erau la mare preţ, chit că pe cer se vedeau destui nori, iar vîntul fişneţ dinspre nord ameninţa să aducă o ploaie slabă. Deşi îmbrăcată cu hainele purtate la şcoală, Sarah începuBe să tremure, şi
 
Casa somnului
161

primul ei gînd cînd o văzu pe Alison Hill stînd singură pe o bancă fu că fata nu era doar plictisită şi singură, ci şi înfrigurată.
Era ziua rezervată sportului, aşa că după-amiaza nu se ţineau ore. Sarah asistase la primele probe şi apoi decisese că prezenţa ei nu mai era necesară;
totodată, elevii care nu participau la întreceri avu-seseră de ales între a chibiţa de pe margine şi a se duce acasă pînă a doua zi. Sarah constată cu o mirare vag alarmată că Alison nu optase pentru nici una dintre cele două variante.
— Bună, spuse ea, oprindu-se în dreptul fetiţei fragile care stătea pe bancă. Ce faci aici de una
singură?
— Stau, răspunse placid Alison.
— Te superi dacă stau şi eu cu tine un minut? Neavînd încotro, fata clătină din cap.
— Nu-ţi arde să te uiţi la meciuri, nu? o descusu Sarah, aşezîndu-se lîngă ea.
— Nu'.
— Ti se par plicticoase?
— Ihî.
— la spune... tatonă Sarah, chibzuind asupra modalităţii optime de abordare. Stai pe aproape? Inseamnă că sîntem ca şi vecine.
— Destul de aproape, zise Alison, arătînd spre una dintre intrările în parc. Acolo stăm. Nu lîngă drumul principal, dar nici departe.
— Adică pe Seven Sisters Road?
— Da.
— Păi, nu-i departe de casa mea, spuse Sarah. La modul foarte strict, era o minciunăJustificată
însă de împrejurări.
— Vrei să mergem amîndouă spre casă? Nu de alta, dar nu prea e bine să rămîi singură în parcul
ăsta.
— încă nu pot să mă duc acasă, zise Alison.
Mami e la lucru.
162

 
— Şi n-ai cheie? Alison clătină din cap.
— Ştiam că am, dar n-o găsesc. Trebuia să fie în ghiozdan. Poate c-am uitat-o acasă.
— Bine, dar... cînd se-ntoarce mami?
— A zis că la şapte.
Pînă atunci mai erau patru ore. Aflînd relativ repede că Alison nu avea vecini sau neamuri la care să se ducă, Sarah luă o hotărîre care, deşi nu-i convenea, era inevitabilă. Renunţă la planurile ini-ţlale - un duş, un pui de somn, cîteva capitole din romanul lui Lorrie Moore şi o porţ.ie serioasă de evaluări şcolare - şi o întrebă pe fată:
— Ce-ai zice să vii şi să stai la mine după-masa? îţi fac un ceai şi te uiţi la televizor, iar pe urmă te întorci.
Deşi nu păru prea încîntată de ofertă, Alison, stînd cu fruntea plecată, încuviinţă.
— In regulă.
— Păi, hai atunci.
Se ridicară şi se îndreptară în tăcere spre ieşirea din parc. Sarah se întreba de ce nu pomenise Alison de taică-său şi încerca să-şi amintească puţinele detalii referitoare la familia ei, din cele auzite cu vreo cîteva luni în urmă în cancelarie. De fapt, nu exista nici un tată, era aproape sigură. Se făcuseră cîteva speculaţii - neconcludente, din cîte îşi aducea aminte -, neştiindu-se dacă acest tată fusese văzut vreodată, sau dacă dispăruse doar de puţină vreme. In clipa aceea, în mintea lui Sarah îşi făcu loc din nou poemul ciudat al lui Alison şi, o dată cu el, prinse contur o bănuială.
— Poezia pe care-ai citit-o alaltăieri în clasă a fost foarte frumoasă, spuse ea. De unde ţi-a venit ideea.? Ai telescop acasă? îţi place să te uiţi la stele?
Alison clătină din cap cu sfială.
— Nu, am... scris-o pur şi simplu, pe măsură ce mi-au venit cuvintele...
 
Casa somnului
163

— A fost foarte tristă, comentă Sarah. Mi-a părut rău de cele două stele care-au rămas singure, după ce-a murit cea mare. Chiar ţi-ai propus să scrii o
poezie atît de tristă?
— Păi... începu Alison, însă fără să continue. Sarah îşi dădu seama că întrebările de acest gen nu puteau duce nicăieri, pricepînd totodată că nu suporta gîndul de-a o ţine pe Alison la ea acasă toată după-amiaza, aşezată timid pe marginea canapelei, supusă şi temătoare, ronţăind biscuiţi sau uitîndu-se plictisită de moarte la programele TV pentru copii. Prin urmare, ca măsură provizorie, făcură un ocol pe la cel mai apropiat McDonald's, unde Sarah bău o cafea - sau ceva asemănător - iar Alison ceru un FishMac şi un shake cu ciocolată. Mîncarea păru s-o înveselească puţin, deşi n-o făcu mai vorbăreaţă; după cincisprezece minute, conver-
saţia lor încetă de tot.
— Ar fi cazul să mergem, spuse Sarah, uitîndu-se la ceas. Dar mai întîi vreau să-ţi mai cauţi o dată cheia. Eşti sigură că nu e-n ghiozdan?
După ce Alison deschise ghiozdanul şi în timp ce cotrobăia prin el cu un aer resemnat şi cuminte, Sarah văzu ceva care îi produse instantaneu un fior pe şira spinării.
— Ce-i ăla? întrebă ea cu blîndeţe, aplecîndu-se
în faţă.
Ochii lui Alison erau mari şi vinovaţi, implo-rînd-o pe Sarah să nu insiste. Dar nu reuşiră s-o înduplece. Dădu în lături caietele şijerseul verde şi boţit, se uită atent în ghiozdan şi constată, spre groaza ei, că privirea fugară aruncată mai devreme nu-i jucase nici o festă: pe fundul genţii de şcoală se afla un animal mort. Preţ de o clipă, Sarah se gîndi oripilată că era un şobolan, însă pînă la urmă se dovedi a fi un şoricel de cîmp maro-roşcat. Alison găsise de asemenea o bucată de catifea verde cu ajutorul căreia învelise parţial animalul. Nu părea să fi murit de mult, probabil că de mai puţin de o zi.
164

 
— Alison, rosti Sarah, privind-o grav în ochi, nu ai voie să ţii animale moarte în ghiozdan. Au tot felul de boli. Ai putea să te îmbolnăveşti rău. Mîn-carea o ţii tot în ghiozdan?
— Cîteodată, răspunse fata. Cînd îmi face mami sandvişuri.
— Ei bine, cînd o s-ajungi acasă, o să trebuiască s-o rogi să-l dezinfecteze. De fapt, o să-l dezinfectăm împreună după ce mergem la mine. lar acum n-o să ne-apucăm să-l scoatem din ghiozdan în mijlocul restaurantului, ci o să ieşim, iar eu o să-l învelesc în nişte şerveţele de hîrtie şi o să-l arunc în primul tomberon.
— Bine, dar nu-i un gunoi, protestă Alison, de data asta cu ochii în lacrimi.
— Unde l-ai găsit?
— La şcoală. Lîngă terenul de fotbal.
— Şi ce voiai să faci cu el?
— Să-l duc acasă şi să-l îngrop. Deodată, de peste ani, o amintire rătăcită se înfi-ripă şi pătrunse în conştiinţa lui Sarah, smulgîndu-i (într-un moment total nepotrivit) un suris ca pentru sine. Işi aduse aminte de conversaţia absurdă pe care o avusese cu Robert în ziua aceea — fusese doar a doua lor discuţie - cînd el vorbise despre pisica lui care murise, iar ea se gîndise că se referea la soră-sa şi se îngrozise aflînd că tatăl lui avea de gînd s-o ducă în grădina din spate şi s-o îngroape într-o cutie. Dintr-o dată, confuzia i se păru atît de haioasă, încît îi veni să chicotească. Ba chiar se întrebă dacă merita să-i povestească şi lui Alison, pentru eventuala detensionare a atmosferei; însă îi fu de-ajuns să se uite o dată la chipul ei obidit şi lipsit de curiozitate, la buza de jos care tocmai începea să tremure şi la ochn,uinflaţi de lacrimile care (începu să bănuiască Sarah) curseseră din ei multe nopţi în ultima vreme, ca să abandoneze ideea. In loc de asta, se mulţumi să se ridice şi s-o conducă pe Alison spre uşă,
 
Casa somnului	165
spunîndu-şi aproape panicată: Copilul ăsta e bîntuit de moarte. Are o obsesie.
Mai erau trei ore pînă la şapte. După ce aruncă şoarecele la gunoi, Sarah începu să caute alte pre-texte, ca să amîne întoarcerea la locuinţa ei tăcută şi neprimitoare; iar după o plimbare de cîteva minute, ideea salvatoare i se prezentă sub forma unui cinematograf multiplex. o duse pe Alison în hol, unde se uitară amîndouă la afişe şi la orele de începere.
— Mergi des la film? întrebă Sarah.
— Nu prea. Cîteodată, în vacanţă. Acasă închiriem casete video.
Majoritatea filmelor erau complet nepotrivite şi în orice caz erau interzise fie tinerilor sub cinci-sprezece, fie celor sub optsprezece ani. Totuşi, Sarah dădu peste unul care părea mai promiţător, o come-die intitulată Chalk şi Cheese 4. Afişul nu inspira mare încredere, înfăţişînd doi poliţişti în uniformă, care îşi ţineau pistoalele uriaşe aţintite unul asupra celuilalt şi sub care scria S-AU ÎNTORS! AU PRELUAT CAZUL! ŞI SÎNT MAI ŢICNIŢI CA NICIODATĂ! Dar, îşi' dădu seama Sarah în clipa aceea, era exact filmul pe care Terry îl elogiase atît de mult în ziar săptămîna trecută. „Distracţie pentru toată familia", nu. aşa sunase concluzia lui? Ei bine, pentru restul după-amiezei ea şi Alison erau într-un fel o familie, şi era clar că aveau amîn-două nevoie de puţină distracţie. Sarah cumpără două bilete şi intră în sală cu fata.
După începerea filmului, avu nevoie doar de cîteva minute ca să-şi dea seama că făcuse o mare greşeală. Producţia era ofensatoare la atît de multe niveluri, încît ar fi ezitat să invite pe oricine s-o vadă, cu atît mai puţin pe o fetiţă sensibilă şi imatură, în vîrstă de nouă ani. lar asta nu atît din cauza umorului, deşi Sarah se arătă neimpresio-nată şi chiar nedumerită pe durata scenelor aşa-zis
166

 
comice (printre care, de exemplu, şi aceea în care cei doi poliţişti primiseră misiunea de-a o escorta pe soţia preşedintelui la locul unde aceasta trebuia să ţină un discurs, dar descoperiseră că, din pricina portiei zdravene de fasole mîncate la circă, se pîrţîiau întruna în interiorul limuzinei oficiale); nici din cauza brutalizărilor consistente cărora le erau supuse femeile în film şi care constituiau unul dintre motivele lui recurente (exista şi o intrigă secundară în care era implicat un vînzător arestat pe nedrept, a cărui soţie timidă şi respectabilă era obligată să facă un număr de striptease pentru cei doi poliţişti, în schimbul eliberării soţului ei din celulă; fireşte, femeia fusese stîrnită de această experienţă, iar mai tîrziu ajunsese stripteuză profesionistă). Lucrul care o alarmă cu adevărat pe Sarah, şi care o făcu să-i crape obrazul de ruşine pentru că o dusese pe Alison la cinematograf în după-amiaza aceea, era veritabila idilă a filmului cu moartea, felul în care se folosea de ea pe post de sprijin tematic, carnaval, sursă de umor negru şi panaceu comic. Diverse personaje erau ucise, arun-cate în aer, înjunghiate sau ciuruite cu puşca de vînătoare de dragul unei întorsături a tramei sau al unei vorbe de duh. Genocidul era practicat cu dezin-voltură asupra trecătorilor surprinşi de explozia întîmplătoare a unei maşini sau a unei clădiri. Sin-gurul negru înţelegător din film, un unchi Tom cumsecade, care servea drept prieten apropiat al eroilor eponimi, fu asasinat cu voioşie pentru cîteva secunde de patos. Filmul acesta, care nu aspirase la nimic altceva decît la un rîs insolent de toate şi de tot, era impregnat de moarte; saturat şi îmbibat.
Colac peste pupăză, nu după mult timp cafeaua băută de Sarah la McDonald's începu să-i apese pe vezică.
— Mă întorc imcdiat, îi şopti ea lui Alison, strîn-gînd-o uşor de braţ.
 
Casa som.nului
167

Apoi, în timp ce-şi dădea cu apă rece pe faţă în toaleta femeilor, decise că, indiferent ce s-ar fi întîmplat, era bine să iasă imediat din sală. Nu avea nici un rost să prelungească tortura.
Se şterse pe faţă cu nişte şerveţele de hîrtie şi se întoarse la locul ei. însă Alison dispăruse.
— Punctualitatea, domnule Worth, spuse doc-torul Dudden, privindu-şi aprobator ceasul, în vreme ce Terry se aşeza în faţa lui. Punctualitatea este cheia bunei organizări. lar buna organizare e cheia succesului. Mă bucur că sînteţi de acord cu mine în privinţa asta.
Inchise casetofonul portabil (la care se auzise o muzică de clavecin monotonă şi fără virtuţi) şi adăugă - probabil pentru sine - „Pentru omul ăsta ritmurile metronomului nu există. Pur şi simplu nu există". După ce îşi luă această piatră de pe inimă, se instală la masa de lucru şi îi zîmbi pacientului, care îi întoarae surîsul fără mult entuziasm. în realitate, Terry nu se simţea deloc bine. Departe de a-l revigora, plimbarea de-a lungul stîncilor îl vlă-guise; nu ştia că stătea atît de prost cu condiţia fizică. Ceaşca şi jumătate de cafea băută în cursul dimineţii avea în continuare un efect puternic, iar rotiţele din cap i se învîrteau cu o energie care con-trasta deconcertant cu osteneala pe care o simţea în picioare. Mai mult decît orice, nu putea să nu-şi facă griji pentru preţioasa fotografie care putea sau nu să fie ascunsă undeva în apartamentul lui din Londra. în fine, parcă pentru a înrăutăţi lucrurile, începuse să se gîndească la două chestiuni neliniş-titoare legate de doctorul Dudden. Prima era că, judecînd după pungile groase de sub ochi, medicul nu părea nici pe departe să doarmă suficient. A doua era şi mai alarmantă întrucît, după complimentul
168
Jonathan Cov

despre punctualitate, făcut pe un ton mult mai afabil şi prevenitor ca de obicei, Terry nutrea bănuiala cumplită că doctorului Dudden începuse să-i placă de el.
Suspiciunile lui fură confirmate prompt de următoarele lui cuvinte.
— Sînteţi la noi de ceva mai mult de o săptă-mînă, domnule Worth, şi cred că e momentul potrivit pentru o scurtă recapitulare în materie de modus operandi. Spun asta fiindcă, înainte de sosirea dumneavoastră, am presupus că principalul folos al vizitei făcute aici - pentru mine, în calitate de cercetător - avea să fie posibilitatea de a vedea în ce măsură este afectat conţinutul viselor perso-nale de experienţa vizionării atît de multor filme într-un interval atît de scurt. Totuşi, dat fiind că nu aţi visat deloc, fireşte că acest lucru nu a fost posibil.
— Chiar dacă n-am visat, m-am simţit altfel, spuse Terry. Mai odihnit.
— Nu mă surprinde. Incepeţi efectiv să dormiţi mai mult. Azi-noapte, de pildă, aţi petrecut optspre-zece minute în Faza a Doua.
Terry dădu din cap, fără să priceapă de fapt ce însemna asta.
— Ce părere aveţi, sentimentul ăsta că sînteţi odihnit... e un sentiment plăcut?
— Păi... da, răspunse Terry, deatul de mirat.
— Inţeleg.
Se părea că răspunsul nu fusese cel anticipat sau sperat de doctorul Dudden. Acesta se aplecă înainte şi vorbi mai departe, cu o oarecare doză de entuziasm.
— Recunosc, domnule Worth, că mi-aţi bulversat aşteptările şi v-aţi dovedit un specimen extra-ordinar, mult mai interesant decît îmi imaginasem. De fapt, încep să mă întreb dacă nu cumva cazul dumneavoastră e unic în analele cercetărilor refe-ritoare la somn. lar lucrul pe care vi l-aş sugera -
 
C'asa somnului
169

ifzuitaţia pe care aş dori să v-o fac - este să rămîneţi aici la Clinică atît cît doriţi. Ca oaspete al nostru. De asemenea, mi-ar plăcea ca aceste „interviuri", cum poate prea oficial le-am numit pînă acum, să devină... mă rog, mai puţin protocolare.
— Mai puţin protocolare?
— Mai prieteneşti. Mai apropiate de nişte... şuete.
în felul ăsta...
— In felul ăsta speraţi să-mi intraţi în graţii, în aşa fel încît să mă hotărăsc să mai stau aici. lar dumneavoastră, în calitate de cercetător, să aveţi acces nelimitat la mine ca specimen.
— E un mod foarte cinic de-a vedea lucrurile.
— o fi.
Poate din cauză că se simţea atît de vlăguit şi fără suflu, Terry începea deja să fie mai blînd cu doctorul Dudden, contrar propriei voinţe.
— Că tot vorbeaţi de şuete, ne putem gîndi la un schimb de informaţii? La urma urmei, se presupune c-o să scriu despre locul ăsta.
— Fireşte, fireşte. Sînt încîntat să vă aud spu-nînd că munca noastră ar putea prezenta un oare-care interes pentru lumea largă. Şi vă pot oferi, în limite rezonabile, acces la materialele noastre -respectînd confidenţialitatea în relaţia cu pacientul,
desigur...
— Desigur.
— Aşa. Aveţi să mă întrebaţi ceva, ca să-i dăm
drumul?
— Da, spuse Terry. Ar fi o mulţime de lucruri.
— Păi atunci, întrebaţi-mă.
— Bine.
Terry se ridică în scaun, încercînd să adopte o
atitudine concentrată.
— Ei bine... aţi spus că e posibil ca situaţia mea să fie un caz unic, de exemplu. Cu ce anume vă gîndeaţi s-o comparaţi?
170

 
— Ne putem gîndi doar la două comparaţii - una întemeiată pe o documentare riguroasă, cealaltă nu. o asistentă medicală pensionată, cunoscută doar drept domnişoara M., aflată acum la şaptezeci de ani şi cu domiciliul în Londra, a petrecut cîteva nopţi într-un reputat laborator de cercetare a som-nului şi, conform rezultatelor, a rezistat cu doar o oră de somn pe noapte. Atitndinea ei faţă de oame-nii care dormeau mai mult de o oră era destul de acidă: îi considera trîntori, pierde-vară. Cine ştie, poate că avea dreptate.
Doctorul fu pe punctul de a divaga preţ de cîteva clipe, însă reveni la subiect.
— Şi mai remarcabil a fost cazul intens media-tizat al directorului unui orfelinaL din Londra, care în 1974 a susţinut că, de la terminarea războiului, dormise numai cincisprezece minute pe noapte. Totuşi, nimeni nu i-a putut verifica afirmaţia, fiindcă a refuzat categoric să intre în vreun laborator. Re-cordul pentru cea mai lungă perioadă de trezie neîn-treruptă aparţine unui oarecare Randy Gardner din San Diego: în 1965, la vîrsta do şaptesprezece ani, omul a reuşit să nu doarmă timp de două sute şaizeci şi patru de ore. Din cîte se pare, funcţiile motrice şi fizice nu au avut nimic de suferit, iar la ora trei din ultima noapte a tentativei sale a jucat un meci de baschet pe care l-a cîştigat. Insă bă-nuiesc că dumneavoastră, domnule Worth, aţi putea doborî cu uşurinţă un asemenea record, dacă nu cumva aţi făcut-o deja fără să vă fi dat seama. Ştiu precis că vă aflaţi la această clinică de peste două sute de ore, fără să fi trecut deloc dincolo de Faza a Doua a somnului.
— Poate c-ar trebui să-mi explicaţi cum stau lucrurile cu fazele astea, nu le prea pricep.
—E foarte simplu. Faza întîi reprezintă trecerea de la veghe la somnolenţă, în timpul căreia ten-siunea scade, ritmul cardiac este încetinit, iar
 
Casa somnului	171
muşchii se destind. în acest moment, creierul emite unde alfa cu o frecvenţă de şapte pînă la paisprezece cicluri pe secundă. Faza asta durează de obicei între cinci şi maximum zece minute. Faza a Doua începe cu apariţia undelor teta de 3,5 pînă la 7,5 cicluri pe secundă, alături de aşa-numitele fuse ale somnului şi de complexele K. în prima parte a nopţii, această fază durează de asemenea doar cîteva minute, iar apoi asistăm la începutul unei activităţi lente a undelor delta, care marchează de fapt instalarea stării de inconştienţă propriu-zisă. Faza a Treia este una interimară, în care undele delta continuă să se regăsească în mai puţin de jumătate din ceea ce se consemnează în electroencefalogramă. Faza a Patra înseamnă dominaţia undelor delta, se caracteri-zează prin mişcări extrem de rare ale corpului, iar subiectul este greu de trezit. Faza a Patra repre-zintă cea mai profundă şi mai odihnitoare parte a somnului; unii cercetători îi spun „somnul de bază". După o jumătate de oră sau trei sferturi de oră, încep să apară mişcări vizibile ale corpului şi schimbări de poziţie. Faza a Patra a fost întreruptă, subiectul revine pentru foarte scurt timp la Faza a Doua sau a Treia, după care intră rapid în somnul MVR sau somnul paradoxal. Acesta seamănă mai mult cu veghea decît cu somnul în sine. Tonusul muscular dispare, dar la nivelul scoarţei cerebrale există o activitate febrilă, iar ochii se deplasează dintr-o parte în alta pe sub pleoapele închise. Intre-gul ciclu, de la Faza întîi la somnul MVR, durează cam nouăzeci de minute şi se repetă cu unele varia-ţii, cam de patru-cinci ori pe noapte.
— Ce fel de variaţii?
— în primul rînd, predomină somnul din Faza a Patra. Pe urmă, pe măsură ce înaintăm în noapte, perioadele de MVR devin din ce în ce mai mari. Acest fapt îi face pe unh cercetători să creadă că Faza a Patra este lucrul de care are cu adevărat
172

 
nevoie creierul pentru reîmprospătare şi că visele generate în timpul somnului MVR - îndeosebi cele de dimineaţă - sînt simple născociri prin care scoarta se distrează, pe cînd corpul îşi continuă odihna.
— Dar deocamdată eu n-am trecut de Faza a Doua, aşa e?
— Da. Fapt cu totul remarcabil.
— Şi cînd pot să mă aştept c-o să reîncep să visez?
— Cînd o să intraţi în somnul MVR, probabil. Dac-o să se întîmple vreodată.
Lăsîndu-i timp lui Terry să asimileze informaţia, doctorul Dudden continuă:
— Am mai făcut o presupunere despre dumnea-voastră, domnule Worth — una foarte naivă — înainte să ajungeti aici. Am pornit de la ideea că, la fel ca restul pacienţilor mei, veneaţi la clinică sperînd c-o să vă vindec de insomnie. Că o să vă prescriu seda-tive, ciclopiroloni, ceva de genul ăsta. Nu-mi dădu-sem seama - iar acum doctorul îl privi altfel pe Terry, ca şi cum ar H vrut să-l testeze - că dumnea-voastră şi cu mine aveam aceeaşi părere despre somn. Că eram... aliaţi, dacă vreţi.
Terry se foi niţel în scaun.
— Nu cred că vă urmăresc.
— S-o luăm altfel, spuse doctorul Dudden, fre-cîndu-se la ochi cu un aer distrat. Credeţi c-aţi fi realizat atît de multe ca ziarist dacă aţi fi dormit cîte opt ore pe noapte în ultimii doisprezece ani?
— Nu, nu cred. In munca mea de colaborator extern, sînt extrem de avantajat - pot să fiu de două ori mai productiv decît toţi ceilalţi.
— Exact. Exact! Pe cînd aici, domnule Worth, aici probabil că vă pierdeţi minţile de plictiseală, fiinde.ă staţi toată noaptea în pat, conectat la nişte electrozi.
— E cam monoton, ce-i drept.
— Şi la ce vă gîndiţi? Cum încercaţi să vă distraţi?
 
Casa somnului
173

— Cel mai rău e că n-am televizor în cameră. Dacă aş avea, n-ar fi nici o problemă. In rest, ascult muzică la walkman sau scriu diverse lucruri pe laptop. lar uneori citesc.
— Ce citiţi?
— Anuare şi bibliografii, dacă am de unde să le iau. îmi plac volumele care dau liste. Care îţi oferă infbrmaţii cu linguriţa.
— Nu citiţi romane sau biografii?
— Nu. Nu-mi plac naraţiunile continue. Nu pot să mă concentrez asupra lor.
— Dar vă plac filmele.
—Da.
— Şi fiindcă tot a venit vorba... Doctorul Dudden întinse mîna şi luă un dosar de pe raftul din spate.
— leri am fost frapat de faptul că n-aţi recu-noscut-o pe Lorna, tehniciana noastră, deşi făcuse-răţi cunoştinţă cu ea de două ori. Am pus la cale un mic experiment, cu ajutorul colegilor de la Catedra de Regie Film. Aveţi ceva împotrivă dacă facem o încercare?
— Absolut nimic.
Doctorul Dudden deschise dosarul şi scoase un teanc de fotografii.
— Vreau să văd cîte reuşiţi să identificaţi, spuse el, arătînd prima fotografie. Aveţi idee?
Terry se uită îndelung la poză şi se încruntă. Faţa avea ceva vag recognoscibil, iar mintea lui fu cît pe ce să prindă din zbor un nume. însă pînă la urmă ambele îi scăpară.
— Nu. îmi pare rău.
—Este domnul doctor Goldsmith, neurologul nostru. Dar asta?
Cea de-a doua fotografie nu prezentă nici un fel de probleme.
— Steve Buscemi. A fost Mr Pink în Profesioniştii crimei şi-l joacă pe unul dintre răpitori în Fargo.
174
Jiinathan Coe

— Foarte bine. Deypre astă ce ziceti? Terry nu reuşi să identifice următoarea foto-grafie, care o reprezenta pe Lorna.
— Dar despre asta?
— Ray Liotta din Pătrundere prin efracţie. s'\ Marea nebunie.
— Incă două şi-am terminat. Pe cine credeţi că avem aici?
Intre timp, Terry îşi dăduse seama cum era structurat exerciţiul, aşa că se concentră intens asu-pra imaginii următoare. Figura era evident fami-liară de data asta; avu sentimentul că ar fi trebuit să-i fi pătruns în conştiinţă mai profund decît celelalte două. Dar în cele din urmă fu nevoit să se recunoască învins.
— Era doctoriţa Madison. Şi-acum, ultima, Mi s-a spus că aici s-ar putea să avoţi probleme. Lui Terry nu i se păru deloc grau.
— Shelley Hack, zise el. A fost cîtva timp unul dintre îngerii lui Charlie şi a jucat-o pe asistenta lui Jerry Langford în Regelc comediei,
— Excelent, domnule Worth. Excelent. Sincer să fiu, mi s-a luat o piatră de pe inimă. Crezusem la un moment dat că aţi fi putut suferi de pe urma unei forme grave de amnezie, dar iată că problema a fost localizată cît se poate de clar. Doisprezece ani!
Puse fotografiile la loc în dosar şi se uită la Terry cu o privire în care lucea vizibil un impuls trium-fator, de proprietar.
— Doisprezece ani şi doar o deteriorare parţială a capacităţii de memorare. Sper că vă daţi seama cît sînteţi de aparte din această perspectivă. Cît sînteţi de important.
— Nu sînt foarte sigur.
Doctorul Dudden continuă sa clatine din cap, minunîndu-se. Preţ de o clipă, Terry avu senti-mentul neplăcut că medicul avea să se întindă peste masa de lucru ca să-l ia în braţe.
 
Casa somnului
175

— o să am extrem de multe de învăţat de la dumneavoastră, domnule Worth. Extrem, extrem de
multe.
Mulţumit nevoie mare, doctorul Dudden se ridică
în picioare.
— Pînă atunci însă, haideţi cu mine. Vreau să vă arăt ceva; un lucru care ştiu c-o să vă intereseze.
Terry nu avea idee unde voia să-l ducă medicul după ce ieşiră împreună din birou şi străbătură vestibulul pardosit. Spre mirarea lui, doctorul Dudden deschise o uşă aflată sub scara principală şi coborîră amîndoi la subsolul pe care Terry îl ţinea minte ca pe un spaţiu umed, lăsat în paragină şi neatrăgător, pe unde studenţii călcau foarte rar. Acum, însă, pereţii zugrăviţi recent şi iluminatul puternic îl făceau să pară curat, strălucitor şi chiar aseptic, în timp ce din apropiere răzbătea huruitul maşinilor de spălat şi al uscătoarelor automate.
— Ne-am hotărît să instalăm aici spălătoria, explică doctorul Dudden. Vedeţi dumneavoastră, chiar şi într-un templu al ştiinţei, chestiunile prac-tice tot trebuie rezolvate. Oricum, nu asta voiam să
vă arăt.
îl conduse pe Terry spre capătul coridorului, unde drumul le era blocat ferm de o uşă masivă din fier pe care scria: ACCES INTERZIS, CU EXCEPŢIA PERSONALULUI STRICT AUTORIZAT. Uşa era închisă cu ajutorul unui cifru electronic. Doctorul Dudden tastă şase cifre pe interfon, după care se
opri.
— la spuneţi-mi, credeţi că sînteti cît de cît o persoană sentimentală? îl întrebă el pe Terry. Sau cu stomacul delicat?
— Cîtuşi de puţin. Doctorul Dudden zîmbi.
— Aşa mi-am zis şi eu, rosti el, după care apăsă pe tastele ultimelor două cifre, aşteptă declicul obiş-nuit şi deschise uşa.
Plaja era puţin umblată, putîndu-se ajunge la ea doar pe o potecă abruptă şi îngustă, croită primitiv în piatra falczei stîncoase.
De pe plajă se vedea Ashdown-ul cocoţat la capătul promontoriului, cenuşiu şi inform în lumina soarelui.
De la ferestrele Ashdown-ului se desluşeau silue-tele de pe plajă, însă era greu să le identifici.
Robert deschidea trioul celor care mergeau pe potecă, ducînd o sacoşă plină cu mîncare, băutură, cărţi şi reviste. Sarah venea ultima, ţinînd într-o mînă o lopăţică şi avînd pe umăr un ruesac în care se găseau prosoape şi costume de baie. Ruby se afla la mijloc şi ducea o găletuşă.
Sarcina de a conduce un copil pe asemenea co-clauri îl făcu pe Robert să-şi dea seama că drumul era mai periculos şi mai neregulat decît îşi amintea. De cîteva ori se întoarse şi o luă de mînă pe Ruby, ajutînd-o să treacă peste un povîrniş mai abrupt sau peste un loc unde solul uscat şi nisipos se fărî-miţase, îngustînd şi mai mult poteca. La un moment dat fata îşi pierdu echilibrul, alunecă şi poate chiar ar fi căzut dacă Robert n-ar fi ajutat-o să se redreseze la timp; şi chiar dacă accidentul nu păru s-o sperie deloc pe Ruby, Robert se întrebă din nou dacă nu cumva îşi depăşiseră aferibuţiile ducînd-o pe plajă; dacă nu cumva se întinseseră mai mult decît îi ţinea plapuma. Pentru el, faptul că accep-tase să răspundă (fie şi temporar şi împreună cu alteirieva) de buna dispoziţie a acestei fiinţe mărun-ţele şi vulnerabile era o experienţă cu totul nouă. Conştiinţa încrederii absolute şi necondiţionate a
 
Casa somnul.ui	177
fetiţei în el îl săgetă aidoma unui impuls electric — şocant, dar minunat.
La fel de frumos era lucrul - destul de neaştep-tat- care făcuse posibilă petrecerea acestei zile miraculoase împreună: absenţa Veronicăi. Şcolile ajunseseră lajumătatea trimestrului, şi de aproape o săptămînă ea şi Sarah se ocupau benevol de copilul îngrijitorilor de la Ashdown, domnul şi doamna Sharp. Aceştia aveau nevoie de cineva care să stea cu fetiţa lor de opt ani pe nume Ruby, întrucît doamna Sharp tocmai începuse să lipsească după-amiezele, fiind plecată în satul învecinat, unde făcea cură-ţenie pe la diverşi. Cele două studente o duceau pe Ruby în camera pe care acum o împărţeau, şi cît timp una lucra la vechea masă din lemn de brad, aplecată deasupra unui vraf de coli dictando sau a unei cărţi cu cotorul rupt, împrumutată de la biblio-teca facultăţii, cealaltă o ajuta pe copilă la re-constituirea unui tablou din cubuleţe, îi citea cu voce tare, stătea turceşte cu ea pe jos şi juca Snap sau Pelmanism, sau o ducea în dreptul bovindoului care dădea spre mare şi jucau amîndouă X şi o pe geamul aburit.
Totuşi, dădăcind-o pe Ruby, Veronica îşi neglija obligaţiile regizorale legate de punerea în scenă a lui Arturo Ui în cursul semestrului, aşa că astăzi decise că nu mai putea lipsi de la repetiţii. Era o zi de joi a lunh mai şi tocmai se schimbase vremea:
dintr-o dată era cald, la fel de cald ca în toiul verii, fără o adiere de vînt şi cu un cer senin, de un albastru profund, asemănător celui pe care-l desluşeai în partea dejos a unei flăcări. (Mai spre seară, destră-mînd o tăcere îndelungată, Sarah avea să-şi ridice privirile şi să citeze şase cuvinte — „ce calmă şi cioplită-i moartea" — din romanul pe care-l citea, şi mulţi ani după aceea Robert avea să-şi amintească aceste cuvinte, care aveau să-i evoce mereu, incon-fundabil, substanţa precisă şi plămada acelei zile.)
178	 
Stătea de ceva vreme la fereastra propriei camere şi se uita cu mintea golită la imensitatea aceea albastră, cînd o auzise pe Sarah bătînd la uşă (ştia de fiecare dată cînd era Sarah) şi o văzuse apoi ivindu-i-se în prag, cu Ruby de mînă. Voia să ştie dacă putea să aibă grijă de ea cam o oră, cît i-ar fi trebuit ca să termine de făcut nişte însemnări. Robert şi Ruby nici nu avuseseră nevoie de mai mult ca să plănuiască o ieşire pe plajă şi s-o pună pe Sarah în faţa unui fait accompli, ocupîndu-se inclu-siv de sandvişurile pe care le pregătiseră împreună în bucătărie, în timp ce ea, neştiutoare, stătea sus la masa de scris şi termina ce avea de lucru. La început Sarah refuzase sugestia, după aceea o pri-vise mai indulgent, iar în cele din urmă o îmbră-ţişase din toată inima. Doamna Sharp îi lăsase cheile de la căsuţa ei, care făcea parte dintr-un şir nedumeritor şi izolat de locuinţe cu acoperişul plat, situate la mai puţin de un kilometru, pe drumul dinspre Ashdown, iar de acolo luaseră găletuşa, lopăţica şi costumul de baie al lui Ruby, înainte de-a se îndrepta spre poteca mărginită de stînci şi de a-şi începe coborîrea primejdioasă. La ora cînd ajunseră jos se făcuse două şi jumătate şi, aşa cum era de aşteptat într-o după-amiază de extrasezon din mijlocul săptămînii, plaja era aproape pustie. Primul lucru pe care îl făcură fu să se dezbrace. Ruby se dovedi a fi cea mai puţin inhibată dintre cei trei. Stătu cuminte, fără să se plîngă, în timp ce Sarah îi descheia rochia şi o ajuta cu mişcări vioaie să-şi pună costumaşul de baie alb cu albastru. Cos-tumul întreg al lui Sarah era bleumarin şi decupat la spate, lăsînd să i se vadă (aşa cum Robert îşi imaginase dintotdeauna printre oftaturi) omoplaţii perfecţi şi bronzul uniform şi incitant. Purta o rochie de vară lungă, deschisă la culoare şi transparentă, pe care nu vru să şi-o dea jos. Costumul de baie al lui Robert era vechi şi puţin cam mic; îşi scosese
 
Casa somnului
179

pantalonii, dar nu şi tricoul, iar după cîteva clipe îşi dăduse seama că procedase greşit, fiindcă şi vederea puţinelor părţi neacoperite ale corpului lui Sarah fusese suficientă ca să-i provoace o erecţie imediată şi înnebunitoare, pe care fusese nevoit s-o camufleze întorcîndu-se anevoie într-o parte şi acoperindu-şi absurd partea de sus a coapselor cu un prosop. Moment în care Sarah se interesase rîzînd:
— Te simţi bine?
— Sigur. Foarte bine.
— Nu prea arăţi în largul tău, atîta tot.
Sarah o luă de mînă pe Ruby şi începu să coboare cu ea spre mare. De îndată ce ajunseră la o distanţă sigură, Robert dădu la o parte prosopul şi se uită cu o ură neostoită la umflătura din costumul de baie, pînă cînd aceasta dispăru. Cît de mult detesta şi dispreţuia organul ăsta absurd, tiparele lui compor-tamentale atît de previzibile şi reacţiile lui invaria-bile, robotizate, în faţa unei palete ultracunoscute de stimuli vizuali. Mai mult ca sigur că Sarah obser-vase, nu încăpea nici un dubiu. Simţi că-l mănîncă pielea capului şi că-i năvăleşte sîngele în obraji.
în după-amiaza aceasta mareea era într-un reflux puternic. Vocile lui Sarah şi Ruby se auzeau cu greu, ca o muzică îndepărtată. Nu se simţea nici o briză care să le poarte spre el.
Robert se uită la cărţile luate de Sarah cu ea pe plajă. Printre ele se afla un roman de Rosamond Lehmann, al cărei nume învăţase în ultimul timp să-l recunoască (fiindcă Veronica era o admiratoare înfocată, mergînd pînă la a-i colecţiona cărţile în ediţia întîi), precum şi un volum care arăta destul de curios şi părea să constea în principal în para-grafe scurte, ordonate pe secţiuni cu titluri gen „Detaşarea", „Eul" şi „Acceptarea vidului". Citi cîteva rînduri şi se trezi în faţa unui limbaj prolix, abstract şi dificil, în care păreau ambalate o serie de maxime spirituale şi teologice. Se uită la pagina de titlu.
180

 
Cartea era Graţie şi gravitate de Simone Weil, iar sub titlu se aflau următoarele cuvinte care fuseseră scrise cu cerneală albastră:
„Pentru Sarah. lartă-mă că te-am bombardat cu atltea semne iconice evidente. Uite yi' unul mai puţin euident. Toată dragostea - Ronnie."
Robert frunzări grăbit cîteva pagini. Sarah şi Ruby păreau că se bălăcesc. Sarah îşi ridicase fusta şi intrase în apa mică de la mal. o stropea pe Ruby, care ţipa şi chicotea. Urmă un pleoscăit mai mare, iar Ruby pe jumătate căzu, pe jumătate se aruncă singură în apă. Alte chicoteli. Oare ştia să înoate? Nu-i dăduse prin cap să întrebe. Oricum, probabil că aflase Sarah, înainte să coboare cu ea pe malul mării. Robert fu convins că erau amîndouă în siguranţă.
Asta cred că înseamnă să ai o familie, îşi zise el. o soţie şi un copil. Altfel spus, un amestec necon-tenit de nelinişte şi încredere.
Găsi în carte o secţiune intitulată „Dragostea" şi începu s-o citească. Cea mai mare parte era foarte obscură, însă cuvintele păreau să conţină o con-vingere incomodă şi totodată hipnotică, iar uneori -destul de des, de fapt - fu frapat de cîte un fragment de luciditate bruscă:
...In ziua aceea, dacă va veni vreodată, cînd ţi se va oferi o afecţiune adevărată, nu va exista nici o opoziţie Intre singurătatea interioară şi prie-tenie, ci dimpotrivă. Prin chiar acest semn infai-libil o vei recunoaşte...
Probabil că apa era rece: Sarah şi Ruby ieşiseră deja din mare şi se întorceau lîngă el. Ruby alerga în zigzaguri nebuneşti, tăindu-i mereu calea lui Sarah.
...dacă va veni vreodată...
 
Casa somnului	181
Robert o privi apropiindu-se pe Sarah şi de data asta nu simţi nimic între picioare. îşi dădu seama că de fapt n-o mai văzuse niciodată mergînd pînă atunci. Avea picioare delicate, cu contururi fru-moase, iar mişcările ei păreau să aibă o uşurinţă şi o eleganţă incredibile. N-o băga în seamă pe Ruby, care încerca să-i distragă atenţia, şi îi zîmbea lui Robert pe cînd se apropia; era un surîs serios, medi-tativ. Această combinaţie de tihnă şi melancolie, de dezinvoltură şi împovărare îl săgetă pînă în străfun-durile inimii, şi de aceea îi veni greu să-i răspundă tot printr-un zîmbet.
— Graţie şi gravitate, spuse Sarah, aşezîndu-se lîngă el.
Şi Robert se gîndise la acelaşi lucru. Şocat de ecoul atît de apropiat al lucrurilor care aveau loc în mintea lui, se mulţumi să spună:
— Poftim?
— Citeşti din cartea mea: Graţie şi gravitate.
— A, da. Da, aşa e. Mă rog, încerc.
— Incă n-am citit-o. Am primit-o cadou de la Ronnie.
— Da, am văzut.
— o să mi-o citeşti şi mie? întrebă Ruby, oprin-du-se în dreptul lor şi uitîndu-se chiorîş la copertă, ca şi cum nu s-ar fi aşteptat la cine ştie ce.
— Nu, din asta nu cred, răspunse Sarah.
— Bine. Oricum n-am chef să mi se citească.
— Ce-ai vrea să faci, iubire?
— Păi, ini-e foarte bine... începu Robert, după care se întrerupse, dîndu-şi seama că întrebarea nu-i fusese adresată lui.
Sub privirea amuzată a lui Sarah, se luă singur la înjurături în gînd. Ce-o fi avut în cap de crezuse că i s-ar fi putut adresa folosind un cuvînt atît de afectuos? Se lăsase luat de valul propriilor fantezii. Nu mai reuşea să se controleze.
— Aş vrea să fac castele de nisip, spuse Ruby.
182	 
— In regulă, acceptă Robert, străduindu-se să-şi mascheze jena şi orice altceva. Dacă vrei, vin şi te-ajut.
Merseră pînă în locul unde nisipul uscat, neatins vreodată de marea în flux, se învecina cu un altul, mai umed şi mai util ca material de construcţie. Robert o privi pe Ruby, care săpă vîrtos o bucată de vreme, umplîndu-şi de două ori găletuşa cu nisip şi înclinînd-o apoi pentru a produce două grămăjoare pe care le admiră cu răsuflarea tăiată, făcînd cîţiva paşi înapoi.
— la uite, spuse ea. Robert dădu din cap.
— Bravo, rosti el, întinzînd mîna şi luîndu-i lopă-ţica. Acum o să construim unul de-adevăratelea. La treabă.
Ruby se uită la Robert, care măsură pe nisip o suprafaţă de vreo doi metri pătraţi, pe care săpă apoi uniform pînă la zece centimetri. După aceea împinse o parte din nisip înapoi în acest bazin, ca să creeze în centru o insuliţă de un metru pătrat.
— Ce faci? îl întrebă ea.
— Ăsta o să fie şanţul înconjurător. La sfirşit de tot o să-l umplem cu apă.
o trimise pe Ruby să adune cît mai multe scoici pentru împodobirea zidurilor şi a meterezelor. între timp, mai aduse nişte nisip pe insulă şi începu să modeleze corpul principal al castelului. Se decise să construiască şase turnuri: patru cilindrice, cîte unul în fiecare colţ, plus alte două paralelipipedice, ridi-cate la mijlocul pereţilor de est şi de vest. Intrarea principală avea să dea spre sud, fiind cu faţa la mare, iar la ea urma să se ajungă printr-un drum îngust, întrerupt la jumătate de o fortificaţie octo-gonală. Aveau să existe şi două punţi mobile - una care să protejeze fortificaţia, cealaltă pentru legă-tura cu intrarea principală.
 
Casa somnului	183
Se apropia de sfirşitul operaţiunilor cînd Ruby se întoarse cu o puzderie de scoici. în clipa aceea deciseră împreună să abandoneze logica arhitec-tonică şi să continue ridicînd tum peste turn, aşa încît castelul începu să se avînte obraznic spre cer, ca un imposibil tort de nuntă neogotic. Robert se proţăpi cu un picior în şanţul cu apă, iar cu celălalt pe zidurile castelului, făcîndu-şi de lucru cu partea de sus a construcţiei, în timp ce Ruby pavoaza jumătatea inferioară a zidurilor cu un strat generos de scoici univalve şi lilorine, de acteoni şi melcişori.
— Ce s-a-ntîmplat acolo? întrebă ea, oprindu-se cîteva clipe, cu atenţia atrasă de piciorul gol al lui Robert, aşezat într-un echilibru instabil deasupra uşii din dos.
îi atinse uşor piciorul, urmărind cu vîrful unui deget cicatricea dublă - asemănătoare unor croşete redacţionale - pe care şi-o făcuse cu vreo cîteva luni în urmă, cînd se tăiase la gleznă cu lama de ras.
— A, acolo, spuse el, coborîndu-şi privirile. Nimic. M-am tăiat la ras, atîta tot.
— Credeam că bărbaţii se rad doar pe faţă, zise Ruby.
— Aşa e, confirmă el. De obicei. Numai că pe vremea aia eu mă rădeam şi pe picioare.
— De ce?
— Zău dacă ştiu. Am vrut să văd cum e. Ruby acceptă cu îngăduinţă toată povestea. îşi ridică pentru cîteva secunde ochii mari şi serioşi spre Robert, după care se întoarse la ceea ce meşterea.
Printre descoperirile ei cele mai interesante se găseau trei scoici monovalve cu striaţii albastre, două stridii îngemănate şi o minunată scoică-evantai. Mai avea o mulţime de cochilii de telin cu ligamente elastice şi aproape intacte, aşa încît valvele lor si-metrice puteau fi deschise, semănînd cu aripile unui fluture. Culoarea era asigurată de scoicile-mercenar,
184	 
din care găsise zece-douăsprezece. Le desfăcu şi le aşeză cu măruntaiele multicolore spre exterior, adăugînd astfel şi o nuanţă albastru-purpurie. Ca rafinament, suprapuse cîteva rînduri de ghioci, contrapunctîndu-le coloritul uniform al cochiliilor prin cîte un haliotis bine plasat, al cărui contur pal şi irizat atrăgea şi reflecta razele soarelui, făcînd ca întregul edificiu să scînteieze şi să lucească în miezul zilei, ca un miraj fantastic. Ruby îşi păstră scoicile spiralate şi pe cele şurub pentru turnurile castelului, unde aveau să joace rolul unor catarge delicate pentru steaguri, răsucindu-se spre înalturi într-o sclipire sărbătorească şi făcînd-o pe fetiţă să se gîndească irezistibil la parcuri de distracţii, tobogane şi cornete de îngheţată.
Castelul era o capodoperă, conchiseră amîndoi.
— o să fie şi mîine tot aici, nu? întrebă Ruby. Dacă nu plouă. Ca să vin cu prietenii să-l vadă. Susie Briggs, Jill Drew şi David.
— Nu cred c-o să reziste, spuse Robert. Indreptă una dintre scoicile-lamă pe care le folo-siseră la puntea mobilă şi agită apa curată şi sărată din şanţ, imprimîndu-i o miscare vălurită.
— Vezi tu, peste puţin timp o să vină mareea şi o să-l distrugă. în cea mai mare parte, oricum.
—Aha.
Ruby se arătă foarte dezamăgită.
— Păi, de ce nu te-ai gîndit pînă acum?
— M-am gîndit. Dar l-am construit aici fiindcă nisipul e bun şi umed.
Cu o mînă luă de jos găletuşa şi lopăţica, iar pe cealaltă i-o întinse fetiţei.
— Hai. Să mergem şi să-i povestim lui Sarah. Ruby continuă să bombăne nemulţumită despre locul ales de Robert, în timp ce treceau amîndoi peste un mic baraj de alge uscate şi făceau cale întoarsă prin nisipul uscat. însă în urechile lui Robert vocea ei dispăru în neant, făcîndu-se una cu liniştea
 
Cffsa somnului	185
neînfiorată de vînt a plajei şi cu încremenirea deplină a aerului de după-amiază tîrzie, pe cînd se apropia de Sarah şi îndrăznea să-i surîdă la vederea ochilor ei ridicaţi din carte. îşi pusese un cardigan peste umeri şi îşi îngropase picioarele în nisip, iar cînd o privi de data asta, Robert ştiu, ştiu cu o siguranţă absolută şi emoţionantă, că în viaţa lui se produsese o schimbare extraordinară; că schim-barea avusese loc cu cîteva luni în urmă, la el în cameră, în ziua cînd ea intrase cu părul ud, avînd de gînd să-i aline supărarea; dar că semnificaţia şi amploarea ei reală ieşiseră la iveală abia în clipa asta, parcă mai mare decît celelalte, cînd Robert îşi dădu seama că nu exista nici un lucru pe lume pe care să nu-l facă pentru această femeie, că nu s-ar fi dat în lături de la nici o încercare şi că ar fi fost dispus cu dragă inimă la orice sacrificiu...
Cu graţie şi gravitate ai iscat...
— A durat cam mult.
Cuvintele i se şterseră din minte lui Robert la fel de repede şi de inexplicabil cum se formaseră. Vorbi pe un ton fals ultragiat.
—Ce tot îndrugi? Ai văzut cît e de mare? Castelul ăsta e o operă de artă, ascultă aici.
— Arată impresionant. Ce zici, Ruby? îţi place? Fetiţa dădu din cap şi se cuibări lîngă Sarah, punînd punctul pe I:
— Scoicile eu le-am aşezat.
— Nu ştiam că aveţi asemenea talent creator.
— Nici eu, spuse Robert. Cred că nisipul e mediul meu natural.
— înseamnă că eşti Omul Nisipurilor? întrebă Ruby.
— Se prea poate. Cine ştie dacă n-o să trec pe la tine la noapte cînd dormi.
Sarah se uită afectuos la faţa obosită a lui Ruby, care abia îşi mai ţinea ochii deschişi.
186	 
— Nu ştiu de ce, dar cred că n-o să fie nevoie să mai aştepţi pînă la noapte.
— Probabil c-am scos untul din ea, zise Robert. Lui Ruby îi trebui puţin timp să adoarmă, iar pe durata alunecării ei blînde şi uşoare în inconştienţă Sarah şi Robert păstrară o linişte caldă, prietenoasă. Aşezat lîngă ea pe plaja pustie, nu atît despărţiţi, cît mai degrabă apropiaţi de corpul copilului ador-mit, Robert simţi că acestea erau cele mai intime clipe trăite în compania ei. In căldura soarelui, gîn-durile i se amestecară plăcut într-o ceaţă deasă, şi nu mai vru să citească din carte: îi plăcea să stea şi să nu facă nimic, savurînd momentul de apropiere şi uitîndu-se la întinderea mării pînă cînd începură să-l doară ochii din cauza strălucirii împrăştiate de apa care scînteia. După o vreme îşi dădu seama că Sarah îşi pusese deoparte romanul şi se uita la rîndu-i spre mare, cu ochii albastru-cenusii aproape lăcrimînd de mulţumire şi beţi de soare.
— La ce te gîndeşti? o întrebă el. Sarah se întrerupse din contemplat şi inspiră adînc.
— Ştii, nu pot să sufăr cînd aud întrebarea asta de la Ronnie.
— îmi pare rău, zise Robert. N-am vrut să fiu băgăreţ.
— Nu, am spus că nu pot să sufăr cînd aud între-barea asta de la Ronnie.
Robert simţi o bucurie lăuntrică la auzul acestor cuvinte. Dori imediat cu nesaţ să audă şi altele.
— Dar de la mine nu?
— Cînd sînt doar cu ea, spuse Sarah încet, am impresia că încearcă mereu să mă... citească. Pe cîtăvreinetuîmioferi... cum să-ţi zic... spaţiuvital. Loc de întors.
Conştient de propria îndrăzneală, Robert îi declară:
— E semnul infailibil al afecţiunii adevărate, dacă te iei după cartea ta.
 
Casa soînnului	187
— Serios?
— „Nici o opoziţie între singurătatea interioară şi prietenie."
Se aventurase deja destul de mult, iar acum, şovăind, mai făcu un pas.
— Dar tot ai prefera să fii Cu ea decît cu mine? Sarah îi privi chipul cîteva clipe, iar apoi zîmbi şi se întoarse din nou cu faţa spre apă.
— Dacă tol mă-ntrebi, mă gîndeam la Cleo.
— Cleo?
— Mai precis, îmi ziceam... îmi ziceam că, dacă aş fi avut o soră geamănă care ar fi dispărut cînd eram foarte mică, înainte să apuc s-o cunosc, n-ar mai trece nici o zi şi nici o clipă fără să mă gîndesc la ea. Fără să mă întreb unde e şi ce face. Aşa se întîmplă şi la tine?
Robert nu putu să răspundă. De data asta, cuvintele refuzară să-i iasă din gură.
— Aşa cred, se sili el să îngaime în cele din urmă.
— Pomeneşti vreodată de ea acasă? Vorbeşti despre ea cu părinţii?
— Nu, răspunse Robert. Nu, niciodată. Păru jenat de subiectul în discuţie, aşa că puse din nou mîna pe Graţie şi gravitate, adăugînd:
— Mai scrie ceva aici...
Răsfoi cartea cîteva clipe, dar nu reuşi să gă-sească pagina căutată.
— Ceva despre pierdere, de genul: cînd pierzi pe cineva şi ţi-e dor de el, e din cauză că persoana respectivă a devenit ceva imaginar, ireal. Dar do-rinţa pe care ţi-o produce nu e deloc imaginară. Deci, de asta trebuie să te legi, de dorinţă. Fiindcă e adevărată.
Sarah se încruntă.
— Totuşi, poate că-ntr-o bună zi o să vă-ntîlniţi. Ori o să dea ea de tine, ori o să-ncepi s-o cauţi tu.
— S-ar putea s-o caut.
Robert îndepărtă dintr-o suflare firicelele de nisip intrate între paginile cărţii şi apoi o închise.
188	 
— Ar fi o prostie să-ţi doreşti toată viaţa ceva şi să nu faci nimic ca să ţi se îndeplinească dorinţa, nu?
— Sînt sigură că se mai întîmplă.
— Da, şi eu la fel.
Umbra proiectată de faleza stîncoasă se alungi şi începu să-i acopere. Era din ce în ce mai răcoare, iar lui Sarah i se făcuse pielea ca de găină pe braţe. Ruby, care se ghemuise şi i se lipise de coapse, se mişcă preţ de o clipă, zbătîndu-se de cîteva ori şi lovindu-se fară forţă de gambele tinerei. Din gură îi ieşiră cîteva cuvinte imprecise. Ceva care aducea a „biscuiţi", „chichi" sau „Timothy".
— Crezi că se simte bine? întrebă Robert. Cuvintele se întrupau într-un flux potolit, neuni-form şi murmurat. Propoziţiile se compuneau şi se dizolvau; cuvinte polisilabice stranii şi neologisme indescifrabile izvorau şi se prelingeau dintre buzele uşor întredeschise ale lui Ruby. Corpul ei era liniş-tit, iar pleoapele închise, dar timp de cîteva minute fata continuă să vorbească îngînat în somn. Sarah şi Robert îi ascultară împreună somnilocviul, neli-niştiţi şi totodată pradă unei vrăji ciudate, pînă cînd copilul tăcu.
— Crezi c-ar trebui s-o trezim? se interesă Robert după cîteva clipe. Doar nu face vreun atac, ce zici?
— N-are nimic.
Sarah îi puse mîna pe obraz şi pe frunte lui Ruby. Fata respira rar şi regulat.
— Poate c-am face o greşeală dacă am trezi-o. Oricum, ar fi bine să nu mai stăm mult. o trezim cînd plecăm.
încet şi cît putu de blînd, se desprinse de copilul care dormea şi se ridică în picioare.
— Cred c-ar trebui să mă uit şi eu la creaţia asta a voastră. Pînă n-o ia apa.
— Voiam să fac pe ghidul...
— Nu. Stai aici şi ai grijă de ea.
 
Casa somnuiui	189
Robert o privi coborînd spre castel, pe cînd umbra învăluitoare adăuga noi tonuri de gri şi albastru fustei şi cardiganului ei pastelat: o urmări dînd ocol castelului, inspectîndu-l din mai multe unghiuri, cu braţele încrucişate; o privi ciucindu-se lîngă el, studiind mai atent măiestria construcţiei, dispunerea decorativă a scoicilor, detaliile minuţios lucrate ale crenelurilor. lar în timp ce se uita la ea, întinse mîna spre părul roşu-aprins al lui Ruby, mîngîindu-l pe cînd fata dormea, şi începu să vor-bească- Arzînd de nerăbdare să-i spună, în fine, cuiva ce simţea pentru Sarah, arzînd de nerăbdare să-şi ia de pe umeri povara aceea emoţională pe care n-o mai putea suporta, conchise că fetiţa care dormea cuminte era cel mai bun depozitar dispo-nibil pentru confidenţele lui.
Şi se trezi spunînd:
— Nu-mi dau seama... Cum o să se poată...
Ruby trăsese o scurtă repriză de plîns cînd văzuse castelul pe jumătate dărîmat, cu turnurile şi intrarea principală transformate într-o masă in-formă de apa care dăduse năvală şuierînd inexo-rabil; dar privise lucrurile cu mult curaj şi găsise alte subiecte de discuţie şi alte lucruri la care să se gîndească, în timp ce Robert şi Sarah o însoţeau pe potecă, de-a lungul falezei stîncoase. Obosise rău de tot, aşa că Robert o duse în braţe în ultima parte a drumului, acolo unde poteca era suficient de lată şi de plană pentru a-i permite aşa ceva. După aceea grupul se destrămă. Robert se întoarse la Ashdown, unde avea întîlnire cu Terry, iar Sarah şi Ruby merseră pe jos pe drumul îngust care ducea la casa unde locuiau părinţii fetei. începuse să se întunece, iar fetiţa o ţinea strîns de mînă pe Sarah.
— Sper că mama ta n-o să fie îngrijorată, spuse aceasta. o să întîrziem niţel.
190	 
— N-o să fie, susură Ruby.
— Ţi-a plăcut ce-am facut azi?
— Da. A fost cea mai frumoasă zi de cînd mă ştiu.
— Bravo. Mă bucur. Dar poate că n-ar fi trebuit să stăm atît de mult.
— Nici nu cred c-am stat destul, zise Ruby. După mine, ar fi trebuit să rămînem acolo toată noaptea.
— Nu vorbi prostii. Eşti frîntă de oboseală.
— Nu sînt obosită deloc.
— De-aia ai tras la aghioase pe plajă, nu? Ruby păru să accepte dojana pe moment, după care spuse, pe un ton de vagă curiozitate:
— N-am ştiut c-am adormit.
— Ei bine, ai făcut-o, spuse Sarah. Şi ai scos tot felul de sunete.
— Sunete? Adică am vorbit?
— Probabil că poţi să-i spui şi aşa. Pe Sarah o miră faptul că Ruby nu părea foarte surprinsă.
— De ce, ţi s-a mai întîmplat şi altădată?
— Tot timpul, aşa zice mami. S-a speriat şi m-a dus la doctor, dar el i-a spus că n-are de ce să-şi facă
griJi.
— Şi cam despre ce vorbeşti în somn?
— Mami spune că bat cîmpii. Cotiră după colţ, iar căsuţele li se iviră în faţa ochilor, la doar cîteva sute de metri.
— Dacă aş avea bicicletă, zise Ruby, întorcîn-du-se şi uitîndu-se în urmă la Ashdown-ul a cărui siluetă semeaţă se desluşea la orizont, aş putea să vin mereu să vă văd, nu?
— Dar n-ai bicicletă, spuse Sarah, punînd dege-tul pe rană.
— Am cerut. Acuşi e ziua mea.
— Şi părinţii ce-au zis?
— Că asta înseamnă o groază de bani.
— Păi, cam aşa e.
 
Casa somnului	191
— Da, dar vreau să am una cu orice preţ, nu doar puţin. Dacă aş avea, spuse ea, aş veni la voi, iar tu şi Robert m-aţi duce pe plajă în fiecare zi. în afară de cele cînd sînt la şcoală.
— Te-ai plictisi repede dacă am merge acolo zi de zi, rosti Sarah. Dar o să ne mai ducem. Poate cu Veronica, data viitoare.
— Se pricepe la castele de nisip? întrebă Ruby.
— Sînt convinsă.
— La fel de bine ca Robert?
— Probabil chiar mai bine.
Era limpede că lui Ruby îi venea greu să creadă una ca asta. In orice caz, nu era dispusă să se lase distrasă atît de uşor.
— Mă rog, tot vreau bicicletă, spuse ea. o să le-o cer chiar în seara asta.
Lui Sarah h veni o idee, una destul de perfidă. Gîndul i se năzări dintr-o dată, însă apoi cochetă cu el cîtăva vreme, întorcîndu-l pe toate părţile - uşor şocată de ce-i putuse da prin cap - pînă ajunse la poarta din spate a grădinii soţilor Sharp. Ruby o împinse în lături, gata să alerge spre uşa de la intrare, cînd Sarah o opri, bătînd-o uşor pe umăr.
— Fii atentă, spuse ea şi se aşeză pe unul dintre zidurilejoase care delimitau ambele laturi ale potecii din grădină, în aşa fel încît să stea faţă în faţă cu Ruby, ca doi conspiratori în toiul uneltirilor.
— Ce e? întrebă Ruby.
— Uite ce trebuie să fad dacă vrei bicicleta, şopti Sarah.
Ruby aşteptă cu răsuflarea tăiată.
— Ar fi bine s-o ceri în somn. Urmă o tăcere perplexă.
— în somn?
— Da. Mami te-a auzit vorbind în somn, nu?
— îhî...
— Atunci, cînd mai vine seara la tine în cameră, prefă-te că vorbeşti în somn - bine? - şi spune vrute şi nevrute despre cît de mult îţi doreşti bicicleta.
192
193
   Casa somnului
 
Ruby o fixă cu o privire albă.
— Dar de ce să n-o cer cînd sînt trează?
— Fiindcă, dacă te aude vorbind în somn, mama ta o să-şi dea seama că ţi-o doreşti de-adevăratelea. o să priceapă cît de importantă e pentru tine. Aşa c-o să fie silită sa. ţi-o cumpere.
Ruby începu să înţeleagă treptat, lăsînd să i se vadă acest lucru pe faţa pistruiată. Sarah profită şi trase concluziile.
— o să fie obligată să te creadă. o să ştie că ăsta-i adevărul. Fiindcă nimeni - (şi, dintre toate lucrurile ciudate pe care le auzise în cursul zilei, acesta fu al doilea pe care nu avea să-l uite nici-
odată) - nimeni n-ar spune o minciună în somn. Nu crezi?
Celălalt lucru pe care Ruby nu avea să-l iiite vreodată era sunetul vocii lui Robert cînd acesta i se adresase, după-amiaza tîrziu, crezînd că dormea şi neştiind că se trezise cu doar cîteva clipe înainte, în ciuda mişcărilor grijulii ale lui Sarah cînd se ridicase în picioare. Glasul lui care-i vorbea încet, aproape neauzit, despre ceva ce ea nu putea înţe-lege. Felul cum sunase acest glas cînd spusese:
— Nu-mi dau seama... Cum o să se poată... Pe urmă:
— Niciodată nu mi-am dorit ceva...
Şi în fine, după o inspiraţie mai lungă şi mai profundă:
— Niciodată nu mi-am dorit ceva atît de mult, Ruby... Nu te superi că-ţi spun, nu?... Ba chiar ar fi bine să-ţi zic... Acum, că dormi, fundcă în felul ăsta... Secretul meu o să fie în siguranţă... Deşi mă • întreb dacă e într-adevăr un secret pentru ca... Sau pentru ceilalţi... Nu că aş pune mare preţ pe cei-lalţi... Şi pe ce cred...
 
Ruby...
Sînt tînăr, să ştii... Chit că mă consideri în vîrstă, destul de în vîrstă... Mă simt tînăr... Sau cel puţin m-am simţit, pînă... De curînd... Dar chiar şi aşa, ştiu... Sau măcar îmi închipui...
Nu pot să-mi imaginez... Vreodată... Că nu o s-o
doresc...
Niciodată... Deşi s-ar putea... In fond şi la urma urmei, după
ce trag linie şi adun...
Şi uite, chiar adun...
Ideea e...
Ai dreptate, sigur... Sînt efectiv tînăr, s-ar putea să fie şi alţii... Dar personal... Nu-mi dau seama... Şi în orice caz... Nu asta vreau... Vreau... Trebuie sa. cîştig... S-o dobîndesc, să fie a mea cumva... Şi
dacă...
Vezi tu... Dacă nu mă iubeşte acum... Dacă nu poate sa. mă iubească aşa cum sînt... Nici o pro-blemă... Fiindcă nici eu nu pot... Dacă ea nu mă iubeşte... Nici eu nu pot să mă iubesc...
Şi nu există limite... Absolut deloc, Ruby... Nu există nimic de care să nu fiu capabil... Ca s-o fac
să vrea...
Pricepi? Mă crezi cînd îţi spun chestiile astea?
Ştii ce vreau să...?
lar în clipa aceea Robert tăcuse, fiindcă îşi cobo-rîse privirile şi văzuse că Ruby, pe care o credea adormită, nu dormea defel. Stătea întinsă în conti-nuare, însă avea mîinile şi picioarele încordate, iar pupilele mărite, larg deschise...

FAZA A TREIA1

deschise şi Terry fu poftit într-o cameră unde se făcuse întuneric şi unde două sunete îşi disputau întîietatea: un zumzet slab, care părea produs de un dispozitiv electric neidentificat, şi un fel de forfortă în surdină, iscată de mişcarea continuă a unor paşi mărunţi şi înne-buniţi, care dădeau impresia că provin din toate direcţiile. Pe urmă doctorul Dudden aprinse lumina din tavan, scoţînd din beznă întreaga scenă.
Incăperea nu era imensă - dimensiunile o apro-piau de camera cu vedere la mare a lui Terry - şi conţinea douăsprezece măsuţe, dispuse pe trei rînduri de cîte patru. Pe fiecare dintre ele se găsea un vas mare cu apă. Terry se uită atent la primul dintre ele. In partea inferioară se afla un com-partiment umplut, unde apa era mică, iar la doi-trei centimetri deasupra lui se vedea ceva asemănător unei plăci turnante, cu diametrul de treizeci şi cinci de centimetri. Vasul era împărţit în două de un perete de sticlă, iar în fiecare jumătate fusese introdus un şobolan alb de al cărui cap fuseseră fixaţi nişte electrozi care, la rîndul lor, fuseseră conectaţi la un computer central amplasat în mijlocul încăperii. Placa turnantă se învîrtea uşor, aşa încît şobolanii trebuiau să se mişte în perma-nenţă; altminteri ar fi căzut în apă la contactul cu peretele despărţitor de sticlă. Cele două rozătoare păreau să se prezinte într-o stare de sănătate radical diferită: unul era curat, vioi şi cu privirea atentă, celălalt avea nişte ochi hăituiţi şi injectaţi, iar blana şi aşa peticită începuse să-i cadă.
— Ei bine, domnule Worth, ce părere aveţi? întrebă doctorul Dudden, zîmbind mîndru în timp
198
Jonathan Coe

ce se plimba printre vasele cu apă. Impresiile dumneavoastră iniţiale mi-ar fi de mare folos.
— Remarcabil, spuse Terry pe un ton precaut, ghemuindu-se ca să se uite mai îndeaproape la ani-malele chinuite. Nu cred c-am mai văzut vreodată... ceva atît de...
— Principiul de bază al experinientului este evi-dent, presupun. Ba chiar elementar.
—Aţi uitat că - spre deosebire de dumnea-voastră - n-am fost în viaţa mea om de ştiinţă. S-ar putea să am nevoie de un mic ajutor.
— Bineînţeles.
Doctorul Dudden deschise monitorul ataşat com-puterului şi în cîteva secunde pe ecran apărură o mulţime de linii frînte, care îşi schimbau în mod constant poziţia şi se desfăşurau pe orizontală, profilate pe un fundal albastru.
— Toate cele douăzeci şi patru de animale din cameră au fost conectate la computer, explică el. Acesta le înregistrează impulsurile electronice de pe scoarţă, la fel ca dispozitivul care vă consem-nează propria activitate cerebrală în fiecare noapte. Totuşi, aici avem ceva mai sofisticat. Am importat aparatul din America şi am băgat adînc mîna în buzunar. Monitorizează simultan toate animalele. Nu trebuie decît să apăs pe cîteva taste - îşi însoţi demonstrativ vorba cu fapta - ca să comut de la o citire la alta.
— Da, asta am văzut, dar ce anume pune în mişcare plăcile turnante? întrebă Terry, văzînd că unele se învîrteau, iar altele fuseseră oprite.
— E un experiment simplu, după ce ajungi să-i înţelegi principiul. Şi nu pot să revendic nici un merit în inventarea lui: ca mai toate marile inovaţii legate,de cercetarea somnului, originile sale se afiă în America. Daţi-mi voie să vă explic.
Arătă cu degetul spre şobolanul din vasul cu apă care părea mai sănătos.
 
Cafsa somnului	199
— Animalul ăsta reprezintă etalonul, controlul. Celălalt o animalul de testare. Cînd ambii şobolani sînt treji, placa turnantă staţionează. Cînd ani-malul de testare adoarme, computerul recunoaşte încetineala curenţilor cerebrali, iar placa turnantă se activează automat. Ambii şobolani trebuie să înceapă să se mişte ca să nu fie împinşi în apă. Dar cînd animalul de testare se trezeşte spontan pe placa turnantă staţionară, animalul de control poate să doarmă, întrucît curenţii lui cerebrali nu activează mecanismul. Prin urmare, animalului de control i se permite o perioadă de somn redusă, dar semni-ficativă, pe cînd cel de testare nu are dreptul să doarmă deloc.
— Pînă cînd moare, probabil.
— Intocmai.
— Şi cît durează asta?
— De obicei, între două şi trei săptămîni. Micuţul ăsta, spuse doctorul Dudden, arătînd spre creatura istovită şi cu ochii măriţi, mai are cîteva zile. Pe cînd ăsta, continuă el, îndreptîndu-se spre vasul cel mai îndepărtat, e pe punctul de-a ieşi din scenă. Mai are cîteva ore - şase, maximum şapte.
Abia acum Terry îşi dădu seama că nu toate vasele conţineau o pereche de şobolani. în cele patru din mijloc se găseau cîte doi iepuri albi, iar ultimele patru adăposteau pui de labrador. Doctorul Dudden îi atrăsese atenţia tocmai asupra unuia dintre aceştia - o făptură jalnică, scheletică şi vlăguită, căreia ochii mari îi trădau oboseala resemnată.
Terry îşi înghiţi nodul din gît.
— De ce nu latră? întrebă el.
— o simplă injecţie neutralizează corzile vocale, răspunse doctorul Dudden. o precauţie care in-fluenţează uşor experimentul, în cazul acestor ani-male, dar pe care am considerat-o necesară,
— Tot nu pricep rolul animalelor de control în cadrul experimentului, ziseTerry, căruia începuse să-i vină greu să vorbească. De ce trebuie să fie cîte doi?
200
Jonathan Coe

—Asta-i uşor de explicat, rosti doctorul Dudden. Haideţi cu mine.
în partea din spate a laboratorului se mai găseau două uşi învecinate. Din buzunarul interior al sacoului doctorul Dudden dădu la iveală un lănţişor fin pe care se aflau două chei aurite şi descuie uşa din stînga. Apoi o împinse în lături, lăsînd să se vadă o cameră mare ai mobilată ciudat. Inăuntru nu se găsea nici un pat, ci doar un scaun cu spătar drept şi cu o pernă subţire şi neatrăgătoare. Exis-tau, în schimb, numeroase dispozitive pentru gimnastica de întreţinere: o bandă rulantă pentru jogging, un simulator pentru canotori, o bicicletă medicinală şi chiar şi un panou de baschet fixat de un perete. Un alt perete era acoperit de rafturi pline cu reviste şi cărţi, pe cînd alte rafturi găzduiau o mulţime dejocuri pe computer. Tot acolo se aflau un televizor, un videocasetefon, o combină sterco şi cîteva policioare pline cu CD-uri şi casete video.
—Asta, după cum probabil aţi ghicit, este camera lipsirii de somn, spuae cioctorul Dudden. Aici au loc experimentele pe subiecţi umuni. Nu e din cale-afară de spartan, nu?
— Nu, deloc.
— Veţi observa că, în momentul dotării sălii, prioritatea mea a fost găsirea unor modalităţi de stimulare a subiectului. Vedeţi dumneavoastră, e vital să aibă cît mai multe variante prin care să-şi găsească mereu ceva de făcut.
— Foarte impresionant, spuse Terry absent. Ca de obicei, privirile îi fuseseră atrase de raftu-
rile cu casete video, iar acum se străduia să le
descifreze titlurile.
—,La modul superficial, da, zise doctorul Dudden. Insă de fapt ăsta e un mod destul de primitiv de a studia lipsirea de somn. Vă daţi seama de ce? Să presupunem că, după trei zile de stat aici, subiectul manifestă toate semnele vlăguirii fizice. Din ce
 
Cosa somnului
201

cauză? Fiindcă n-a dormit, sau fiindcă a lucrat prea mult la simulatorul pentru canotori? Reacţiile lui mintale sînt lente şi dezordonate. Din ce cauză? Piindcă n-a dormit, sau fiindcă s-a uitat la televizor opt ore? Aţi sesizat problema? Ce anume l-a extenuat pe subiect, lipsa somnului sau tipul de activitate necesar pentru a-i induce această lipsa! II scoase pe Terry din cameră şi încuie uşa cu grijă.
— Asta e problema pe care o rezolvă cu atîta ingeniozitate experimentul de faţă, spuse el, gesticulînd în direcţia celor douăsprezece vase cu apă. Ambele animale sînt stimulate la fel, însă doar unul e supus lipsirii constante de somn. în felul ăsta, reuşim să izolăm siroptomele rezultate exclu-siv din această lipsire.
— Da, acum înţeleg, zise Terry. Prin urmare, nu trebuie decît să găsiti o variantă de experiment care dă roade în cazul subiecţilor umani.
— Corect.
Terry arătă spre cea de-a doua uşă, care pînă atunci rămăsese încuiată.
— o să-mi arătaţi şi ce-i acolo? Doctorul Dudden surîse şi se jucă sugestiv cu a doua cheie aurită de pe lănţişor.
— V-aţi gîndit la propunerea mea? întrebă el. După ce vă gîndiţi - şi dacă vă hotărîţi să mai rămîneţi aici - aş vrea să semnăm un contract prin care să-mi oferiţi anumite... drepturi referitoare la cazul dumneavoastră. Abia după aceea o să pot să vă arăt ce se află în camera asta. Cred c-o să vedeţi lucruri interesante. între timp, totuşi, conchise el, uitîndu-se la ceas, văd că sîntem în pericol să ratăm
masa de seară.
Lui Terry îi păru bine că ieşea din laborator, dar făcu greşeala să se mai uite o dată, înainte ca docto-rul Dudden să stingă lumina, la cele douăsprezece recipiente cu apă şi la nefericiţii lor ocupanţi. Chiar si el, care renunţase bucuros la somn în ultimii
202
Jonathan Coe

doisprezece ani, îşi dădea seama de cruzimea aceator metode. Işi zise că nici un torţionar aflat în slujba statului, indiferent cît de despotic sau de revanşard ar fi fost regimul sub care funcţiona, nu ar fi putut inventa o pedeapsă atît de duşmănoasă şi nu ar fi putut pune la punct un sistem prin care însăşi manifestarea dorinţei lor arzătoare de a se odihni — apariţia curenţilor cerebrali lenţi care Re asociau somnului - condamna aceste animale la o mişcare perpetuă şi la o trezie nesfirşită. Terry se cutremură în faţa aceatei inventivităţi diabolico.
— lertaţi-mă că vă întreb, spuse el, în timp ce urcau la parter, dar cum îi convingeţi pe subiecţi -pe subiecţii umani, vreau să spun - să ia parte la experimentele astea? Nu cred că le-ar plăcea din cale-afară.
— A, dacă stai să le gîndeşti, nu-i chiar atît de greu, răspunse doctorul Dudden.
In studenţia lui Terry, sala de mese de la Ashdown fusesc transformată în sală de jocuri. Acum ea putea adăposti doar o masă lungă din lemn de stejar, la care încăpeau douăzeci de persoane. Se părea că unul dintre obiceiurile locului fra ca în fiecare după-masă, la şase şi jumătate fix, perso-nalul şi pacienţii să cineze împreună, însă în momentul sosirii lui Terry şi a doctorului Dudden, majoritatea mesenilor plecaseră; rămăsese doar doctoriţa Madison, lîngă care stăteau de o parte Maria Granger (care suferea de narcolepsie), iar de partea cealaltă o somnambulă pe nume Barbara. Doctorul Dudden evită ostentativ acest grup şi se aşeză la celălalt capăt al mesei, unde şi lui, şi lui Terry i se aduseră nişte f'arfurii cu supă de roşii. După ce sorbi de două ori, adăugînd imediat o canti-tate copioasă de sare şi piper, doctorul Dudden îşi continuă explicaţiile.
— Din fericire, avem un mare număr de parti-cipanţi voluntari de la universitate. Multor studenţi camera lipsirii de somn li s-a părut un mediu
 
Casa somnului
203

agreabil, prin comparaţie cu condiţiile de cazare din campus. Şi, fireşte, îi plătim dacă iau parte la expe-rimente. Ba chiar aş spune că le plătim o sumă frumuşică.
— Totuşi...
— Dumneata şi cu mine, domnule Worth - sau pot să-ţi spun Terry? - tu şi cu mine, Terry, am prins frumoascle zile de-altădată cînd studenţii primeau burse de la stat ca să-şi plătească şcolarizarea şi să se întretină. Am fost răsfăţaţi, ţinuţi în puf. De atunci însă, a fost nevoie de măsuri; măsuri nece-sare, după mine. In prezent, studenţii se plîng întruna de cît sînt de săraci, de cît le e de greu să-şi cultive stilul de viaţă risipitor şi hedonist. Probabil că mai deschizi din cînd în cînd cîte-un ziar, nu? Sînt pline de poveşti care-ţi frîng inima, despre stu-denţi siliton care au ajuns să spele vase, să şteargă parbrize sau chiar mai rău. Şcoala vieţii, de pildă. Absolvente tinere şi drăguţe de la London University, obligate să-şi cîştige pîinea în barurile topless din Soho. Dansul din buric, stripogramele sau chiar prostituţia, în unele cazuri. Saloanele de masaj din oraş aînt, pline de studente de la noi, să ştii. Şi ar trebui să vezi ce preţuri au.
— Serios?
— Mă rog, aşa mi s-a zis, se grăbi să precizeze doctorul Dudden. Oricum, voiam să spun altceva... Voiam să spun că, vezi tu, oferim o alternativă acceptabilă la treburile alea înjositoare. Apropo,
vrei nişte vin?
Turnă un pahar generos de vin roşu pentru el şi unul pentru Terry, nepărînd să tină seama, în seara asta, că trebuia să existe o reglementare strictă a consumului de alcool al pacienţilor. Ciocniră paha-
rele, iar Terry spuse:
— Cu alte cuvinte, furnizaţi nişte servicii sociale.
— Exact. Sînt un binefăcător public. Un erou al comunităţii ăsteia afurisite, pardon de expresie. A,
minunat, minunat.
204	Jonathan Coe
Işi frecă mîinile într-un gest de anticipare mulţumită, în timp ce Janet, una dintre bucătărese, îi punea în faţă o farfurie cu friptură de vită, cartofi copţi şi mazăre.
— Carne de vită. Nu se compară cu nimic, nu? Friptură scoţiană. Dumnezeule, îmi lasă gura apă numai cînd mă uit. Tu ce hram porţi, Terry? îţi place carnea? Esti un carnivor de nădejde? Pun pariu că da.
— Absolut. Totuşi, nu prea am mai mîncat. Ştiţi cum e, sînt locuri unde nici nu se mai serveşte aşa ceva.
— A, din cauza bolii vacilor nebune? Nişte baza-conii isteroide, scornite de breasla cea mai neispră-vită şi fără scrupule din cîte există: ziariştii.
îşi goli paharul din cîteva înghiţituri, şi-l umplu la loc şi, spre îngrijorarea lui Terry, îi atinse în glumă braţul.
— Persoanele de faţă se exclud, normal. Nu, aici aiurelile alea care provoacă panică şi n-au nici un suport ştiinţific n-au avut ecou.
Gesticulă cu furculiţa în direcţia doctoriţei Madison, care era adîncită în discuţie cu vecinii la celălalt capăt al mesei.
— Bineînţeles, madam Sacîz de-acolo se răsfaţă cu niscai cotlete de nuci, sau mai ştiu eu ce mîn-căruri denutritive la care ţ.ine morţiş, ca să-şi satisfacă obtuzitalea ideologică.
—După mine, spuse Terry, fiecare are dreptul să...
— Spune-mi ce convingeri politice ai, îl între-rupse doctorul Dudden. Presupun că, asa cum e de aşteptat, eşti stîngist, ca mai toată media din ziua de azi.
— Mă tem că nu mă interesează politica. Stînga şi dreapta s-au transformat în concepte fără noimă. Capitalismul s-a dovedit inatacabil si, mai devreme sau mai tîrziu, viaţa omului o să fie guvernată doar de fluctuaţiile aleatorii ale pieţei.
 
C'asa somnului	205
— Şi oare aşa ar trebui să fie? Terry ridică din umeri.
— Aşa este.
— Bine, dar dac-am avea un lider politic cu o voinţă suficient de mare şi cu tărie de caracter... Nu ţi s-a părut că, pe vremea doamnei Thateher, Anglia şi-a recăpătat ceva din măreţia de altădată?
— A fost o femeie remarcabilă, e limpede. însă nu pot să vă spun nimic despre politica ei, n-am băgat-o în searnă.
— Şi totuşi, ea şi cu tine aveţi ceva în comun, fireşte.
— Chiar aşa?
— Fără discuţie. Nu şi-a explicat ea succesele prin faptul că dormea doar două-trei ore pe noapte?
Doctorul Dudden mai trase o duşcă de vin şi rămase pe gînduri cîteva clipe, cu o felie roşiatică de friptură suspendată în dreptul gurii între-deschise.
— I-am şi scris, să ştii. De multe ori. Ca s-o întreb dacă n-ar vrea să ia parte la nişte teste simple. Biroul ei mi-a răspuns de fiecare dată. M-a refuzat curtenitor. Politicos, dar ferm. Oricum, o să încerc mai departe. La ora asta precis că are mai mult timp. Şi ar înţelege ce încerc să fac aici, adăugă el, întorcîndu-se acum spre Terry şi ridicînd tonul. Ar avea viziunea necesară.
— Da, sînt convins, rosti Terry, înfigînd furculiţa într-un cartof.
— Nici Napoleon nu dormea mult. Şi nici Edison. o să vezi că mulţi oameni celebri s-au comportat la fel. Ni se spune că Edison dispreţuia somnul, şi din punctul meu de vedere bine făcea. Şi eu îl dispre-ţuiesc. Mă dispreţuiesc şi pe mine fiindcă am nevoie de el.
Se aplecă spre Terry şi-i mărturisi:
— Să ştii că am ajuns la patru ore.
— Patru ore?
206	Jonathan Coe
— Patru ore pe noapte. De-o săptămînă încoace asta e raţia.
— Dar nu se poate să vă facă bine. Nu-i de mirare că arătaţi atît de obosit.
— Nu-mi pasă. Mi-am propus să cobor la trei ore şi o s-o fac. Vezi tu, pentru unii dintre noi e o ade-vărată luptă- Nu sîntem toti daruiţi ca tine. De-aia te invidiez atît de mult. Şi tot de-aia sînt hotărît să-ţi descopăr secretul.
Terry sorbi discret din pahar.
— Totuşi, de ce să-l dispreţuiţi? Nu înţeleg.
— Hai să-ţi spun de ce. Intrucît cel care doarme e neajutorat, neputincios. Somnul îi face pînă şi pe oamenii cei mai tari să fie la mila celor slabi şi nevolnici. îţi poţi închipui ce înseamnă pentru o femeie cu tăria şi fibra morală a doamnei Thateher să fie obligată să se umilească în fiecare zi în postura aceea de supunere abjectă? Cu mintea scoasă din funcţiune, cu muşchii inerţi şi flasci? Trebuie să fie insuportabil.
— La asta nu m-am gîndit niciodată, spuse Terry. Somnul ca mare nivelator.
— întocmai. Asta şi este: marele nivelator. Ca socialismul, fir-ar al dracului.
Vinul, observă Terry, începea să-i dea doctorului Dudden o stare de proastă dispoziţie, şi nu fu nevoie decît de un rîset gutural izbucnit la celălalt capăt al mesei, unde se afla doctoriţa Madison, pentru a provoca o privire veninoasă în direcţia ei.
— Auzi-o şi pe vrăjitoarea aia rea de gură, mor-măi el. La un loc cu celelalte muicri din capătul ăla. Ai observat, Terry, cum se aşază lumea aici la masă în funcţie de sex? Ei bine, ea e de vină.
— Sînt sigur că e doar o...
— Vezi tu, doctoriţa Madison tinde să prefere compania femeilor celei a bărbaţilor.
Terry invocă un argument de bun-simţ,
— Dar lucrul ăsta e valabil pentru multe femei, nu?
 
Casa somnuSui
207

Doctorul Dudden îşi coborî vocea.
— Nu cred c-ai înţeles ce-am vrut să spun, rosti el (întîmplător, fără să aibă dreptate). Doctoriţa Madison, continuă el, explicînd în şoaptă, este o fiică a lui Sapho.
— Sapho şi mai cum?
— E una dintre surorile din Lesbos, insistă doc-torul Dudden, a cărui şoaptă se transformă în sîsîit, devenind, prin urmare, mai intens.
Terry nu ştia dacă acest eufemism intrase în uzul comun sau fusese inventat de doctorul Dudden.
— Vreţi să spuneţi că-i priefeenă cu Dorothy?
— Exact. E fofolofilă cu vîrf şi-ndesat. Mai bine zis, fără vîrf şi nici foarte îndesat.
— De unde ştiţi? întrebă Terry.
— Ah, pentru Dumnezeu, omule, uită-te bine la ea. Se vede după cum se poartă. îi e scris pe frunte. la spune, a vorbit vreodată cu tine de cînd ai venit aici?
— In afară de prima seară, nu.
— Te cred. Dacă poate, nici mie nu-mi aruncă mai mult de două cuvinte. E una dintre femeile alea care preferă să nu-i bage în seama pe bărbaţi fiindcă n-o interesează ca fiinţe sexuale.
— Am observat o uşoară animozitate între dum-neavoastră şi... spuse Terry.
— E un psiholog competent, zise doctorul Dudden. In privinţa asta, am un anumit respect pentru ea. Personal însă, nu avem nimic în comun. Absolut nimic.
— Sînteţi apropiat de vreunul dintre colegi? în plan personal, vreau să spun.
— Nu, n-aş zice. Unii dintre oamenii mei s-au împrietenit, dar eu nu intru în vederile lor. Se aplecă în faţă, ca pentru o confidenţă.
— S-ar putea să te uimească, Terry. Pe mine mă nedumereşte în mod sigur. Dar adevărul este că lumea de la clinică nu prea se dă în vînt după mine.
208
Jonathan Coe

Se lăsă din nou în scaun, arborînd un zîmbet de martir.
— Explică dacă poţi.
Din clipa cînd văzuse acea a doua uşă încuiată de la capătul laboratorului aflat la subsol al docto-rului Dudden, Terry concepuse un plan special pentru seara asta, din care făcea parte - din păcate - şi ascultarea mărturisirilor doctorului vreme de cîteva ore. După cină, cei doi se retraseră în salonul acestuia, unde se băură cîteva pahare de coniac şi se deschiseră o a doua şi o a treia sticlă de vin roşu. Terry izbuti să nu bea decît foarte puţin, dar tot îşi simţea capul greu cînd ceasul de pe cămin bătu de zece. îşi dădu seama că pierduse cea mai mare parte a ultimei diatribe a doctorului Dudden.
— ...se fac astfel în Statele Umte, păru el să spună. Cercetările referitoare la starea de somn sînt incomparabil mai avansate acolo. Clinica mea e singura de felul ăsta din Anglia, pe cînd în America mai există cîteva zeci. Cu resurse cîte vrei, cu un personal corespunzător şi dotate cu tehnologie ulti-mul tip. în America, programele de calculator concepute doar pentru polisomnografie se vînd în comerţ. Mai mult, pot să-i monitorizeze pe pacienţii care dorm la ei acasă, fiindcă undele lor cerebrale sînt transmise la centrul de cercetări prin liniile telefonice, cu ajutorul unui modem. Imaginează-ţi! la gîndeşte-te! Ei bine, exact genul ăsta de eforturi şi de inovaţii încerc să-l introduc aici, dar nu sînt încurajat nici cît negru sub unghie. Ascultă-mă pe mine, mersul pe blat şi pomenile, astea or să ducă ţara de rîpă. Americanii îşi permit să procedeze aşa, fiindcă au un siatem eficient de asigurări medicale private, care sprijină toată structura.
— Sigur, sigur, aprobă Terry. Doctorul Dudden lăsă paharul din mînă.
— Nu prea arăţi bine, spuse el. Am băut prea mult amîndoi. Hai la o plimbare.
 
Cdsa somnului
209

Inainte ca Terry să aibă timp să protesteze, străbătuseră deja vestibulul - oprindu-ae doar ca să ia o lanternă dintr-un bufet — iar acum se aflau deja pe terasa luminată de lună şi se îndreptau spre faleza stîncoasă.
— Unde mergem? întrebă Terry. Nu-i cam întu-neric pentru...
— Să nu crezi c-o să protestez fiindcă n-am nici un fel de statut în comunitatea asta, continuă doc-torul Dudden, fără să-l bage în seamă. Nu mă de-ranjează că sînt considerat nonconformist sau ciudat. Multor vizionari h se-ntîmplă chestia asta. Mă doare undeva dacă n-or să mă lase să intru la masoni. Nici n-am avut de gînd, dar-ar dracii în ei. Ce motiv aş fi avut s-o fac? Mi se frînge de toate aiurelile astea, fiindcă ştiu precis că lumea o să-şi aducă aminte de munca mea chiar şi după ce n-o să mai fiu. Nu de alta, dar, vezi tu, Terry, sînt singurul.
Se întoarse spre el şi-l privi ţintă. Se iscase un vînt puternic, iar marea mugea undeva dedesubt.
— Sînt singurul care lucrează în domeniul ăsta şi care priveşte somnul ca pe ceea ce este de fapt.
— Adică?
— o boală, fireşte.
Incepu să urce pe cărarea care în acest loc se apropia periculos de mult de marginea stîncilor, declamînd între timp peste umăr:
— o boală, Terry, cea mai răspîndită şi care scur-tează viaţa cel mai mult! Nu te mai gîndi la cancer, la scleroza multiplă şi la SIDA. Dacă stai în pat opt ore pe zi, înseamnă că somnul îţi scurtează viaţa cu o treime! E ca şi cum ai muri la cincizeci de ani -şi ni se întîmplă tuturor. E mai mult decît o boală, e flagel în toată regula! Şi dă-ţi seama că nimeni nu e imun. Nimeni, în afară de...
Se întoarse ca să se uite la Terry şi ca să inspire adînc, fiindcă începuse să gîfiie - fie de emoţie, fie de oboseală.
210	Jonathan Coe
— ...în afară de line.
— Gregory, spuse Terry (era pentru prima dată că i se adresa pe numele mic, şi asta cu mari efor-turi), unde mergem?
— Păi, nu ştiu ce gînduri ai tu, dar eu merg să fac o baie, răspunse doctorul Dudden.
Aprinse lanterna şi deodată dădu îngrijorătoa-rea impresie că dispăruse în prăpastie. în realitate, ajunseseră în dreptul unei cărărui abrupte şi în-guste, care fusese tăiată direct în stîncă; o cărăruie despre care Terry îşi aminti acum că ducea în jos spre o plajă nisipoasă, pe care o vizitase şi el de cîteva ori în studenţie. Ezită în faţa unei coborîri atît de primejdioase, după care începu să urmă-rească lumina miscătoare a lanternei, înjurînd ca pentru sine.
— Aşadar, continuă doctorul Dudden de undeva din întuneric, zice lumea că-s ciudat, nu? Foarte bine. încerc să restitui omenirii o treime din viaţă, atît şi nimic altceva. Mă dau de ceasul morţii să cresc speranţa de viaţă a tuturor bărbaţilor, femei-lor şi copiilor de pe planeta asta nenorocită cu treizeci şi trei la sută. Pentru numele lui Dumnezeu, oare nu merită să faci să sufere cîţiva şobolani pentru o cauză atît de înaltă? Sau cîtiva căţelusi drăguţi?
Se întrerupse cîteva clipe ca să sară peste o porţiune neaşteptată de drum dificil, sau să evite un loc unde pămîntul uscat şi nisipos o luase la vale. După aceea începu să ţipe, ca să se facă auzit pesle valurile care se izbeau de ţărm.
— Sau o amărîtă de victimă omenească, în fond şi la urma urmei. Una singură. E chiar atît de mare preţul?
Terry nu fu aproape deloc ătent la aceste cuvinte, din cauză că avea probleme mari cu păstrarea echi-librului şi pierdea tot mai mult teren. In cele din urmă, coborîrea se încheie, iar el simţi nisipul sub
 
Casa sornnului	211
picioare. II ajunae pe doctorul Dudden şi descoperi, oarecum cu surprindere, că acesta se dezbrăcase şi era gol puşcă.
— Ce zici? îl întrebă doctorul. Te bagi?
— Poftim?
— In apă, omule, să înotăm.
— Nu-i cam rece?
— Hai, fătălău ce eşti, jos izmenele. Doi bărbaţi în toată firea, bine făcuti şi goi în lumina lunii; n-ai spune că şi cerurile ne-ar privi cu mîndrie?
— E cam agitată marea.
— Nu sînt popo, să ştii. N-ai de ce să te temi.
— Nu ştiu să înot, obiectă Terry.
Minciuna nu era originală, dar îi fu de folos.
— Treaba ta, habar n-ai ce pierzi. Stai cu ochii pe haine.
Cuvintele doctorului sunară ciudat, noaptea tîrziu pe o plajă pustie, dar Terry încuviinţă din cap, pri-vindu-şi apoi tovarăşul de plimbare care se apropia de apă. De îndată ce spatele lui alb şi păros nu se mai văzu, înşfăcă sacoul doctorului, găsi cele două chei aurite şi le scoase de pe lănţişor. Spre norocul lui, se grăbi, fiindcă după nici două minute doctorul Dudden se întoarse, tremurînd din toate încheie-turile şi şuierînd mai rău ca niciodată. Buzele i se înălbăstriseră, iar penisul i se redusese la dimen-siunile unei ciuperci.
— Dumnezeule mare, gemu el, chinuindu-se să-şi pună chiloţii pe trupul ud şi să-şi vîre picioarele pline de nisip în cracii pantalonilor. Asta zic şi eu fortificare. Aşa se călesc bărbaţii adevăraţi.
— Te simţi bine? întrebă Terry, ajutîndu-l să-şi pună cămaşa.
Doctorului Dudden îi tremurau mhnile atît de tare, încît nici nu reuşi să se încheie la nasturi.
— Eu? Bine? Sigur că mă simt bine. Noi, ăştia din Tayside, sîntem croiţi din esenţe tari. Am mai făcut treaba asta şi alte dăţi.
212	Jonathan Coe
— S-ar putea să fie ultima, dacă nu te-ntorci repede acasă.
— Fii serios, omule, spuse doctorul Dudden. Cu toate acestea, începu să urce rapid pe potecă, iar cînd ajunse cu Terry în vestibulul de la Ashdown şi îi spuse în cele din urmă noapte bună, tot nu scăpase de tremurat.
— Ai întîrziat peste ora de culcare, spuse el, lăsînd bălţi de apă sărată pe pardoseală. Cere-i scuze Lornei din partea mea. Spune-i că te-am tinut de vorbă.
— Aşa o să fac.
— Şi gîndeşte-te la ce ţi-am zis. Mîine o să plec şi-o să lipsesc vreo două zile, aşa că nu-i nevoie să iei decizii pripite.
— în regulă, acceptă Terry. o să mă gîndesc. Doctorul Dudden îi întinse mîna, căscînd zgo-motos.
— Păi atunci, noapte bună.
— Te duci deja la culcare? Doctorul se uită la ceas.
— Doar patru ore. Pun ceasul să sune la trei. Mai precis, la trei şi zece. Să ştii că se poate, Chiar tu mi-ai demonstrat.
Terry zîmbi, îi strînse mîna doctorului şi îl privi urcînd scările şi dispărînd pe coridorul de la etajul unu. Mai aşteptă un minut, pînă cînd uşa dormi-torului se deschise şi se închise la loc. Pe urmă străbătu vestibulul şi coborî pe furiş scările care duceau la subsol.
Bineînţeles, fusese prevăzător şi memorase codul din opt cifre care deschidea uşa laboratorului, deşi îi venise greu să-l ţină minte în faţa atacului con-jugat al alcoolului şi al elucubraţiilor doctorului Dudden. La ora aceea curăţătoria era goală, iar pe coridorul de la subsol se lăsasc o linişte care aproape că-l şocă pe Terry, în timp ce tasta cele opt cifre. Simţi uşoara agitaţie a animalelor de îndată ce
 
Cafsa somnului	213
deschise usa, dar se strădui să treacă printre recipientele cu apă fără să se uite la ele. Auzi lipăitul picioarelor vlăguite la contactul cu plăcile turnante. Pe urmă, după ce ajunse la capătul cel mai îndepărtat, nu luă în seamă uşa din stînga şi se îndreptă direct spre cea pe care doctorul Dudden refuzase să i-o deschidă peste zi. Uşa se deblocă uşor, iar după declicul de rigoare lumina din tavan se aprinse automat.
La început Terry nu pricepu ce vedea, fiindcă în faţa ochilor părea să aibă o cameră înăuntrul unei alte camere. Chiar în dreptul lui se găsea un teanc de folii de plastic polimerizat, iar la vreo trei metri de ele se afla un perete despărţitor orizontal - făcut din plăci aglomerate, din cîte se părea — pe care stăteau înşirate trei obiecte: un frigider, o chiuvetă şi un closet. Cu vreo cinci centimetri mai jos se vedea o platformă mare şi semicirculară de lemn, ridicată la şaizeci-şaptezeci de centimetri deasupra podelei. Spaţiul dintre platformă şi podea era umplut cu o apă albastră, clorinată.
Terry îşi dădu seama în scurt timp că se uita la un recipient sau o cuşcă enormă din folii polime-rizate, aproape de dimensiunile încăperii în care era adăpostită. Recipientul putea fi ocolit, desco-perindu-se astfel - aşa cum s-ar fi putut aştepta şi Terry - că era împărţit în două camere identice şi că fiecare conţinea aceleaşi dotări primare care să le facă locuibile de către oameni. Sus de tot în peretele despărţitor fusese făcută o gaură prin care cobora, în ambele părţi, o încîlceală de fire lungi, la capătul cărora se afla un set de electrozi. Altfel spus, era vorba de o versiune la scară mai mare a aparatului din laborator, care dispunea de o placă turnantă suficient de mare pentru doi subiecţi umani.
— Dement, şopti Terry după ce dădu ocol incintei pentru a treia oară, uitîndu-se înăuntru cu un amestec de respect, groază şi stupefacţie. Complet dement, nebun de legat...
214	Jonathan Coe
Vîrî mîna în buzunarul de la pantaloni şi scoase un ghem de hîrtie: bileţelul care îi fusese trimis anonim, cu aproape o săptămînă în urmă, sub forma unui avion de hîrtie. „ÎNTREABĂ-L DE STEPHEN WEBB." Instinctiv, Terry înţelese că exista o legă-tură între acest mesaj şi încăperea monstruoasă în care se găsea acum. Indiferent cine era, Stephen Webb fusese aici şi luase parte la unul dintre expe-rimentele doctorului Dudden. Şi după aceea? Poate un accident, poate o întîmplare soldată cu o victimă (da, era exact cuvîntul folosit de Dudden), pe care cineva îl îndemna acum pe Terry s-o investigheze. Medicul avea duşmam - probabil foarte mulţi - în clinică, iar lui i se cerea să treacă de partea lor. Ba chiar se părea că, într-un fel, se bizuiau pe el.
leşi din cameră şi părăsi laboratorul, închizînd ambele uşi în urma lui. Se hotărî să încerce să uite codul format din opt cifre. Nu mai voia să se ducă acolo.
In timp ce urca tiptil scările care duceau la parter, se gîndi în schimb la fotografia pe care nu o mai găsea. Se gîndi apoi la posibilitatea de a reîncepe să doarmă şi să viseze. Fără îndoială că povestea lui Stephen Webb era importantă; numai că el unul era critic de film, nu reporter de ştiri. Pur şi simplu nu era omul indicat pentru aşa ceva.
în plus, trebuia să fie deja în pat de o oră.
 
11
ANALIST: Descrie-ţi sentimentele pentru Robert. ANALIZAT: A fost singura persoană faţă de care
am putut să fiu sută la sută sincer. Am avut
încredere în el şi [...] am trăit cu impresia că
puteam să-i spun orice.
ANALIST: Şi totuşi, nu ţi-a fost niciodată iubit? ANALIZAT: Nu. Mi-a fost mai mult ca o soră. Ca un
frate, vreau să zic. ANALIST: Ai spus ca o soră. ANALIZAT: M-am gîndit la frate. ANALIST: Ai fraţi şi surori? Nu vorbeşti deloc
despre ei. ANALIZAT: Da, am o soră. E cu opt ani mai mare
ca mine şi a emigrat cînd aveam doar treisprezece
ani. S-a hotărlt aproape pe loc. ANALIST: Dar parcă şi Robert a dispărut brusc din
viata ta.
ANAL'IZAT: Foarte brusc. ANALIST: Ei bine, de data asta chiar că facem
progrese.
De pe cărarea care ducea spre faleza stîncoasă, îl văzură pe Terry postat în dreptul ferestrei de la dormitor, aplecat asupra mesei de lucru şi scăldat în lumina lămpii de birou, care sclipea ca raza unui far miniatural. îi făcură cu mîna, însă acesta nu-i zări sau nu avu chef să le răspundă.
Merseră mai departe. Din cînd în cînd, Robert se uita pe furiş la ochii lui Sarah; nu fiindcă voia pur şi simplu să-i privească (lucru de care, de altmin-teri, nu se plictisea niciodată), ci fiindcă ţinea să-i pomenească în versuri şi nu ştia cum să-i descrie.
216	Jonathan Cor
In aşa şi pe dincolo tăi ochi am spionat...
în... blînd-duioşii ei ochi? Calzi şi-nstelaţi? Limpezi-prezenţi? Ficşi-inimoşi?
Nu, nu se potriveau deloc. Incercă să-şi alunge această problemă din minte şi să se concentreze asupra a ceea ce spunea ea: ceva despre un articol de îmbrăcăminte pe care Veronica îl cumpărase recent şi care se părea că nu-i plăcusc lui Sarah; şi ceva despre o scrisoare pe care Veronica o primise iar apoi o ascunsese, refuzînd să-i discnte conţi-nutul. Evident, Sarah era destul de agitată din cauza ambelor întîmplări. lar Robert se străduia din răsputeri să priceapă de ce.
— Ai mai spus cuiva? întrebă el.
— Bineînţeles că nu. Eşti singura persoană cu care pot să stau de vorbă. Cui aş mai fi putut să-i spun?
— Mă gîndeam că puteai să-ncerci cu Terry. Sarah rîse fără chef.
— Nu pot să-l fac să asculte nimic dacă nu-i vorba de filme. N-o să-i spui, bine?
— Sigur uă n-o să-i spun, răspunse Robert.
— Sînt singura care ştie cît sînteţi de apropiaţi. îi cercetă din nou ochii şi încercă să stabilească dacă erau albaştri sau cenuşii. Albaştri, fară discuţie.
în albaştrii şi pe dincolo tăi ochi.
Săriră peste barieră şi ajunseră în faţa unei bifurcaţii. Un drum mergea de-a lungul stîncilor pînă în oraş şi ţinea cam trei kilometri. Celălalt ducea spre drumul principal, unde ar fi putut să ia autobuzul. Deciseră că era prea tîrziu ca să mai meargă atît de mult pe jos şi se îndreptară spre drumul principal.
Albaştrii, amintiţii ochi?
 
Casa somn.ului	217
Nu, alea albastre şi amintite erau dealurile, nu ochii. Oricum, probabil că erau mai degrabă cenuşii decît albaştri.
— Sînt convins că nu s-a-ntîmplat nimic, spuse el.
— Ai dreptate. Bag seama c-am făcut din ţînţar armăsar.
— în fond, n-a făcut decît să-şi cumpere nişte haine fără să-ţi ceară părerea. Sînt şi rele mai mari.
— Da, dar era un costum, Robert. Un costumaş oribil, dichisit şi oficial. Doar ştie că e ultimul lucru pe care mi-aş dori să-l poarte.
Lui Robert exact aceste detalii fără însemnătate i se păreau cel mai greu de suportat. Ideea că Sarah şi Veronica mergeau pînă la a se îmbrăca în aşa fel încît să-şi împace gusturile îl înnebunea, iar în clipa aceea constată că nu putea să se cenzureze:
— Totuşi, e-o chestie măruntă, nu?
— Nu, Robert, nu-i deloc măruntă. întreaga ei ascuţime, acea parte din ea de care
se temea cel mai mult, dar care îl fascina cel mai
intens, ieşi imediat la iveală.
— E un simptom care anunţă ceva. E un semn că ne îndepărtăm tot mai mult. Am pus tot ce-am avut în relaţia asta şi dacă-ncepe să se destrame... Habar n-am ce-o să fac.
—Sînt sigur că nu începe...
— Să ştii, Robert, că nu-i o simplă toană. Vorbim de viitorul meu. leşitul cu Ronnie a fost o decizie capitală pentru mine. Cea mai importantă din viaţă.
— Ştiu asta. o ştiu foarte bine.
în ochii tăi, oglindă cenuşie...
Oglindă? Oglindind? Gîndindu-se mai atent, îşi dădu seama că nici unul dintre cele două cuvinte nu era foarte potrivit.
— Vreau să spun că nu-i vorba doar de prostia asta, continuă Sarah. La ora actuală nu mai
218	Jonathan Coe
comunicăm aproape deloc. Toate ideile alea pentru la anu'... se pare că nu mai pot să-i trezesc interesul.
Sarah spera în continuare să găsească un post la o şcoală de cartier şi să închirieze o casă cu Veronica, după care aceasta din urmă avea să încerce - teo-retic — să demareze proiectul aLît de discutatului cerc de teatru. Numai că începea să fie prea tîrziu pentru transpunerea acestor planuri în practică. Oficial, semestrul se încheiase, examenele de an avuseseră loc, rezultatele fuseseră anunţate, iar peste puţine zile aveau să plece cu toţii definitiv de la Ashdown. Nu doar Sarah şi Veronica intraseră în criză de timp, ci şi Robert.
încercînd să se pună la adăpost în faţa acestei realităţi şi a panicii care o însoţea, tînărul zise:
— Mă rog, nu cred că-i cazul să-ţi faci griji pentru asta. Din cîte văd, pare mai chitită ca niciodată pe chestia aia cu teatrul. Ultima dată cînd am vorbit cu ea — adică ieri seară, la cafenea - numai despre asta i-a mers gura. Femeia aia care organizase un atelier la Salonul de Arte Plastice, Celia nu-ştiu-cum...
— Celia Blake!
Sarah se apropie de el, iar numele îi icşi de pe buze aproape ca un strigăt. Robert îşi dădu seama uimit cît de încordată devenise fata în ultimul timp şi ce repede se înfuria.
— A, da, pe ea te cred c-a fost chitită. Atît de chitită, că săptămîna trecută s-a dus la mama dracului la Londra ca s-o vadă în mai ştiu eu ce piesă. Şi probabil că după ce s-a terrmnat a intrat după ea în culise.
— Şi, mă rog, cine e de fapt?
—Au fost colege de şcoală. Diferenţă de trei ani, ceva de genul ăsta. Acum Celia e semicelebră, a venit aici să ţină atelierul ăla, iar după ce s-a ter-minat, Ronnie s-a dus la ea şi s-a prezentat, ea şi-a adus aminte şi parcă văd că de-acum încolo numai deapre asta o s-o auzim vorbind.
 
Casa somnului	219
— E lesbiană? La Celia mă refer.
— Presupun că da.
Pe drum treceau destul de puţine maşini. Sarah se sprijini de peretele staţiei de autobuz, oftă adînc şi îşi ridică faţa spre soarele care apunea. Acum ochii ei nu păreau nici albaştri, nici cenuşii. Ba ai fi putut jura că aveau o nuanţă aproape verzuie.
In multicolorii tdi ochi...
Nu, suna groaznic. Totuşi, ritmul i se părea reuşit; îl atrăgea ideea de a folosi un cuvînt format din cinci silabe în locul a două cuvinte mai subţirele şi fără greutate.
în polimorficii tăi ochi... In diatonicii tăi ochi...
Poate că se apropia. Dar înainte de a se gîndi şi la alte variante, constată că Sarah se întorsese din nou cu faţa Bpre el: medita în continuare la com-portamentul Veronicăi, iar expresia ei devenise între timp mărginită şi acuzatoare.
— Drace, de fapt să ştii că de asta a cumpărat costumul. Ca să se ducă la Londra şi s-o vadă. Fac pariu că s-a gătit aşa ca să poată să intre în culisele cine ştie cărui teatru din West End, iar de-acolo să se ducă la un restaurant simandicos.
— Era îmbrăcată cu el cînd a plecat?
In antisepticii tăi ochi...
— N-ain văzut-o în dimineaţa aia. Şi nici cînd s-a întors.
— A rămas acolo peste noapte?
— La verişoară-sa. Aşa mi-a zis. Sau chiar...
In narcolepticii tăi ochi...
220	Jonathan Coe
Da, asta chiar era o posibilitate. Nu cra deloc sigur că Sarah suferise de narcolepsie, dar se gîn-dise de vreo două ori la această eventualitate cînd îi analizase perturbările din tiparele somnului nocturn, visele stranii şi halucinante, precum şi tendinţa de a adormi uneori în cele mai nepotrivite perioade ale zilei. Oricum, cuvintele se armonizau de minune cu linia prozodică.
— Cum să-ţi spun — ce-ar fi ca scrisoarea să fi fost de la ea?
De data asta îl vîrîse în ceaţă - concentrarea lui luase o pauză prea mare.
— Poftim?
— Ce-ar fi ca scrisoarea să fi fost de la ea — de la Celia? întrebă Sarah, cu o voce debordînd de exasperare.
—Păi...
Robert ştia că nu era corect din partea lui să alimenteze asemenea bănuieli, dar descoperi că nu se putea abţine.
— Cred că se prea poate. Te-ai uitat la timbru?
— N-am apucat să văd nici plicul. Cum a intrat Terry în bucătărie, cum i l-a smuls din mînă şi l-a vîrît în buzunar. Pe urmă, cînd am urcat şi am găsit-o citind...
Toate se legau cum nu se poate mai limpede:
tabloul era îngrozitor de plauzibil.
— Da, probabil că de la ea era. Se făcuse roşie la faţă şi îi luceau ochii. N-am mai văzut pe nimeni care să arate atît de fericit.
— Şi după aia ce s-a-ntîmplat?
— Am întrebat-o de la cine era, normal. Mi-a zis că unele lucruri erau intime şi-a vîrît scrisoarea în sertar. Cu bună ştiinţă. N-am vrut să ne luăm la harţă.-aşa că i-am spus că întrebasem fiindcă am crezut că era ceva legat de cercul de teatru. Ştiam că trimisese scrisori în care cerea bani. E clar c-a fost foarte jenată, fiindcă a-nceput să bată cîmpii şi
 
Casa somnului	221
dintr-una în alta am ajuns la discuţia aia ciudată despre...
— Despre istorie?
Sarah izbucni în acel rîs autoironic pe care Robert îl ştia atît de bine, dar care izbutea să-l ia de fiecare dată prin surprindere; capacitatea aceea de-a se întoarce asupra propriei persoane cît ai c'lipi din ochi, indiferent de starea de spirit, sugera versa-tilitate şi totodată dădea fiori. Era o calitate cu care păreau să fi fost binecuvîntate doar femeile, motiv pentru care Robert le invidia cu patimă.
— o, Doamne, spuse ea zîmbind. Am ajuns o pisăloagă bătrînă, nu? Probabil că ţi-am mai povestit toate chestiile astea. Parcă văd c-o să-mi spui c-am mai avut aceeaşi discuţie acum cîteva zile, cuvînt cu cuvînt, şi că nu te-a lăsat inima să-mi strici bucuria.
— Nu, nu-i asta. Nici vorbă. Atîta doar că Terry a pomenit - parcă ieri - că-i puseseşi o întrebare ciudată. Ceva cu Zeitgeist-uri şi... momente istorice. Mă rog, pe-acolo.
— Aşa e. A trebuit să-l întreb ce-i ăla Zeitgeist. Penibil, nu? La fel de penibil, chibzui ea, ca ieşitul cu cineva care foloseşte bazaconii de-astea ori de cîte ori deschide gura. Oricum, se pare că dintr-o dată asta e buba cea mare cu înfiinţarea cercului de teatru. Zeitgeist-ul. După Ronnie, s-ar putea să nu fie, citez, momentul istoric oportun, am încheiat citatul.
— Se gîndeşte s-o lase mai moale?
— Din cîte-mi dau seama, n-are nimic de-a face cu gînditul. Istoria e împotriva ei, simplu ca bună ziua. Priorităţile se modifică. Valorile se află într-o stare de flux.
— „Stare de flux"? A zis ea aşa ceva?
— Incredibil, nu? M-am întrebat dacă nu cumva o luase pe ulei. Numai că era prea de dimineaţă chiar şi pentru ea.
222
Jonathan Coe

Frivolitatea din vocea Jui Sarah era forţată. De altfel, tînăra renunţă brusc la tonul adoptat.
— Ah, Robert, ce Dumnezeu o să fac? La onzont se ivi un autobuz care se apropie de ei zdrăngănind din toate cele. Era aproape gol, aşa că lui Robert avea să i se refuze plăcerea de a sta lîngă ea. In schimb, Sarah se aşeză pe locul din fata lui, rezemîndu-se cu spatele de geam, întinzîndu-şi picioarele pe interval şi uitîndu-se nu la el, ci undeva în gol.
— Crezi c-ar trebui să mă furişez la ea în cameră şi s-arunc un ochi pe scrisoare? întrebă ea.
Narcolepticii tăi ochi, îşi zise Robert; hotărît lucru, asta era formula optimă. încă nu ştia dacă era valabilă - din punct de vedere medical - în cazul lui Sarah, însă ritmul şi sonoritatea erau perfecte. Ceea ce însemna că, în fine, poczia era gata. îi tre-buiseră cîteva luni, dar acum putea s-o ducă la cafenea şi să-i spună s-o caute între paginile cărţii lor speciale. Mai mult ca sigur că avea să treacă pe acolo în următoarele cîteva zile, măcar de dragul vremurilor de altădată.
— Da, spuse el şi se întrebă, în treacăt, dacă avea să scape vreodată de acest viciu, de refuzul de a-i spune altceva decît ceea ce ştia că îşi dorea să audă. Aşa cum stau lucrurile, cred că ar fi perfect justificat.
— Bine, zise ea, răsplălindu-l cu un surîs larg şi recunoscător. Atunci asta o să fac.
In tren, Terry încercă să se concentreze pe depistarea inadvertenţelor şi a greşelilor de tipar din articolul pentru_FmTOe, al cărui şpalt îl primise în cursul dimineţii. însă prezenţa însoţitorului său, Joe Kingsley, aflat faţă în faţă cu el la masă, îl deranja într-o prea mare măsură. în primul rînd, era vorba de ceea ce avea pe cap. Dacă exista un
 
Casa somnului	223
obiect pe care Terry îl dispreţuia mai presus de toate celelalte, acesta era şapea de base-ball. Bineînţeles, copiii n-aveau decît s-o poarte, dar ori de cîte ori o vedea pe capul unui adult i se părea că simbolizează tot ceea ce detesta mai intens în legătură cu America, mai mult chiar decît mutra lui Mickey Mouse, ultimele reclame la Coca-Cola sau hoardele de uriaşe „M"-uri galbene care tocmai în această perioadă începuseră să se împrăştie prin Anglia ca un virus scăpat de sub control. Colac peste pupăză, Kingsley îşi pusese şepeuţa cu cozorocul la spate. Abia acesta era, fără îndoială, semnul suprem al imbecilităţii. Pentru Terry nici nu era nevoie de mai mult ca să se simtă stingherit de faptul că stătea cu el la masă. Celălalt lucru care-i displăcea era pseudo-revista cinematografică pe care o citea Kingsley -nici nu era o revistă propriu-zisă, ci un pliant de genul celor care ţi se dau cînd intri la film, plin de fotografii color şi de articole semianalfabete culese de prin materialele apărute în presă. Pe cînd citea, îşi mişca buzele, iar cînd dădea peste un paragraf extrem de complicat, rostea cuvintele cele mai grele într-un fel de şoaptă anevoioasă.
— Auzi, Kingsley? spuse Terry, ajuns la capătul răbdării. N-ai de gînd să taci? încerc să lucrez.
— N-am zis nimic.
— Bombăneai ceva ca pentru tine. Nu pot să mă concentrez.
Kingsley îl fixă cu o căutătură neprietenoasă, după care se întoarse la revistă, spunînd:
— Ce-ar fi să te calmezi? Pîn' la urmă-ţi fac dita-mai hatîrul.
Terry era conştient de acest lucru, însă nu avea de gînd să-şi exteriorizeze recunoştinţa. Se revolta din străfunduri la gîndul că-i era îndatorat lui Kingsley, care jucase pentru el rolul de bete noire încă de cînd intrase la secţia film, la începutul semestrului de primăvară. Tînăr, neras, plin de
224
Jonathan Coe

coşuri şi capabil să scoată un nechezat vocalic cu totul bizar, era fiul unui om de afaceri american care la ora aceea lucra în Anglia în baza unui con-tract pe şase luni. Kingsleyjunior, care se înscrisese la nişte cursuri de regie film la un colegiu neîn-semnat din Midwest, profitase de ocazie şi îşi însoţise tatal în această călătorie, după care fusese admis cu promptitudine la universitate pentru două semestre, aranjamentul fiind asigurat - cum se ştia prea bine - de donarea unor sume substanţiale pentru construirea aripii noi a internatului. Era gălăgios, plin de sine, incoerent, bogat şi dispreţuit de toţi ceilalţi studenţi, fără excepţie. Pe de altă parte (iar aici intervenea o oarecare invidie), făcuse deja două filmuleţe la el în ţară, finanţate parţial de tatăl lui, şi, judecînd după copiile video pe care le adusese cu el în Anglia, se dovedise a fi - cel puţin pe plan tehnic - neaşteptat de capabil. De fapt, a doua peliculă, un film de acţiune cu un final zgomotos şi violent şi cu o durată de treizeci de minute, îi impresionase pînă şi pe erudiţii în ale cinematografiei cărora le plăcea să se strîngă în jurul mesei din colţ de la Cafe Valladon, cu excepţia lui Terry, care susţinea că întreaga secvenţă spec-taculoasă de la sfirşit era „o grămadă de clădiri care săreau în aer şi-atîta tot" şi că în spatele filmului luat în ansamblu „nu exista o viziune coerentă". (lar dacă el însuşi li se păruse plin de sine celorlalţi, aceştia avuseseră grijă să n-o spună.) Prin urmare, îşi reproşa cu atît mai mult că într-o seară se îmbătase în barul Uniunii şi îi spusese lui Kingsley că ambiţia lui era să scrie un scenariu cu o bătaie în timp de cincizeci de ani. Din această discuţie lapidară şi îngreunată de alcool Kingsley dedusese că Terry era un fel de vizionar şi din clipa aceea insistase să-i spună „scriitorul" de fiecare dată cînd i se pomenea numele. într-un tîrziu reieşise că din acelaşi motiv îl rugasc să vină să stea de vorbă cu el atît de neaşteptat cu cîteva săptămîni în urmă.
 
Cosa somnului	225
— Taică-meu s-a-mprietenit cu un producător, îi explicase el. Asta cică a venit la Londra pentru un film, taică-meu i-a arătat ce-am făcut şi-acum vrea să ne vedem.
— Bravo, Kingsley, grozav. Zău că mă bucur pentru tine. Dar de ce-mi spui toate astea?
— Fiindcă am nevoie de-un scriitor. Şi, oricum, mă cheamă Joe. Joe Kingsley.
— Tot nu văd care-i rostul meu.
— Eşti scriitor, nu? Asta faci, scrii cărţi.
— Mda, mă rog, dar ce... a, te gîndeşti la sce-nariul ăla de care ţi-am povestit?
— Nu, individul are deja două bucăţi. Ne trebuie un scriitor, atîta tot. Unul care scrie.
Terry tot nu era sigur de ce acceptase invitaţia. Era convins că lucrurile aveau să se încheie dezas-truos. In cele din urmă cedase insistenţelor lui Robert şi Sarah, care se străduiseră să-i arate că i s-ar putea furniza cel puţin prilejul de-a arăta cîte ceva din ce lucrase unei figuri influente în domeniu, ceea ce, la o socoteală atentă, însemna că o zi întreagă în compania lui Kingsley era totuşi un preţ mai mult decît rezonabil.
— De ce te holbezi la mine?
Terry se foi vinovat în scaun, conştient că pe durata ultimelor cîteva minute ochii i se fixaseră hipnotic asupra ofensatorului acoperămînt al inter-locutorului.
— lartă-mă, spuse el. Eram cu mintea aiurea. Kingsley pufni şi dădu încă o pagină a revistei. După cîteva clipe se încruntă şi rosti cu voce tare:
— Vorbesc ăştia aici de-o chestie căreia-i ziceAZ treilea om. Ai auzit de-aşa ceva?
— Da, e un film.
— Acum aud prima oară. înseamnă că-i vechi, nu glumă.
— 1949.
— Măiculiţă. Adică aşa, ca un film mut?
226	Jonathan Coe
— Nu, nu chiar atît de vechi. Să fiu sincer, chiar mă mir că n-ai auzit de el. E celebru, nu de alta. L-a regizat Carol Reed.
— Habar n-aveam că pe vremea aia femeile făceau regie.
La drept vorbind, Terry nu era cîtuşi de puţin surprins că nu auzise de el. Profunzimea ignoranţei lui Kingsley în materie de istoria filmului (de dinainte de Naşul) nu încetase să-l fascineze.
— Că veni vorba, spuse el, chiar voiam să te-ntreb ce părere ai de Hawks?
Kingsley puse revista pe masă, părînd mulţumit de faptul că erau în fine pe punctul de-a purta o discuţie interesantă.
— Imi plac, răspunse el după un scurt răgaz. Şoimii*, ulii şopîrlelor şi mai ales vulturii. De fapt, răpitoarele în general.
—Aha.
Terry bătu darabana pe masă cîteva secunde înainte de-a mai pune o întrebare:
— Nu ţi se pare că Welles e niţel supraevaluat?
— Cum să nu. Am fost cu tata luna trecută. E mult mai frumos la Bath. Nici nu se compară.
— Asta aşa e.
Trenul trecu în goană printr-o gară.
— Spune-mi, Kingsley, crezi cumva că soluţia pentru ieşirea din criză a cinematografiei engleze e întoarcerea la principiile Cinematografului Liber?
De data asta Kingsley trebui să chibzuiască serios.
— Nu, n-aş zice, opină el în cele din urmă. Cred că şi aici omu' ar trebui să-şi plătească biletu' ca peste tot.
Terry izbucni în rîs.
— Eşti o comoară, pe-onoarea mea. Să mor dacă te mint.
* Confuzie între Howard Hawks (celebru regizor american) şi substantivul comun la plural hawks - şoimi.
 
Casa somnului
227

— Ce tot îndrugi?
— Hawks şi Welles sînt regizori de film, îi explică Terry printre hohote. lar Cinematograful Liber e denumirea unei mişcări influente a anilor '50.
— Şi tu te dai balenă-n eprubetă şi eşti plin de ifose, spuse Kingsley, ridicîndu-se furios, făcîndu-i semnul universal cunoscut cu degetul mijlociu şi ducîndu-se ca o vijelie la vagonul restaurant.
Incîntat că rămăsese singur o bucată de vreme, Terry îşi îndreptă din nou atenţia asupra şpaltului
articolului.
Avea toate motivele să fie mulţumit de primul lui demers jurnalistic: pe lîngă că îi acceptase imediat articolul, comitetul de redacţie de la.Frame îi oferise un post de editorialist în cadrul revistei, cu începere de la 1 septembrie. Membrii comitetului păruseră mulţumiţi că, deşi nu reuşise să găsească vreun cadru, vreun decupaj sau o copie a scenariului după care se turnase De serviciu la closet, Terry scrisese un material interesant şi vrednic de atenţie, care strîngea pentru prima oară laolaltă informaţii disparate şi incomplete. De exemplu, se relata cazul curios al recenzentului englez de film care mersese cu avi&nul în Italia ca să asiste la o vizionare în cadru intim a filmului, pentru ca după douăsprezece ore să fie găsit mort într-o cameră a unui hotel din afara Romei, împuşcat în cap, cu un revolver alături şi ţinînd în mînă o foaie de hîrtie pe care fusese mîzgălit lapidarul mesaj; „Viaţa nu poate fi supor-tată". Variety semnalase incidentul, sub titlul „Un film rău l-a tras în hău pe un critic pămpălău", şi chiar dacă exista o explicaţie alternativă pentru sinucidere (recenzentul tocmai fusese părăsit de soţie şi copii), era limpede că principalul element care contribuise la declanşarea tragediei fusese con-tactul cu turul de forţă nihilist al lui Ortese. Terry fusese nedumerit şi totodată stîrnit de acea relatare care tot nu dezvăluia ce anume se arătase în film
228
Jonathan Coe

şi nici de ce impactul asupra unuia dintre spectatori fusese atît de profund şi imediat. La fel de misterios era un articol vechi de opt ani dintr-o publicaţie ştiinţifică din Canada, pe nume The Quarterly Review of Urinary Medicine. In paginile sale se descria cazul unui reprezentant (pensionat între timp) al unei reţele de difuzare italiene, care văzuse filmul şi care, deşi refuzase vehement să-i dea în vileag conţinutul, suferise de atunci în permanenţă din cauza unei complicaţii ciudate la vezică, nemaifiind niciodată în stare să urineze în prezenţa altor bărbaţi.
Cu cît Terry citea mai mult despre film, cu atît devenea mai fascinat. Oare ce amestec pervers de scatologie şi radicalism politic plămădise Ortese de reuşise să dea naştere tuturor acelor mituri şi zvonuri care mai de care mai stranii? Nu era primul interesat de această chestiune, însă cercetătorii de dinaintea lui nu descopenseră mare lucru. Pretinsul director de imagine al filmului negase începînd de atunci orice legătură cu el, directorul de montaj declarase sus şi tare că pur şi simplu nu exista un asemenea film, scenografa - care între timp trecuse bine de optzeci de ani şi nu mai era în deplinătatea facultăţilor - îl ţinea minte ca pe „un film funciar-mente tandru şi romantic", în vreme ce în 1973, ca o reacţie directă la experienţa realizării peliculei, interpretul rolului principal intrase în rîndurile unui ordin monahal îndepărtat de lume, care se supunea unui legămînt strict al tăcerii.
La ora prînzului, subiectul continua să-l preo-cupe intens pe Terry.
— Nu, n-am văzut filmul, îi declară producă-torul, care se dovedi a fi un bărbat suplu, energic şi aparentjovial, în vîrstă de vreo treizeci şi cinci de ani.
îl, chema Bruce Logan. îi făcuse să aştepte un sfert de oră pe Terry şi Kingsley în barul de la Athenaeum, după care îi dusese la un restaurant italienesc din Mayfair, aflat la un colţ de stradă.
 
Casa somnulw	229
— Am auzit de el, asta da. Ştiu toate poveştile. Dar am văzut cîndva la Paris versiunea necenzu-rată din Sa/6 şi mi-a ajuns.
Se servi cu ciabatta şi-i îmbie şi pe ceilalţi.
— Bineînţeles, e un film pe care Ortese l-a in-fluenţat masiv. Am înţeles că şi la capitolul lungime tot din el s-a inspirat.
Se întoarse spre Kingsley.
— îţi place Pasolini?
— Mă rog, voiam să cer o chiftea, spuse Kingsley, cu ochii aţintiţi asupra meniului.
— Are nişte poante, te dărîmă, zise Terry, rîzînd prefăcut şi lovindu-şi însoţitorul pe sub masă. Logan făcu un gest vag şi tolerant cu mîna.
— Ce mare lucru, băiatul n-a auzit în viaţa lui de un macaronar poponaut care-a făcut nişte filme mai şmechere. Cui îi pasă? Oricum, filmul european de artă şi-a trăit traiul. Zece ani şi dădea ortu' popii cu acte-n regulă. Incă zece şi nu mai găseai un spectator plătitor în stare să-ţi spună cine-a fost Renoir. în plus, n-am venit să vă testez, băieţi. Doar nu sînteţi la examen.
— Unde mai pui că habar n-are de filmele ame-ricane, i se plînse Kingsley cu un nechezat poso-morît la maximum. Nici măcar n-a stat să vadă Vînătorii de fantome pîn' la capăt. S-a sculat la jumatea filmului şi s-a cărat.
Terry pufni indignat.
—Avalanşa aia de aiurelijuvenile şi stridente...
— Zici că ţi-a plăcut? îl întrebă Logan pe Kingsley.
— L-am văzut de şapte ori. Mare, ce mai. Mare pîn' la Dumnezeu. Nişte efecte de cazi pe spate.
— Da, am impresia că Sicomp a tras vîrtos de data asta.
— Sicomp? făcu Terry.
— Sistemul multiplan computerizat, îl lămuri Kingsley. II foloseşti ca pe-o cameră mată pe un
230	Jonathan Coe
suport mohilpan-tilt-roll. Cică pentru retroproiecţie e mai bun ca Automatte. Se întoarse spre Logan.
— Filmul ăla a avut o rezoluţie, să nu-ţi vină să crezi. Limpede, cleştar. Cum or fi făcut?
— Cred c-au turnat în şaizeci şi cinci de mili-metri şi pe urmă au mixat în treizeci şi cinci ana-morf. Cel puţin aşa am înţeles.
— Ca lumea. Ei da, asta explică multe.
— Mi se pare că domnul vrea să-ţi ia comanda, spuse Terry, arătînd spre ospătarul care aştepta.
— Aha, zise Kingsley şi puse din nou mîna pe meniu. încă nu m-am hotărît.
Terry îşi dădu seama că habar nu avea ce să aleagă.
— Tortellini îţi place? îl întrebă el. Kingsley îl privi mefient.
— Cum să nu, răspunse el. Mai ales primele, alea-n alb-negru.
în timp ce aşteptau să li se aducă felul principal, Logan îşi schiţă propuncrea. Lucra la unul dintre principalele sfeudiouri de la Hollywood şi încerca să pună în mişcare zece-douăsprezece proiecte orien-tate direct spre segmentul de bază al pieţei americane. Dat fiind că văzuse cele două filmuleţe ale lui Kingsley şi fusese foarte impresionat mai cu seamă de construirea scenelor de acţiune, iar apoi auzise de la ceilalţi colegi ai lui Terry multe cuvinte de laudă la adresa calităţilor lui creatoare, trăgea nădejde că aveau să accepte amîndoi să lucreze la una dintre cele două proprietăţi pentru care obţi-nuse prima opţiune; cea dintîi era un serial de benzi desenate foarte popular, intitulat Spionul şi fiul, pe care voia să-l adapteze pentru marele ecran.
Ochii lui Kingsley luciră brusc la auzul titlului, cu toate că Terry habar n-avea nici de el şi nici de revista presupus renumită în care era publicat.
— N-ai auzit de Spionul şi fiul? întrebă Kingsley. Bine, dar e celebrisim, nu-mi vine să cred că aici n-a
 
Casa somnului
231

prins. Tipul, cum să-ţi zic, e un fel de James Bond american. Da' fii atent, e văduv şi-are un puşti de treişpe ani, frumuşel şi foc de isteţ, care se ţine după el în toate misiunile.
—Aşa e, preluă Logan ştafeta. Nevastă-sa moare într-un accident de maşină înainte să-nceapă acţiunea propriu-zisă a filmului. Nu arătăm nimic, fiindcă nu se face să pornim pe-o notă tristă. Una peste alta, e vorba de-un James Bond american al anilor '8o, numai că totul e mult mai autentic.
—Mai autentic, repetă Terry cu o voce fără inflexiuni.
— Exact. Fiindcă tipul nu-şi neglijează obliga-ţiile de familie. Pricepi, mai mereu îşi riscă pielea pentru ţară, învingînd comunismul şi tot ce-i mai iese-n cale, dar la sfirşit tot are timp să se-ntoarcă la copil, să mănînce-o pizza cu el şi poate să se uite-mpreună la un meci. o chestie de familie cum
scrie la carte.
— Şi treaba mişto, adăugă Kingsley, e că-n misiuni, de fiecare dată, puştiu' le vine de hac ălora răi. Ca faza cu spionii ruşi care s-au luat după el şi-au călcat pe guma lui de mestecat, de-au rămas lipiti de asfalt, nu?
Atît el, cît şi Logan hohotiră ţinîndu-se cu mîinile
de burtă.
— Sau cînd trage cu pistolu-n arabii ăia şi-n loc de gloanţe ies mingi de ping-pong care li se opresc fix în gură, ţii minte?
— Ai prins ideea? întrebă Logan. E ceva foarte vizual. Foarte filmic.
Terry trase adînc aer în piept.
— Zi-mi două vorbe despre celălalt, spuse el. Logan îl privi cu un aer curios, însă nu lăsă să se vadă dacă fusese jignit sau nu.
— în regulă, rosti el. Poate că e mai pe felia ta. Am luat prima opţiune pentru o carte despre doi poliţişti din New York care lucrează la acelaşi caz.
232
Jonathan Coe

Mă rog, poţi să faci ce vrei cu ea, nu mă interesează decît să-i păstrez titlul: Chalk şi Cheese. E la marele fix, nu? Vezi tu, de fapt aşa-i cheamă pe-ăştia doi:
poliţistul Chalk şi poliţistul Cheese. lar şpilul e următorul: nu numai că lucrează la acelaşi caz, dar se uită fiecare pe cont propriu la acelaşi anunţ din ziar şi pînă la urmă ajung să stea în acelaşi apar-tament.
— E ţuţ, spuse Kingsley. Imi place la nebunie.
— Unul dintre ei e mai săltat şi, mă-nţelegi, niţel cam excentric, un pic oaie neagră, un pic cîrpaci...
— Şi-atunci îi dăm rolul lui... Jim Belushi?
— Exact. Mănuşă. Celălalt e tinerel, naiv, idea-list, merge după buchea cărţii...
— înseamnă că ne gîndim la... Tom Cruise?
— Posibil. Chiar probabil. Imi vine-n minte în fond un fel de hibnd între...
— ...între o pereche trăsnită şi, să zicem, Inspec-torul Harry.
— Splendid. Te-ai prins. Bun, mai e şi şeful, normal, care e... ţepos, însă pînă la urmă de gaşcă. Ferm, dar cinstit.
— Şi negru, normal.
— Se-nţelege.
— Cineva ca... James Earl Jones.
— Absolut. Pe urmă bineînţeles că e nevoie de-o chestie amoroasă, ceva cu sex, o intrigă romantică...
— Păi, îi băgăm o prietenă lui Tom Cruise, nu? Puţin mai coaptă, mai scoasă-n lume. Un rol pentru — ştiu eu? — Jamie Lee Curtis.
— Da. Intr-o rochie neagră mulată.
— o rochie neagră mulată, strămulată şi răs-mulată. Să-i iasă ţîţele prin ecran.
— Eşti omul meu, Joe. Da' fii atent: ce-ar fi să ziceiri că Tom Cruise nu ştie că de fapt individa-i o curvă şi c-a pîrlit-o Jim Belushi?
— Tom Cruise o pîrleşte?
— Sigur c-o pîrleşte.
 
Casa ssomnului
233

— Am putea s-o facem stripteuză.
— Mda, am putea. Să zicem că-i stripteuză.
— Şi-atunci tot o pîrleşte?
— Normal c-o pîrleşte. o pîrleşte-n continuare şi Jim Belushi. o pîrleşte toată lumea.
— Da' şefu, o pîrleşte şi el?
— Hei, n-am zis că-i negru? Fii cuminte, Joe,
pentru Dumnezeu.
Logan se întoarse spre Terry, care pînă atunci nu participase la această dezbatere scenaristică ad-hoc.
— Dacă nu te superi, de la tine n-am auzit mare lucru. Am impresia că Joe şi cu mine ducem greul.
Terry se rezemase de spătarul scaunului, cu braţele încrucişate.
— Cred că-i o idee groaznică. Am deja impresia c-am mai văzut filmul ăsta de douăzeci de ori.
Se lăsă o tăcere îndelungată, întreruptă doar de leorpăitul lui Kingsley, care încerca să-şi transfere în gură o furculiţă uriaşă de spaghete.
— Crezi că-i groaznică, ai? Conştient sau nu, Logan se rezemă la rîndul lui de spătar şi îşi încrucişă braţele, imitîndu-l pe Terry.
— Sigur, dacă ai tu nişte idei mai bune, mi-ar face plăcere să le aud. De fapt, mi-a zis Joe că lucrezi la un scenariu original.
— Da. Da, aşa e, aprobă Terry pe un ton destul
de reticent.
— Poţi să-mi spui despre ce e vorba?
— Cum să nu. E vorba despre... mă rog, despre un bărbat şi... şi viaţa lui, în linii mari.
— Viaţa lui? făcu Logan, ridicînd din sprîncene. Sună bine. Şi se întîmplă ceva în viaţa asta despre care să merite să ştim şi noi?
— Păi, da.
Terry se îndreptă în scaun şi se şterse la colţurile gurii cu un şervet de masă.
— Tipul trece, înţelegi, se... maturizează, dacă vrei, dintr-un tînăr într-un... cum să zic, iniţial într-un bărbat între două vîrste.
234
Jonathan Coe

— Aha. Şi pe urmă?
— Pe urmă îmbătrîneşte şi-n final bănuiesc că... moare.
într-un fel, cînd îl povestea, scenariul nu i se mai părea lui Terry atît de impresionant cum îşi închipuise dintotdeauna.
— Vezi tu, chestia cu adevărat originală e că personajul ejucat de acelaşi actor de la cap la coadă.
— Zău? Şi la cine te-ai gîndit? Fiindcă, dacă-mi dai voie, din ce mi-ai spus pîn-acum, Hoffman, Nicholson şi Redford or să se-ncaiere pentru rolul ăsta. o să iasă un măcel în toată regula.
— Bine, sigur că trebuie să-i mai dau consis-tenţă, deocamdată n-am decît...
— Vrei să-ţi spun ce obiecţii am eu faţă de ideea asta, Terry? Sau în orice caz una dintre obiecţii. Mi se pare cumva că miza e mică. Şi niţel cam engle-zească.
— Dar asta...
— Nu mă-nţelege greşit, n-am nimic cu englezii. Intîmplător, şi eu sînt pe jumătate englez. Ai auzit vreodată de Harry Logan?
— Sigur, a fbst... a fost şi producător, nu?
— Intocmai. E taică-meu. A scris, a regizat, a produs - a făcut de toate. A venit în State pe la sfirşitul anilor '4o sau la-nceputul anilor '5o şi s-a însurat cu prima soţie — adică maică-mea -, dar cea mai mare parte a vieţii a lucrat în Anglia. A făcut o grămadă de comedii şi de thriller-uri cu buget limitat. Cum să-ţi spun, n-a năzuit la nici un fel de... statut estetic nemaipomenit, dar şi-a turnat filmele şi multe dintre ele au fost bune. Prin anii '7o a ajuns să facă nişte chestii semiporno - altceva n-a mai găsit de lucru.
— Ce păcat, spuse Terry, neştiind încă unde voia să ajungă Logan.
— Şi trebuie să-ţi spun c-a existat un motiv anume pentru care n-a mai găsit altceva. Ştii care-a fost? Terry clătină din cap.
 
Casa somnului	235
— Aştia ca tine.
Deodată Logan izbi cu pumnul în masă atît de tare, încît tacîmurile fură cît pe-aci să-şi ia zborul. Terry şi Kingsley aproape că săriră de pe scaune.
— Dumnezeule mare, ăştia ca tine mă calcă pe nervi de nu se poate, Terry. Dacă n-ar fi ăştia ca tine, încă aţi avea cinematografie, dar-ar dracii. Cînd v-aţi pornit voi, isteţii, să vă băgaţi în faţă — pe la sfirşitul anilor '5o, nu? - a fost începutul sfirşi-tului. Intelectuali, tineri furioşi, John Osborne, Woodfall Films, stîngişti din clasa de mijloc. Dintr-o dată a trebuit să trîmbiţăm cu toţii că filmul e-o formă de artă - de parcă s-ar fi îndoit cineva pîn-atunci — şi din două filme unul a fost făcut de te miri ce romantic care-a-nvăţat la stat şi ne-a fericit cu viziunea lui asupra vieţii clasei munci-toare. lar de atunci aţi ţinut-o tot aşa! Cristoase, n-am mai văzut altă ţară care să se ploconească aşa în faţa oamenilor numai fiindcă pretind că-s artişti! Başca scriitorii! Doamne, cum îi adulaţi pe scriitori! Altfel cum să-mi explic că unul ca tine se crede-atît de grozav, chit că, din cîte-mi dau seama, ce-ai scris pîn-acum încape pe-un plic şi rămîne loc şi pentru Proclamaţia de la Gettysburg!
Terry se ridică în picioare.
— Ai terminat? întrebă el. Fiindcă mă gîndeam că, dacă tot am ajuns la Londra, fac şi ceva cum-părături.
— Nu, Terry, n-am terminat, spuse Logan. Şi nici Joe, ca să ştim cum stăm. Dar cred c-o să-ţi dai seama că tu eşti ăla care-a terminat. Ai terminat-o cu filmul aici, aşa că dacă vrei să pleci...
— Dacă or să se facă filmele astea ale tale, rosti Terry, străduindu-se să caute o împunsătură de rămas-bun, o să fie o zi tristă pentru cinematografie.
— lar dac-or să se facă ale tale, o să fie un afu-risit de miracol!
— Dacă fiecare producător din lume ar fi fost ca el - Terry se întoarse spre Kingsley, ţintuindu-l totodată
236
Jonathan Coe

pe Logan cu un deget acuzator — închipuieşte-ţi ce-ar fi ieşit! N-ar mai fi existat nici Eisenstein, nici Mizoguchi, nici Wenders...
Chipul pătat de carbonara al lui Kingsley nu
trădă nici un fel de emoţie în faţa unei asemenea perspective.
— Gîndeşte-te şi tu. Poţi măcar să-ţi imaginezi istoria filmului fără Wenders?
— Nu, asta nu, răspunse sincer Kingsley. Ce naiba, cineva tot trebuie să vîndă Coca-Cola şi floricelele*.
Logan izbucni într-un rîs încîntat.
— Vă meritaţi unul pe altul, spuse Terry şi ieşi din restaurant acoperit de aura celui care ştie că dreptatea e de partea lui.
Aura deveni mai intensă cît timp Terry străbătu străzile din Mayfair spre cea mai apropiată staţie de metrou şi continuă să-l încălzească pe durata numeroaselor ore petrecute de unul singur, pe drumul de întoarcere spre regiunea de coastă.
ANALIST: Şi de ce crezi c-ai avut dreptul să citeşti
scrisoarea iubitei tale? ANALIZAT: Fiindcă ştiam că mă trădase. ANALIST.'Nu a fostpur şi simplu fiindcă primiseşi
aprobarea lui Robert?
ANALIZAT: Nu, deloc. N-a avut nici o legătură. ANALIST: Şi ce sentimente ai avut cînd ai citit
scrisoarea?
ANALIZAT:[...] Nu ştiu cum să le descriu. Afost ca şi cum lumea s-arfi întors dintr-o dată cu susu-n jos, sau ca şi cum ar fi devenit brusc ilogică, fiindcă am fost sigură că ajunsesem să cunosc o
o nouă confuzie, de data asta între Wim Wendera (celebru regizor olandez) şi substantivul comun la plural vendors - vînzători.
 
Casa somnu.lui
237

anumită persoană, pentru ca după aceea să-mi dau seama că n-o cunoşteam cîtuşi de puţin. Cred că aşa trebuie să se simtă o femeie care scotoceşte printr-un bufet şi descoperă că soţul ei ţine-as-cunsă acolo o păpuşă gonflabilă sau o colecţie de reviste pentru sado-masochişti. Sau o mamă care află că băiatul ei e violator, ceva de genul ăsta.
ANALIST: Nu crezi că exagerezi?
ANALIZAT: Nu. A fost şi mai rău. Mai rău decît oricare dintre lucrurile astea.
Nehotărîtă, Sarah aşteptă încă trei zile înainte de a deschide scrisoarea Veronicăi, urmînd sfatul lui Robert şi propriul impuls declanşat din gelozie. Aşteptă pînă în dimineaţa zilei de vineri, cînd urma să aibă loc petrecerea de adio.
Străbătu dormitorul în vîrful picioarelor, deşi din cîte îşi dădea seama casa era goală şi ştia că Veronica nu avea să se întoarcă pînă seara tîrziu. Se aşeză pe pat şi rămase acolo cîtăva vreme, aştep-tînd să prindă curaj. Vremea se schimbase: picătu-rile de ploaie stropeau fereastra, iar de afară se auzeau valurile care se spărgeau cu un muget prelung şi înăbuşit. Era unsprezece dimineaţa.
în cele din urmă deschise sertarul şi scoase plicul. Acesta nu era timbrat, ci francat, şi avea ştampila poştei din Londra. Numele şi adresa Veronicăi erau bătute la maşină. Plicul fusese des-chis atent, cu un cuţit, iar înăuntru se afla o singură coală de hîrtie groasă şi imprimată.
In partea de sus se găseau antetul şi numele unei bine cunoscute bănci comerciale din Londra.
Conţinutul scrisorii era urroătorul:
Stimată domnişoară Stuart,
Vă mulţumim pentru vizita de joia trecută. Ne face mare plăcere să vă oferim postul de junior dealer în cadrul serviciului nostru de devize, cu un
238
Jonathan Coe

salariu iniţial de 43.725 lire sterline pe an, plus comisioanele şi primele, aşa cum am discutat anterior.
Vă aşteptăm aici în ziua de luni, 3 septembrie, ora 8.3o şi dorim să vă urăm succea în ceea ce sperăm că va fi pentru dumneavoastră o carieră lungă şi profitabilă în domeniul financiar.
Primul lucru la care se gîndi Sarah fu că îi venea să verse. Simţi că i se ridică stomacul în gît şi se aplecă în faţă, prinzîndu-se cu mîinile de pîntece, gata s-o zbughească la baie. însă n-o ţinu mult. Puse scrisoarea la loc în sertarul mesei de lucru a Veronicăi şi se apropie de fereastră, îmbrăţişînd marea cu privirea şi încercînd să se elibereze de furie, de mînia mocnită pe care i-o stîrnise faptul că se lăsase indusă în eroare, ca să fie în stare să privească dincolo de ea şi să încerce să-şi aducă aminte orice amănunt cît de neînsemnat, orice indiciu potenţial care ar fi putut s-o avertizeze că avea să se întîmple aşa ceva.
Nu îşi aminti nimic. Ştia doar că trebuia să se vadă cu Veronica la Cafe Valladon în ziua aceea la ora trei. Urma să fie ultima lor vizită acolo, însă acum Sarah îşi dădu scama că nu avea să se ducă. Nu era locul potrivit pentru o ceartă. Sau pentru despărţirea definitivă de cineva.
 
12
A doua zi dimineaţă, Terry se trezi.
o întîmplare relativ banală, poate, pentru cei mai mulţi dintre oameni, dar nu şi pentru Terry. Senzaţia de trecere din starea de somn în cea de trezie îl ocolise pe acesta timp de peste un deceniu, şi chiar dacă în ziua aceea nu izbuti să fie sigur că de asta era vorba, cel puţin îşi dădu seama, de îndată ce zorii începură să pîlpîie pe la marginile geamului mascat de draperii grele din dormitorul mic, că se întîmplase un lucru nou şi excepţional. Se simţi profund revigorat şi se convinse că fusese inconştient mai mult decît de obicei. Dezlipindu-şi şi scoţîndu-şi atent electrozii, ieşi din dormitor, o salută cu un gest al mhnii pe Lorna (aplecată cu ochii roşii asupra monitorului şi avînd alături obişnuita cană de ceai) şi ieşi pe terasă, ca să vadă soarele răsărind deasupra promontoriului. Creierul îi era plin de energie, ca o baterie reîncărcată, îşi simţea mîinile şi picioarele puternice şi suple, iar simţurile îi erau înviorate şi alerte- Viaţa însăşi i se părea mai plină de promisiuni ca niciodată.
In schimb, doctorul Dudden nu ieşi din dormi-torul său în dimineaţa aceea. Cu o noapte în urmă băuse prea mult vin roşu şi coniac şi, pe lîngă că nu se trezise la trei şi zece, cînd sunase ceasul, avea să mai doarmă neîntors încă nouă ore (fiind la un pas să piardă trenul pe care trebuia să-l ia după-amiază). Aşa că îi reveni Lornei, ale cărei foi scoase de impri-mantă se jucau în bătaia vîntului, sarcina de a-l informa pe Terry că, la un moment dat, în cursul nopţii, petrecuse nici mai mult, nici mai puţin decît optzeci şi şapte de minute în Faza a Treia a
240
Jonathan Coe

somnului; prima lui trecere printr-o fază autentică, odihniloare şi plină de unde delta.
— Se pare că începi să revii la normal, spuse ea. Din punctul de vedere al tiparelor somnului, cred că eşti pe punctul aă te alături din nou rasci omeneşti. Cum ai de gînd aă sărbătoreşti?
— Printr-o ieşire de o zi la Londra, răspunse Terry vesel. Trebuie să găsesc ceva.
Sarah dormi prost, după ce îşi petrecuse cea mai mare parte a nopţii rememorînd fragmentele cele mai arţăgoase ale discuţiei pe care o avusese la telefon cu mama lui Alison. Convorbirea lor aprinsă se încheiase cu promisiunea unei plîngeri oficiale cu privire la comportamentul lui Sarah, care avea să fie formulată pe adresa directoarei şcolii a doua zi la prima oră. Prin urmare, Sarah nu se miră deloc cînd găsi un mesaj care o aştepta în cancelarie, imediat după ce ajunse la şcoală.
— Ştiu foarte bine despre ce-i vorba, spuse ea, intrînd în biroul doamnei Palmer, care îi făcu semn să se aşeze. Alison, nu? Aţi apucat să vorbiţi la telefon cu maică-sa?
— Da. M-a sunat acum vreo zece minute. Părea destul de agitată.
— Ce-a spus?
— Sinceră să fiu, a fost cam derutant, probabil din cauza surescitării. Cică ai fi dus-o pe Alison la un film pornografic. Ceea ce, recunosc, mi se pare cam cu ochi şi cu sprîncene. Poate c-ar fi bine să aud şi versiunea ta.
In timp ce directoarea vorbea, Sarah începu să se destindă uşor. îşi aminti că Eileen Palmer o trat'ase de fiecare dată corect, cu generozitate, şi că, în cei trei ani în care colaboraseră, purtaseră atîtea bătălii împreună, trudind din greu ca să-şi croiască
 
Casa somnului
241

drum prin noua junglă legislativă şi administrativă care crescuse în jurul lor, încît izbutiseră să închege o alianţă indisolubilă. Ştia că, dacă îi spunea ade-vărul, nu avea de ce să se teamă din partea ei.
— Am găsit-o pe Alison stînd de una singură în Finsbury Park ieri după-masă, începu ea. Am între-bat-o ce făcea acolo şi mi-a spus că nu putea să se ducă acasă fiindcă îşi pierduse cheia, iar maică-sa avea să se întoarcă de la serviciu abia pe la şapte. N-am avut de ales şi a trebuit s-o iau la mine. Am fost la un restaurant, iar pe urmă, trecînd pe lîngă nişte cinematografe, m-am gîndit că poate i-ar plăcea să vadă un film. Mi-am amintit de un titlu dintr-o recenzie din ziar, unde se spunea că era ceva potrivit pentru mersul cu familia. Oricum, după ce am intrat şi-a început proiecţia, mi-am dat seama că era un film extrem de sexist, de violent şi... mă rog, cu o mulţime de hibe pe toate planurile. Aşa că am hotărît să plecăm. M-am dus pînă la toaletă şi m-am întors, gata s-o iau pe Alison şi să plecăm, dar între timp dispăruse. Se făcuse nevăzută. Fugise,
Eileen asculta cu mare atenţie. Se încruntase, dar era un semn încurajator, care îi trăda con-centrarea.
— Şi pe urmă?
— în clipa aia mi-am dat seama că fusesem tîm-pită. Primul lucru pe care ar fi trebuit să-l aflu era adresa lui Alison, numai că n-o ştiam. Aşa c-am fost nevoită să mă întorc la şcoală, să-l pun pe Derek să vină cu mine la secretariat şi să mă uit în catalog. Am sunat de-aici la Alison acasă şi-a răspuns mai-că-sa. Venise de la serviciu şi o găsise pe fiică-sa— foarte supărată, din cîte mi-a zis - aşteptînd-o la intrare. Se pare că filmul a afectat-o rău de tot şi că a tras cîteva porţii zdravene de plîns. Aşa că maică-sa mi-a făcut capul cimpoi şi m-a acuzat c-am judecat prost lucrurile, la care eu i-am spus că nu-i purta de grijă fetei dacă ajunsesem eu s-o culeg de
242
Jonathan Coe

prin parcuri, unde stătea cu orele, iar de-aici... s-a încins tărîţa.
— Ei bine, e clar c-ai făcut-o să dea înapoi. Din cîte ştiu, e o femeie foarte combativă.
— A, deci o... cunoaşteţi pe doamna Hill?
— Domnişoara Hill, cred că aşa preferă să-şi
spună. Da, a fost la cîteva şedinţe cu părinţii anul ăsta.
— Şi domnul... adică soţul, partenerul, cum i-o zice?
— Nu. Despre el n-am idee. Nici măcar nu ştiu dacă există.
— Am impresia...
Sarah se aplecă în faţă, mai încrezătoare şi sim ţindu-se atrasă de misterul care înconjura familia respectivă.
— Am impresia c-a murit. Şi asta nu de mult.
— Zău? Ce te face să crezi una ca asta?
— Nu ştiu, felul de-a fi al lui Alison... are un soi de obsesie a morţii. Alaltăieri a citit o poezie pe care a scris-o la ora lui Norman şi mi s-a părut...
— Morbidă?
— Nu atît morbidă, cît... dezolantă. Era ceva despre o stea care moare, se transformă într-o gaură neagră şi le lasă pe celelalte stele singure şi nemîn-gîiate. lar ieri am prins-o cu un şoarece în ghiozdan. Un şoarece mort. II găsise pe terenul de sport şi mi-a spus că voia să-l ducă acasă şi să-l îngroape.
— Da, asta pare să-ţi confirme ipoteza, spuse Eileen.
Din cînd în cînd, directoarea avea obiceiul să formulezejudecăţi seci de acest tip. Acum se uită la ceas şi se ridică: mai era puţin pînă la întîlnirea de dimineaţă.
— Ei bine, Sarah, o să-i scriu domnişoarei Hill după-masă şi o să-i spun că i-am studiat plîngerea şi că am ajuns la concluzia că personalul meu didac-tic s-a comportat corespunzător în această situaţie.
 
Celsa somn.Liltii	243
— Vă mulţumesc.
— M-aş fi mirat să fie altfel, în cazul tău, rosti directoarea, cu un zîmbet cald. în acelaşi timp, poate că n-ar fi rău să încerci şi tu s-o îmbunezi. Mai ales dacă-n felul ăsta îţi cresc şansele să potoleşti curiozitatea pe care-o avem amîndouă cu privire la familie.
— Adică... începu Sarah, decizîndu-se să rişte o formulă ireverenţioasă: Adică să mă duc la ei acasă şi să-mi bag nasul?
— Cam aşa ceva, răspunse Eileen şi o pofti pe Sarah să iasă pe coridorul plin deja de copiii care se îndreptau, zgomotos şi în dezordine, spre sala de festivităti.
Sarah ajunsese acasă la Rebecca Hill în seara aceea înarmată cu tot felul de prejudecăţi, îndeosebi de clasă, neaşteptîndu-se cîtuşi de puţin ca o femeie care adopta (după părerea ei) o atitudine atît de uşuratică faţă de îngrijirea propriului copil să fie atît de prosperă. Se pregătise sufleteşte pentru ceva apropiat de mizerie, şi cînd colo găsise toate simbo-lurile bunului-gust al clasei de mijloc. Pe cînd aştepta singură în camera de zi a Rebeccăi, surprin-derea ei iniţială făcu loc autocriticii, iar apoi unui sentiment şi mai neobişnuit. Işi dădu seama că începea să se simtă ca la ea acasă - impresie pe care nu o mai avusese nici măcar în propria locuintă după plecarea lui Anthony — şi nu pricepu de ce. In fond, stătea acolo doar de cîteva minute, aşteptînd ca Rebecca să reapară cu vinul pe care i-l oferise, pe un ton glacial şi reticent, după ce Sarah se prezen-tase, iar şocul prezenţei sale în pragul casei fusese depăşit. Fireşte, era absurd să se simtă atît de confortabil în casa unui străin, după atît de puţin timp, cînd străinul respectiv părea să cîştige
244	Jonathan Coe
incomparabil mai mult decît ea şi cînd, în plus, perspectiva unei conversaţii anevoioase părea imi-nentă. Cu toate acestea, mobilierul, zugrăveala, tablourile de pe pereţi, jocul luminii revărsate prin ferestrele-uşă pe covor, şirurile de cărţi cartonate şi vazele cu fusta-ţigăncii şi nemţişori îi induceau lui Sarah o familiaritate şi un confort protector, desi inexplicabil. La un moment dat, chiar se întrebă dacă avea un sentiment de dejă-vu sau dacă nu cumva mai văzuse această cameră cu ani în urmă, în timpul unuia dintre visele ei la fel de însufleţite ca realitatea. însă conchise că nu era cazul. Expli-caţia pentru această agreabilă impresie de aparte-nenţă (era cuvîntul cel mai potrivit) era mult mai profundă.
— Mă tem că e doar de la Sainsbury's, spuse Rebecca, oferindu-i simplu un pahar cu un vin aus-tralian galben-verzui. Alison e sus, îşi face lecţiile. Dacă vrei, îi spun să coboare, dar poate că-i mai bine s-o rezolvăm între patru ochi.
Pe Sarah o nelinişti ideea de a „rezolva" ceva cu femeia asta. Observase deja colecţia de tratate de drept de pe rafturi şi ghicise că Rebecca era, pro-babil, avocat. Bău repede trei guri de vin, pradă agitaţiei.
— De fapt, de ce-ai venit? o întrebă Rebecca fără ocolişuri. M-am plîny directoarei tale de dimineaţă. Credeam că de-acum încolo e problema ei.
Sarah ezită între a rîde şi a rămîne cu gura căscată în faţa unei prime mutări atît de îndrăzneţe.
— Ei bine, nu pare să fie de acceaşi părere şi, sinceră să fiu, nici eu. Pe amîndouă ne îngrijorează mai mult că am găsit-o pe fiica dumitale ieri după-masă în Finsbury Park, rămasă pe afară şi fără să aibă vreun loc sigur unde să se ducă vreme de patru ore.
Rebecca scoase un oftat.
— Ascultă, povestea asta m-a supărat la fel ca pe toată lumea. A trebuit să plec din Londra ca să
 
Casa somnului
245

mă ocup de un caz, iar Alison mi-a spus c-o să se uite la meciurile de pe terenul de sport pînă la cinci. Am crezut c-o să se-ntoarcă acasă cu nişte prietene şi-o să intre frumuşel în casă. lar pe urmă zăpăcita şi-a pierdut cheia. Aşa cum pierde cam tot ce-i dai pe mînă la ora asta, adăugă ea mai încet, aproape
ca pentru sine.
— îmi pare rău, dar nu ţine, spuse Sarah. în primul rînd, sinceră să fiu, nici nu ştiu dacă Alison are într-adevăr vreo prietenă la şcoală. Nu pare foarte pricepută la legatul prieteniilor. Şi nu mă mir deloc că pierde atîtea lucruri, fiindcă e limpede că trece printr-o perioadă foarte vulnerabilă şi nefe-
ricită-
— Lăsînd la o parte chestiile astea de psihologie pop, rosti sec Rebecca, vreau să ştiu cum ţi-a dat prin cap s-o duci la un film care, din cîte-am auzit, e destul de violent şi urît ca s-o întoarcă pe dos pe orice fată de vîrsta ei.
Vocea ei crescuse atît ca timbru, cît şi ca volum. Sarah nu voia ca discuţia lor să se încingă atît de
repede.
— Nu e vorba - sau n-ar trebui să fie - despre arătatul cu degetul. Amîndouă îi vrem binele lui Alison, aşa că hai să nu uităm că de fapt sîntem de aceeaşi parte a baricadei. Şi cu acestea spuse - fu rîndul lui Sarah să-şi înăsprească tonul - vreau să mă asigur că n-o să se mai întîmple aşa ceva. Alt-minteri, o să trebuiască să fac o sesizare oficială.
— Da, bineînţeles.
Rebecca acceptă morocănos, fără nimic cavale-resc, avînd însă grijă să-şi ia imediat revanşa:
— Dar aş vrea şi eu să te gîndeşti atent înainte să-i mai oferi fiică-mii alte... distracţii nepotrivite.
Sarah păstră hniştea cîteva clipe, convinsă că era răspunsul cel mai nimerit. Pe urmă întrebă:
— Tatăl lui Alison e acasă?
— Tatăl lui Alison nu stă aici, răspunse Rebecca.
246
Jon.athan Coe

—Aha. Şi cu ce se ocupă soţul, dacă pot să-ntreb?
— Cine să se ocupe?
— Soţul.
— N-am nici un soţ.
— Atunci, partenerul.
— Partenerul, zise Rebecca, insistînd cu o voce neutră asupra cuvîntului, a murit.
Exact asta se aşteptase să audă şi Sarah. Chiar şi aşa însă, cuvintele ei i se părură socante, atît din cauza sensului lor definitiv, cît şi a candorii potolite, aproape lipsite de sentimente, cu care fuseseră rostite. îşi înclină capul.
— Imi pare rău.
— Mă rog... asta e, spuse Rebecca, bînd o înghi-ţitură zdravănă de vin.
— Presupun că asta explică... anumite lucruri... zise Sarah, ridicîndu-şi privirile. Ai văzut poezia pe care a avut-o de scris pentru acasă? Aceea despre stele?
—Da.
— Bănuiesc... bănuiesc că, într-un fel, Alison ar fi putut s-o scrie cu gîndul la tatăl ei.
Rebecca îi aruncă o privire atentă, tăioasă şi nerăbdătoare.
— Tatăl lui Alison n-a murit.
— Nu? Păi, parc-ai spus...
— Am spus că taică-său nu stă aici. Dar e viu şi nevătămat. De fapt, e fratele meu.
Lui Sarah îi veni greu să prelucreze toate aceste informaţii.
— Fratele tău? Bine, dar în cazul ăsta... cum...?
— Nu-ţi face griji. N-ai dat peste un incest, nu-i cazul să-i anunţi pe cei de la asistenţa socială. Vezi tu, nu sînt mama naturală a lui Alison. Tehnic vor-bind, sînt mătuşa ei.
—r Mătuşa. Aşa, deci. Şi-atunci... cine e mama naturală?
— Partenerul meu. Care, aşa cnm ţi-am zis, a murit.
 
Casa somnului
247

Sarah îşi impuse săjudece mai rapid. Nu înţelegea de ce începuse să se simtă atît de apatică şi de incapabilă.
— înseamnă că partenerul tău a fost femeie.
— Da, spuse Rebecca, ridicîndu-se şi uitîndu-se pe una dintre ferestrele-uşă. Dar ştii ce, nu prea cred că te priveşte.
— Nu. Aşa e, ai dreptate. Nu mă priveşte.
— Habar n-am de ce, dar nu cred că ai o concepţie foarte emancipată despre lucrurile astea.
Sarah ignoră această observaţie; mai bine zis, cuvintele Rebeccăi nu-i ajunseră la urechi.
— Cît aţi fost împreună? întrebă ea.
— în august s-ar fi împlinit unsprezece ani. A murit acum aproape un an.
Cele două femei tăcură cîteva secunde, iar cînd Rebecca se aşeză din nou, lui Sarah i se păru că distinge o anumită îmbunare, o detensionare per-ceptibilă. Se gîndi că era posibil ca Rebecca să nu fi avut cui să-i facă aceste confidenţe dureroase pe durata ultimelor luni. îi puse următoarea întrebare cu o voce blîndă, care tatona prudent, ca şi cum i-ar fi oferit un cadou fragil.
— Şi cum a murit?
— Urît, spuse Rebecca.
Fu ultima ei încercare de a brava. Deodată masca îi căzu, iar pe trăsăturile chipului ei răvăşit nu se mai citi decît o nefericire totală, pe care renunţă s-o camufleze.
— S-a sinucis, completă ea, impunîndu-şi totuşi să nu izbucnească în plîns.
La început Sarah nu spuse nimic. Nu mai era în stare să întrebe nimic. Şi oricum, ştia că avea să
audă şi restul.
— Ziarele au o formulă a lor pentru chestiile astea, continuă Rebecca pe un ton şovăielnic. „Uzură profesională." Se pare că-i un sindrom. Munceşti de te ia naiba zece ani în City, cîştigi o groază de bani
248                                      Jonathart Coe
şi dintr-o dată te uiţi în urmă şi habar n-ai de ce-ai trăit. Ei bine, cazul ei a fost de manual. Intr-o vineri seara s-a dus cu maaina în South London -Dumnezeu ştic ce căuta acolo - a găsit o fundătură care se termină într-un zid de cărămidă şi s-a repezit în el cu o sută patruzeci pe oră. A făcut
chisăliţă BMW-ul de serviciu şi în plus s-a făcut chisăliţă şi pe ea.
— E... e îngrozitor, spuse Sarah, crispîndu-se cînd se gîndi cît de fals îi sunau cuvintele. Nu pot
să-mi imaginez. De fapt, nu suport nici ideea că... mi se spune aşa ceva.
— N-a fost ceva atît de pătimaş, rosti Eebecca, foindu-se în scaun şi arborînd un zîmbet rece. Cred c-o să mai beau un pahar de vin. Vrei şi tu?
— Da, ar prinde bine.
— Mai bine aduc sticla.
Rebecca lipsi cîteva minute - timp suficient pentru ca Sarah să înceapă să pună lucrurile cap la cap încet, fără să se pnpească, în aşa fel încît lovitura de trăsnet care se abătu în cele din urmă asupra ei să fie cu atît mai dură şi mai distru-gătoare. Totul începu cu revenirea acelui sentiment de familiaritate, care într-o primă fază se dovedi relativ general, legat de forme, de texturi şi de culori, înainte de apariţia adevăratelor elemente specifice. Apoi deveni atentă la cărţi. Işi mută ochii spre şirul de romane de Rosamond Lehmann -exemplare cartonate, din prima ediţie, cu supra-copertele protejate de folii de plastic, dar cu un titlu lipsă: Invitaţie la vals. Da, spusese mereu că era greu de găsit... Şi de îndată ce se gîndi la acest lucru, toate celelalte urmară de-a valma, adevărul acela imposibil deveni dintr-o dată limpede, iar lumea ei se întoarsc- pe dos într-o mişcare aproape imper-ceptibilă... Figurina ghaneză de pe cămin, amin-tind de o călătorie cu familia în Africa... Mica fotografie înrămată din bibliotecă, în care o îmbrătişa
 
Casa somnului	249
pe Rebecca şi în care amîndouă zîmbeau serafic, în culmea fericirii... lar în afara cîmpului vizual al lui Sarah încă un obiect, de a cărui prezenţă încă nu era sigură, dar care era irevocabil acolo: tot o carte, de fapt cartea aceea, al cărei cotor verde îl ţinea minte atît de bine... Toate acestea erau ale ei. îi aparţinuseră. lar asta fusese casa ei, camera ei...
Rcbecca se întoarse cu sticla. Sarah o desluşi cu greu, ca prin ceaţă.
— Cum o chema?
— Poftim?
— Cum o chema? Veronica, nu?
După aceea nu mai ştiu nimic pînă cînd, într-un tîrziu, se trezi pe canapea, plîngînd cu sughiţuri, fără să se poată opri, în timp ce braţele vînjoase ale Rebeccăi o îmbrăţişau stîngaci, iar pe chipul ei se citea o perplexitate deplină. Pentru cîtăva vreme dădu impresia că nu îşi putea înfrîna plînsul, iar explicaţiile oferite Rebeccăi fuseseră, probabil, extrem de incoerente, fiindcă trebui să le repete de cîteva ori, dar chiar şi aşa erau tot lacunare şi întrerupte de pauze, ca atunci cînd Sarah fu nevoită să se ducă la toaletă ca să-şi dea cu apă pe faţă, scoţînd-o de la ea din cameră pe Alison care, atrasă de zgomote şi de voci, ieşi să vadă ce se întîmpla, pînă cînd Rebecca trebui s-o aducă sus din nou şi s-o culce.
Pe măsură ce se însera, lucrurile se mai calmară. După apusul soarelui, Rebecca aduse cîteva lumî-nări şi le aşeză în diverse locuri din cameră. Deschise a doua sticlă de vin şi începu să discute cu Sarah despre Veronica.
Lucrul care i se păru cu adevărat incredibil lui Sarah fu că, în toţi anii pe care Rebecca şi Veronica îi petrecuseră împreună, numele ei nu fusese pome-nit nici măcar o dată.
— Bine, dar ăsta era felul ei, absolutist, insistă Rebecca. Nu găseşti? la adu-ţi aminte, cînd a fost
250
Jonathan Coe

cu tine a vorbit vreodată de una dintre fostele prietene?
— Nu, nu cred.
— Nu se crampona de ce-a fost. A fost omul cel mai puţin legat de trecut din cîţi am întîlnit. Am încercat şi eu să fiu la fel cînd am fost cu ea. Abia
acum am început să mă întreb serios dacă-ţi poţi trăi viaţa în felul ăsta.
— Ei bine... Ai cunoscut-o mult mai profund ca mine, e clar. De fapt, eu nici nu cred c-am cu-noscut-o. Am fost împreună doar... ştiu eu, cam două luni. Probabil că ţi se pare ciudat, într-un fel... precis te întrebi de ce m-a dat atît de rău peste cap povestea asta.
— Nu. Nu, cîtuşi de puţin. Ochii li se întîlniră o fracţiune de secundă, dar Rebecca se uită imediat în altă parte şi îşi dădu o
buclă rebelă de pe frunte cu un gest patetic cu bună ştiinţă.
— Că veni vorba, de ce v-aţi despărţit? V-aţi săturat amîndouă?
— Nu, spuse Sarah. A fost în întregime vina mea. E ciudat, nu, ca după atîta timp să mai vorbeşti de vini şi de vinovaţi? Dar faptul că m-am despărţit de ea a fost o mare prostie, cel puţin după părerea mea de-acum. Şi nici măcar n-a fost din motive perso-nale. A fost ceva aproape... politic. Legat de spiritul vremii...
— De Zeitgeist. Cuvîntul preferat al lui Ronnie.
— Da, încuviinţă Sarah şi se surprinse zîmbind. Da, era unul dintre ele. Pe vremea aceea rîdeam de ea, numai că într-un fel eu eram... prea solemnă pentru toate poveştile alea. Toată lumea are o imagine greşită despre anii '8o, nu crezi? Oamenii cred c-a fost vorba doar de bani, şi poti să ştii, poate pentru unii chiar a fost, numai că tinerii cu care uniblam eu, studenţi sau nu, aveau un alt set de valori, care în fond era la fel de sever şi de
 
Casa somnului	251
intolerant. Eram mereu obsedaţi de politică: politica sexelor, politica Uterară, politica cinematografică... ba la un moment dat apăruse şi termenul îngrozitor de „politică lesbiană".
— Şi chiar te-ai definit în termenh ăştia?
— La suprafaţă, poate. Dumnezeule, unora poate chiar m-am descris în felul ăsta. Şi, bineînţeles, am citit Julia Kristeva şi Andrea Dworkin, şi n-am ratat nici o ocazie să ne plîngem de patriarhat, dar... n-a fost ăsta motivul adevărat, zău. Acum nici nu mai ştiu cum a început. Ţin minte doar că-mi plăcea de Veronica... mi se părea o persoană fru-moasă, fascinantă. Şi e cu atît mai ridicol că pînă la urmă ne-am despărtit din cauza puritanismului meu politic. N-am putut să mă obişnuiesc cu ideea că avea să lucreze într-o bancă. Am văzut-o ca pe o jignire personală, ca pe un afront la adresa a tot ce reprezentam ca pereche... Vezi tu, trebuia să deschidă un cerc de teatru. Ăsta a fost planul dintotdeauna.
— Şi cu mine vorbea despre asta. N-a renunţat niciodată.
în ochii căprui ai Rebeccăi luci lumina reflectată a lumînărilor; amintirile acestea o încălzeau.
— A fost unul dintre lucrurile care i-au permis să meargă înainte.
— înseamnă că nu i-a plăcut să lucreze în City? Nu ştiu de ce, dar n-am crezut nici o clipă c-o să se acomodeze.
— Ceva-ceva tot i-o fi plăcut - măcar parţial. Sînt sigură că munca aceea o incita, chiar dacă în acelaşi timp o dispreţuia. Cred că a mulţumit-o din perspectiva unui joc extrem de abstract şi extrem de intelectual, dar probabil c-a ştiut - a ştiutprecis, de fapt, ţinînd cont de ce-a făcut pe urmă - că totul era o ficţiune din cauza căreia, încercînd s-o susţină atîta amar de vreine, pierduse ceva, ceva din ea însăşi. Şi, fireşte, i-a urît pe toţi oamenii cu care a trebuit să lucreze - se înţelege de la sine. Asta am
252
Jonathan Coe

observat de la bun început. Ne-am întîlnit la una dintre petrecerile alea oribile de la birou — pe vre-mea aceea reprezentam firma în instanţă - ne-am lipit imediat una de alta, am început să stăm de vorbă, ne-am dat seama că eram spirite înrudite, am plecat devreme şi... asta a fost. Toate s-au întîm-plat de aici încolo.
— Şi Alison? Vreau să zic... probabil că Veronica a născut-o la foarte putin timp după aceea. lar asta mă miră din cale-afară, fiindcă n-a zis niciodată că ar vrea să aibă copii sau măcar că-i plac.
— Da, a fost o hotărîre fbarte bruscă. Vezi tu, a înţeles ce pericole o păşteau în munca aia şi ştia că o s-o coste. lar Alison a fost un fel de poliţă de asigurare. Şi-a spus - ne-am spus amîndouă - că, dacă am avea un copil, probabilitatea de-a pierde
din vedere valorile fundamentale ar fi mai mică. Ţi se pare cît de cît loglc?
— Da, aşa cred.
— Prin urmare, în primul rînd a trebuit să găsim un donator, ceea ce n-a fost chiar atît de dificil. Aici a intervenit ajutorul fratelui meu. Dar se pare că lucrurile au mers prost abia după aceea. Naşterea a fost cumplită - aproape douăzeci şi patru de ore în travaliu, la un pas de cezariană - iar pe urmă Ronnie a făcut o depresie care a durat.. ani de zile, la drept vorbind. A fost o minune că nu şi-a pierdut postul în perioada aia.
—Biata Veronica... Vezi, abia acum îmi dau seama de asemănare. Deşi o am sub ochi de atîta timp. Alaltăieri, de pildă, am început să mă gîndesc la ea fără vreun motiv anume, dar acum ştiu de ce :
fiindcă nu demult am observat ceva la Alison, ceva legat de gura ei...
—Semănau în multe privinţe. Ceea ce, din păcate, a fost o ironie a sorţii, fiindcă lui Ronnie nu prea i-a plăcut de Alison şi n-a reuşit -să-i intre pe sub piele. Eu m-am ocupat de ea, am dus-o la
 
Casa somnului	253
grădiniţă şi la şcoala primară, m-am jucat cu ea, i-am citit şi de obicei am şi dormit cu ea. Aşa mi s-a părut corect şi, într-un fel, era singura soluţie. Cum să-ţi spun, cineva trebuia să-i dea atenţie şi copilului; dar n-am observat ce efect a avut chestia asta asupra relaţiei dintre noi două, cît de repezită şi de distantă a devenit Ronnie. Dintr-o dată, parcă se fisîise totul. Aşa că am încercat artificiile cunos-cute - acum cîţiva ani ne-am mutat în casa asta, în ideea c-o să luăm totul de la început, numai că... era deja prea tîrziu. Sarah dădu din cap.
— Da, înţeleg... înţeleg foarte bine cum poate să se întîmple aşa ceva.
Rebecca dădu pe gît restul de vin.
— îmi pare rău, spuse ea, întorcînd sticla cu fundul în sus deasupra paharului, pentru ultimii cîţiva stropi. îmi pare rău că m-am purtat urît cu tine mai devreme. Te-am subestimat. Te obişnuieşti să presupui că toată lumea o să fie convenţională şi-o să te critice.
— Nu-i nimic, zise Sarah, uitîndu-se la ceas. Oricum, ar trebui să plec. Am de completat nişte formulare pînă mîine. Coşmarul fără sfirşit.
— Da, sigur.
După ce se ridicară şi rămaseră în mijlocul camerei, faţă în faţă, nici una nu păru să-şi ia inima în dinţi şi să încheie această seară cu totul neobiş-nuită. Intr-un tîrziu, Sarah îşi aminti de ce trecuse de fapt pe la Rebecca.
— Nu ştiu dacă mai avem ceva de discutat, spuse ea. Despre Alison.
— Ascultă, zău că-mi pare rău c-am făcut plîn-gere. M-am cam întrecut cu...
— Nu, e bine c-ai făcut-o. Acum o să avem amîn-două grijă de ea. Sînt sigură că o să-i fie bine.
— Aşa sper. Fac tot ce pot, murmură Rebecca, aşteptînd cu sfială o secundă înainte de-a recunoaşte:
Totuşi, există ceva... o lumină la capătul tunelului.
254	Jonathan Coe
— Ce anume?
— Se pare c-am găsit pe cineva. o relaţie nouă.
— Da? întrebă Sarah, simţind o dezamăgire inci-pientă, ca şi cum speranţele ei încă neconştientizate ar fi fost înăbuşite în faşă.
— Lucrează la o editură, spuse Rebecca. Deo-camdată ne-am văzut doar de cîteva ori, dar... e bine. Cum să-ţi zic, o luăm încetişor.
— Asta-i minunat, zise Sarah, fără să se prefacă. Tăcură amîndouă pînă cînd Rebecca adăugă pe un ton mai însufleţit, vrînd să schimbe subiectul:
— Apropo, îmi place părul tău.
— Serios? întrebă Sarah roşind, întrucît compli-mentele nu erau ceva obişnuit pentru ea. Mă tot bate gîndul să-l vopsesc, dar se pare că oamenilor le place aşa cum e.
— Arată şplendid.
Se apropiară împreună de uşa de la intrare, iar în prag îşi spuseră noapte bună şi se îmbrăţişară -mai mult, probabil, şi mai intens decît îşi propu-seseră. Era o seară caldă, umedă şi înstelată. Sarah zise că avea să se ducă acasă pejos. Nu avea nevoie de mai mult de un sfert de oră.
Pe cînd se pregătea să plece, Rebecca întrebă:
— De unde... cum ţi-ai dat seama că era vorba de ea? Ai zis că i-ai recunoscut cîteva lucruri...
— De la o carte, răspunse Sarah. Ai în bibliotecă o carte cu titlul Casa somnului. Pe vremuri o citeam împreună. Era a amîndurora, ne aparţinea.
Rebecca avu o ezitare.
— Poţi să mi-o arăţi şi mie? Nu prea îi cunosc cărţile.
Prin urmare, se întoarseră înăuntru, iar Sarah se ridică pe vîrfuri ca să ajungă la romanul lui Frank King.
— Uite-l.
Vru să i-l dea Rebeccăi, dar aceasta refuză să-l ia.
 
Caga somnului	255
— Nu-l vreau, spuse ea. Mi-ar face plăcere să-l iei tu. Aşa se cade, să ai ceva de-al ei, şi dacă romanul ăsta a însemnat ceva special pentru voi, atunci...
Sarah nu scoase o vorbă, mulţumindu-se să strîngă cartea la piept.
— Mai sună-mă, bine? Cît de curînd.
— Da, spuse Sarah. o să te sun.
leşind pe strada mărginită de copaci şi plină, la această oră tîrzie, de maşini parcate pe ale căror capote se reflecta licărul argintiu al felinarelor, îşi spuse că nu se putea ca Veronica s-o fi uitat, s-o fi şters cu totul din memorie în anh care urmaseră, fiindcă exemplarele din acest roman erau foarte greu de găsit; probabil că umblase după el printr-o mulţime de anticariate. „A fost omul cel mai puţin legat de trecut din cîţi am întîlnit", spusese Rebecca, dar în forul ei lăuntric Sarah desluşi un glas care voia să pună sub semnul întrebării aceste cuvinte. Contrar propriei voinţe - fiindcă gestul de a se sinucide i se părea în continuare intolerabil, de ne-conceput - se trezi imaginîndu-şi-o pe Veronica aşa cum arătase în acea ultimă seară din viaţă, în maşina care gonea spre zidul fundăturii, albă şi strălucitoare în lumina farurilor. Să fi fost oare cu putinţă ca, în clipa aceea, să-i fi trecut prin minte o cît de mică amintire a prieteniei lor, un gînd vag şi nedesluşit ca o umbră? Ochii lui Sarah se um-plură din nou de lacrimi, iar ea se întrebă
 
FAZA A PATRA
13
se întrebă pe unde Dumnezeu umbla. Se înţeleseseră să se întîlnească la Cafe Valladon la ora trei, dar cînd sosise, Veronica găsise localul pustiu. Se aşeză la masa cea mai apropiată de intrare, fumă două ţigări şi bău o cană de cafea.
De obicei Sarah nu întîrzia, nu era genul ei. La patru fără un sfert, Veronica se hotărî să se întoarcă la Ashdown. A doua zi era duminică, ziua cînd aveau să plece cu toţii ~ majoritatea acasă la părinţi - pentru cea mai mare parte a verii. Avea de făcut bagaje şi de organizat petrecerea de adio care urma să se ţină seara. Poate că, derutată şi cu atîtea pe cap, Sarah uitase pur şi simplu că aveau întîl-nire. Numai c.ă era de mirare, întrucît conveniseră că existau motive sentimentale întemeiate pentru o ultimă vizită la Cafe Valladon, locul unde se întîl-niseră pentru prima dată cu atîtea luni în urmă.
In orice caz, era clar că nu mai venea. Veronica se duse la tejghea şi dădu drumul unei monede de cincizeci de pence în zaharniţa mică de lîngă casa de bani.
— Păstrează restul, spuse ea ca de obicei. Adîncit în Consecinţele pragmatismului de Richard Rorty, Slattery îşi ridică privirile şi mîrîi. Veronica se opri în dreptul uşii.
— o să-mi fie dor de discuţiile astea, spuse ea. Ironia nu produse nici o reacţie.
— Atîtea înţepături fine, adăugă ea. Atîta înţe-lepeiune. Atîtea replici spirituale.
Zdrobită în cele din urma de tăcerea lui, Veronica fu pe punctul de-a apăsa pe clanţă cînd îl auzi:
— Inseamnă că pleci9
260
Jonathan Coe

Veronica se răsuci pe călcîie, intuind că era pe cale să obţină o mică victorie.
— Poftim?
— Pleci din oraş. Ai terminat.
— Exact. Plecăm cu toţii.
In clipa aceea Slattery atinse imposibilul: puse deoparte cartea şi se ridică în picioare. Veronica îşi dădu seama că era prima oară că-l vedea în această poziţie. Era surprinzător de scund.
— la ceva cu tine, dacă vrei, spuse el. Un suvenir. Veronica suspectă imediat un banc imposibil de descifrat, specialitatea casei.
— Vorbeşti serios?
— o carte sau altceva.
îi cercetă chipul impasibil şi neras şi decise că era sincer.
— Orice carte?
Slattery făcu un gest vag şi atoteuprinzător cu braţul în direcţia volumelor.
Fără să stea pe gînduri, Veronica se apropie de raftul aflat deasupra mesei la care stătea de obicei şi scoase Casa somnului de Frank King.
— Asta a fost preferata mea dintotdeauna, ex-plică ea.
— la-o, spuse Slattery.
Veronica deschise uşa, ieşi mijindu-şi ochii în lumina soarelui şi merse pe High Street, ţinînd cartea la piept şi simţind cum îi zvîcneşte inima, din cine ştie ce motiv.
Avusese de gînd să-i povestească şi lui Sarah, dar nu mai avu cînd s-o facă. în clipa cind deschise uşa dormitorului, Sarah stătea pe pat, cu ochii fixaţi asupra ei. In mînă ţinea scrisoarea din partea băncii comerciale.
Veronica inspiră adînc şi spuse:
— Hai să încercăm să lămurim che.stia asta ca doi oameni cu capul pe umeri, bine?
 
Casa somnului
261

ANALIST: De ce ţi-e greu să vorbeşti despre seara
aceea?
ANALIZAT: Nu-mi vine greu să vorbesc. ANALIST: ...Am impresia că ascunzi ceua. ANALIZAT: Nu ascund nimic. Drept să-ţi spun, nu
prea mai ţin minte mare lucru. ANALIST: Există o diferenţă foarte sensibilă între
a uita de un lucru şi a-i suprima amintirea. [Răspunsul ANALIZATULUI nu a fost consemnat.]
Trecuse destul timp de cînd Robert făcuse pipi de-a-n picioarelea. Chiar şi în situaţii ca asta de acum, cînd se grăbea, abia se mai putea ţine şi probabil că mai aştepta cineva afară, prefera să se aşeze şi s-o facă pe îndelete. Ideea de a sta deasupra toaletei, orientat aproximativ în direcţia vasului şi stropind totul în jur, îi provoca repulsie. Detesta pînă şi să se gîndească la aşa ceva.
Stătea pe closet cu capul în mîini, aplecîndu-se în faţă şi legănîndu-se uşor. Fusese o seară lungă şi plină de excese: toţi păreau surescitaţi şi băuseră prea mult. Cei mai cu scaun la cap se duseseră deja la culcare, deşi nu de mult. In prezent, Terry se producea în bucătărie, unde îşi punea în valoare repertoriul de glume care deveneau din ce în ce mai porcoase şi mai amuzante. Auzea hohotele de rîs. Printre ele, şi rîsul lui Sarah.
Dar Sarah şi Veronica se despărţiseră, abia asta era incredibil. li dăduse vestea chiar în seara asta. Totul se terminase. Relaţia lor ai calvarul lui lua-seră sfirşit.
Şi de fapt, ce însemna asta pentru el?
Pe cînd se întorcea la bucătărie, se gîndi să se opreaHeă puţin în prag, să privească scena cu un dram de obicctivitate şi să decidă dacă voia să revină printre ceilalţi sau dacă era momentul să urce scănle neobservat şi să se culce Atîta doar că nu
262
Jonathan Cw

prea se mai punea problema statului în picioare nici în cadrul uşh, nici altundeva: în clipa cînd încercă să se oprească şi să nu mai facă nici un pas, îşi dădu seama că era pe punctul de-a cădea gră-madă; de aceea, refuzînd să se mai gîndească la cît de beat era — şi era criţă, poate că nu mai fusese aşa niciodată -, se întoarse cu paşi împleticiţi la masa din bucătărie şi se cufundă recunoscător în scaunul de lîngă Sarah. La masă se găseau cel puţin zece-unsprezece persoane care stăteau foarte înghe-suit, aşa că se trezi aproape lipit de Sarah, spri-jinindu-se unul de altul ca doi cheflii, în vreme ce Terry îşi continua bancul, iar rîsetele se revărsau în cascadă, de la om la om.
— ...aşa că se hotărăşte să-i cumpere nevesti-sii un cadou, vorba aia, era a zecea aniversare a căsă-toriei, şi-şi spunc: gata, ştiu, îi iau un animal...
Masa era plină de sticle şi pahare pe jumătate goale. Robert nu-şi mai amintea care era paharul lui. Gustă lichidul de pe fundul unui pahar, desco-peri că era whisky şi-l umplu la loc. 1 se părea incredibil de acru.
— ...intră într-un magazin cu animale şi patro-nul îl întreabă: Păi, de ce nu-i luaţi un căţel? Are, zice omul. Dar un papagal? întreabă patronul. Are şi de-ăla, răspunde omul...
Simţi braţul lui Sarah atingîndu-l pe al său şi umărul ei sprijinindu-se cu toată greutatea de corpul lui, în timp ce se întindea să ia o sticlă. Bea gin fără apă tonică: amestecurile de genul ăsta dis-păruseră de mult. Sarah era deja aplecată înainte în aşteptarea poantei lui Terry; rîsul i se ghicea în colţurile gurii, însă ochii ei erau aproape ficşi şi obosiţi.
— ...şi-atunci patronul ia alt animal, îl pune pe t'ejghea şi întreabă: la să văd, de asta ce ziceţi? Ce e? întreabă clientul. Patronul îi spune. Perfect, zice bărbatul, după care iese din magazin cu aninialul într-o cutie...
 
Casa somnului
263

Veronica stătea la capătul opus celui unde se aşezase Sarah, aşa că nu prea se uitau una la alta. De fapt, nici nu-şi vorbiseră toată seara, însă fiecare era hotărîtă să demonstreze ceva rămînînd pînă la sfirşitul petrecerii. Veronica bea apă de la robinet. Din cînd în cînd, cînd n-o vedea nimeni, se uita urît la Robert şi la Sarah, care aveau băuturile lor şi stăteau rezemaţi unul de celălalt.
— ...ajunge acasă, îi dă cadoul soţiei, ea desface pachetul, iar în cutie dă peste-un ditamai broscoiul verde, cu o gură uriaşă şi cu buzele răsfrînte ca nişte ventuze, care stă şi se uită la ea...
Robert voia să plece. S-ar fi ridicat chiar în clipa aceea, însă nu-i venea să se mişte de lîngă Sarah. Cum de ajunseseră să stea aşa? A cui fusese decizia?
— ...femeia se holbează la animal şi întreabă:
Ce mă-sa-n cur e asta? Asta, draga mea, răspunde bărbatul, e o broască muistă din Amenca de Sud...
Toată lumea începuse să rîdă, însă rîsul lui Sarah se auzea cel mai tare. Parcă îşi ieşisr din minţi. Robert se uită la ea, îi observă maxilarele tremu-rătoare şi umerii care se zgîlţîiau şi intră dintr-o dată la idei Ceva nu era în regulă.
— ---şi, mă rog, ce să fac eu cu ea? întreabă femeia. lar bărbatul zice: Păi, învaţ-o să gătească şi pe urmă poţi să te cari.
în hohotele stîrnite acum, în al doilea val, Sarah şi Robert se treziră împinşi unul în celnlalt şi timp de cîteva secunde rămaseră îmbrăţişaii, strîmbîn-du-se de rîs Dar cînd Robert încercă să o ridice din poziţia aceea şi s-o împingă uşor, îşi dădu seama că trupul ei era inert. Braţele îi atîrnau fără vlagă, iar ea se prăvăli asupra lui ca o păpuşă din cîrpe, cu ochii larg deschişi şi cu gura încrememtă într-un rictus nefiresc. Robert începu s-o zgîlţiie.
— Sarah! Sarah, ce s-a-ntîmplat?
Rîsetele de la masă încetară, iar lumea începu să se uite la corpul ei moale pe care Rohert îl ţinea în braţe.
264
Jonathan Coe

— Dumnezeule, ziceam despre mine ca m-am pilit, spuse cineva, fără ca gluma lui să mai pro-voace vreo urmă de amuzament.
— A leşinat?
Veronica se ridică şi îi veni în ajutor lui Robert.
— o să-şi revină. Am mai văzut-o aşa. Nu du-rează mult.
Şe aşeză lîngă Sarah, îi luă unul dintre braţe şi apoi o ridicară împreună în capul oaselor, în aşa fel încît - chiar şi cu umerii căzuţi - să stea între ei.
— Să ai ceva pregătit. Apă rece.
După aceea îi murmură blînd la ureche:
— E-n regulă, Sarah. Hai, nu s-a întîmplat nimic. Trezeşte-te, hai, uşurel...
După cîteva clipe, ochii lui Sarah reveniră încet la viaţă, iar corpul i se încordă la loc, pe măsură ce fata redobîndea controlul asupra propriilor muşchi. Işi miji ochii şi căscă, de parcă tocmai s-ar fi trezit dintr-un somn plin de vise captivante.
— o, Doamne, am... uf, de data asta chiar a fost
— Te simţi bine? o intrebă Robert, aplecîndu-se deasupra ei. Ţi-ai revenit?
— Ţi-ai dat seama ce se-ntîmplă?
— Sigur că şi-a dat seama, răspunse Veronica. Doar a...
— Da. V-am auzit pe toţi. Atîta doar că n-am avut ce să fac. N-am putut să mă mişc.
Sprijinindu-se cu amîndouă mîinile de masă, se ridică încet în picioare.
— lertaţi-mă că v-am stricat cheful, dar... cred că trebuie să mă duc să mă culc...
Fie din cauza comportamentului ciudat al lui Sarah, care destrămase buna dispoziţie, fie din sentimentul ceva mai general că seara îşi urmase cursul firesc, toţi cei de faţă îşi dădură scaunele înapoi şi se retraseră aşa cum făcuse şi ea, căscînd, încuviinţînd din cap sau murmurînd aprobator, aşa
 
Casa somnului
265

încît după cîteva minute petrecerea luă sfirşit, iar oamenii se risipiră în grupuri mici pe cele cîteva coridoare, fără să-şi zică nici măcar noapte bună.
Urcînd scările spre etajul întîi, Sarah se trezi flancată în continuare de Robert şi Veronica, plini de solicitudine amîndoi, deşi la ora asta nu arăta mai nesigură sau mai suferindă decît ceilalţi. Terry îi urma la cîţiva paşi.
In capul scărilor, Sarah se întoarse spre Veronica şi i se adresă pe un ton grăbit şi încordat:
— Cred că-n noaptea asta camera lui Michele e liberă. o să dorm acolo.
Veronica mormăi ceva nedesluşit şi se îndreptă spre camera ei. Apoi Terry le spuse noapte bună, adăugînd că avea să stea de vorbă cu amîndoi de dimineaţă, înainte să plece. lar după aceea răma-seră singuri.
Casa era cufundată în tăcere. Se părea că fusese nevoie doar de cîteva minute pînă se duseseră cu
totii la culcare.
— A fost o seară pe cinste, spuse Robert încet,
cînd liniştea începu să devină sufocantă.
Sarah prinse să se uite la el într-un fel ciudat, cu o intensitate instabilă, tipică păsărilor. Nu dădea semne că ar fi vrut să facă vreo mişcare. Robert se chinui să-şi amintească unde era camera lui Michele, ca s-o poată conduce pînă acolo. După cîteva secunde îşi aduso aminte că se găsea în dreptul scărilor, adică exact unde stăteau de fapt.
— Eşti sigură că te simţi bine? întrebă el.
— Da, mulţumesc, mi-e mult mai bine, răspunse Sarah, fără să-şi ia ochii de la el.
— Bravo. Ne-ai speriat pe toţi. Chestia asta s-a mai întîmplat şi în alte dăţi, nu?
— Da, o dată sau de două ori.
— Ar trebui să te vadă un doctor.
— Nu-i mare lucru. Mă cam ia valul dacă rîd prea mult, atîta tot.
266
Jonathan Coe

Totuşi, mai umbla cineva prin clădire: în bucătărie se auziră o bufnitură şi un zgomot de sticlă spartă, iar pe urmă o lumină se stinse pe coridorul de jos.
— Vrei să te-ajut să te bagi în pat?
— Nu tocmai, răspunse Sarah.
Era întuneric de-a binelea, dar ochii ei stră-
luceau în continuare, însufleţiţi de un licăr slab şi apatic.
— De fapt, aş vrea să te culci cu mine. Deşi nu avea să şi le mai amintească niciodată, următoarele cuvinte ale lui Robert fură:
— Poate că nu-i o idee prea bună. Lumina din ochii lui Sarah se stinse imediat. Ea spuse „nu", iar cuvîntul acela rămase suspendat între ei în întuneric, definitiv şi irevocabil.
— Adică, dădu să se corecteze Robert, poate că nu-i momentul potrivit sau...
Intre timp, Sarah ajunsese la uşă, o deschisese şi era pe punctul de-a dispărea. — Noapte bună, Robert, rosti ea. Robert o strigă, sau îşi închipui că o face. Pe urmă uşa se închise şi fu încuiată.
Incapabil să se mişte din cauza şocului, rămase pe întuneric, cu ochii aţinliţi asupra uşii închise. De sub ea nu se ivea nici o rază de lumină: Sarah nu aprinsese nici una dintre veiozele din cameră. Nu ştia ce să facă - să se apropie şi să bată la uşă, sau să se întoarcă la el în cameră. Se răsuci pe călcîie şi făcu cîţiva paşi pe coridor; apoi se opri, rămase din nou pironit loculin şi buimac pe întu-neric, tremurînd, paralizat de propria nehotărîre, încleştîndu-şi şi descleştîndu-şi pumnii. Mai merse puţin, însă pe urmă se întoarse şi se îndreptă în vîrful picioarelor spre uşa camerei lui Sarah. Stătu în faţa ei, ascultînd atent şi ţinîndu-şi răsuflarea. După cîteva clipe începu să bănuiaacă, iar apoi suspiciunea i se transformă în certitudinea că ea
 
Casa somnului
267

stătea de cealaltă parte a uşii, rezemată de ea şi ascultîndu-i mişcările nehotărîte de pe coridor. 1 se părea extraordinar că nu putea să întindă mîna şi s-o atingă, din cauza celor cîţiva centimetri de lemn care-i despărţeau. Ciuli urechea şi i se păru c-o aude respirînd profund, pradă emoţiei. Atingerea unei mîini - sau a unui corp - de cadrul uşii, frecarea uşoară a stofei de lemn. Insă după aceea un alt zgomot - o bufnitură undeva în mijlocul încăperii, care ar fi putut însemna ciocnirea de un pat sau căderea unui pantof pe podea - îl puse din nou pe gînduri. Ridică mîna ca să bată la uşă, se întrebă ce avea să spună după ce Sarah răspundea, se des-cotorosi de acest gînd socotindu-l nevrotic şi irelevant, dădu să bată, iar apoi avu încă o ezitare. în loc să lovească în uşă, încheieturile strînse ale degetelor lui făcură contact cu propria pupilă, iar el se trezi frecîndu-se vîrtos la ochi. Un sughiţ puter-nic îl scutură din cap pînă-n picioare: era beat turtă şi frînt de oboseală. Se întoarse şi străbătu repede coridorul, în direcţia camerei lui.
Următoarea senzaţie de care îşi aduse aminte fu o durere ascuţită la mîna stîngă. Se uită la ea şi văzu că cra brăzdată de urmele adînci ale unor dinţi. Stătuse pe patul de o persoană din cameră şi îşi muşcase mîna, înfigîndu-şi dinţii în perniţa de carne a degetului mare, pînă cînd fusese la un pas să-i dea sîngele. Aprinsese lumina şi îşi scosese pantalonii. Aceştia zăceau acum pe podea, aruncaţi neglijent în faţa şifonierului.
Se ridică şi se clătină instantaneu, pe jumătate din cauză că era beat, pe jumătate fiindcă nu-i venea să creadă. Scena pe care tocmai o interpretase cu Sarah părea cu totul de neînţeles: o parte din el voia să şi-o şteargă imediat din memorie, pe cînd cealaltă parte se lupta să reînvie fiecare detaliu şi să insiste asupra lui. Oare chiar îi ceruse aşa ceva, i-o ceruse cu adevărat'! lar el refuzase efectiv?
268	Jonathan Cne
N-o să se mai întîmple niciodată, îşi spuse el. N-o să ţi-o mai ceară cîte zile ai.
Işi luă pantalonii de pejos. Era bine să şi-i pună şi să se întoarcă în dreptul camerei ei? Unde îi erau pantofii?
întoarce-te.
Dar spusese nu; şi de îndată ce rostise cuvintele acelea, invitaţia îi fusese retrasă fără drept de apel.
Vei mai dori o viaţă spre-a socoate...
Reuşi să-şi îmbrace un crac al pantalonilor, dar la al doilea îşi pierdu echilibrul, se poticni şi se duse de-a berbeleacul. în cădere, se lovi cu capul de colţul noptierei şi simţi o durere care îi atacă dintr-o dată craniul şi ceafa. Ghemuit pe podea în poziţia fătului, îşi atinse unul dintre pomeţi, între ochi şi ureche, şi simţi un firicel de sînge cald.
Ce graţie aueai, ce gravitate...
— N-o să existe cale de întoarcere, îşi zise el cu voce tare.
Scăpă anevoie de pantaloni, scoase o batistă dintr-un buzunar al lor şi o ţinu pe rană, în timp ce stătea pe pat. Lovitura era superficială, iar sînge-rarea încetă relativ repede. Accidentul îl făcu să se trezească din beţie, cu o viteză care i se păru neobiş-nuită. Tremurînd şi fără pantaloni, simţi acum nevoia bruscă de a scrie ceva, şi fără să se mai gîndească la nimic, se îndreptă spre birou, puse mîna pe un pix şi îşi deschise caietul la prima pagină albă, după toate celelalte variante ale poeziei la care lucra.
Probabil că tocmai vederea acestor eforturi literare îi concentră durerea, deruta şi oboseala, topindu-le în cele din urmă într-un singur senti-ment - furia. Toate aceste formule complicate şi experimentale, toate aceste prime versiuni,
 
Casa somnului
269

revizuiri, modificări şi regîndiri, rescrise şi pritocite la nesfirşit, i se părură acum demne de dispreţ. Ce rost avea toată strădania aceea tainică, toată truda aceea interiorizată, care îi mîncase atîta timp, dacă în momentul cînd posibilitatea de a-şi împlini dorinţa i se oferea pe tavă, nu avea nici curajul şi nici prezenţa de spirit s-o fructifice?
Se uită la cuvintele de pe pagină pînă cînd ajunseră să semene cu o mîzgăleală întîmplătoare şi fără noimă; pînă cînd nu le mai găsi nici un sens.
Luă pixul şi trase o diagonală groasă pe ver-siunea finală a poeziei. Apoi făcu acelaşi lucru în direcţia opusă, realizînd un X. De data asta apăsă atît de tare încît vîrful pixului, deşi era destul de moale, străpunse pagina. li plăceau sunetul şi sen-zaţia conferită de ruperea hîrtiei. Mîzgăli cîteva măscări peste versiunile anterioare ale poeziei, străpunse din nou paginile cu vîrful pixului, iar în cele din urmă rupse întregul caiet şi-i împrăştie
paginile pe birou şi pe jos.
Cu mîna încleştată în continuare pe pix, se ridică, se clătină pe picioare şi se lovi de perete. Nu era chiar atît de treaz pe cît crezuse.
La ora asta Sarah stătea în pat, la cîţiva metri mai încolo, şi probabil că dormea, cu uşa încuiată şi camera cufundată în beznă. Şi nu avea să i-o mai ceară niciodată.
Prost, prost, prost...
în timp ce spunea acest cuvînt, se dădu încet cu capul de perete, mînjindu-l cu sînge. Probabil că rana i se redeschisese. Mîzgăli cuvîntul pe perete cu vîrful pixului.
FUTU-I FUTU-I FUTU-I FUTU-I FUTU-I
Stătea lîngă şifbnier în timp ce adăuga şi acest cuvînt cu nişte majuscule şovăielnice, însă pe urmă simţi că-l lasă picioarele şi că e pe punctul de-a
270	Jonathan Coe
ajunge pe podea, lipit de una dintre părţile laterale ale şifonierului şi alunecînd înjos. Se uită în direc-ţia patului şi, cu un ultim efort, izbuti să se propulseze spre el. Apoi leşină.
Se trezi după doar cîteva ore, cu o sete cumplită. Dacă ar fi fost un băutor mai experimeiitat, ar fi ştiut că nu era momentul potrivit să se dea jos din pat, că era doar o întrerupere momentană a odihnei, cînd trebuia doar să dea pe gît cîteva pahare cu apă şi pe urmă să se culce la loc şi să doarmă încă trei-patru ore, minimum pînă la amiază. Insă Robert confundă entuziasmul nefiresc şi febril cu care observă lumina soarelui de dimineaţă cu veghea autentică; pe lîngă asta, atenţia îi fu atrasă de vocile care se auzeau jos la bucătărie. Işi dădu cu apă rece pe faţă, se dezbrăcă de hainele purtate cu o zi în urmă şi îşi puse altele noi. Inainte de a ieşi din cameră, se uită la cuvintele pe care le scrisese pe perete cu cîteva ore mai devreme. Ruşinat, îşi puse mîinile pe şifonierul masiv din lemn de tec, se prinse cu nădejde de el şi-l trase cu vreo cîţiva centimetri mai aproape de fereastră. o dată ascunse cuvintele, fu gata să coboare.
In bucătărie dădu peste trei sau patru dintre tovarăşii de beţie de noaptea trecută, care prăjeau pîine, făceau cafea şi - într-o premieră plină de cutezanţă - pregăteau micul dejun, avînd cu toţii aceleaşi figuri speriate de bombe şi aceiaşi ochi anormal de strălucitori. După ce-l întrebară ce păţise la faţă, iar el le răspunse că nu avea nimic, conversaţia se reduse la minimumul necesar, şi acela rostit în şoaptă. Nici Terry, nici Sarah nu îşi făcuseră încă apariţia, Veronica fiind cea care coborî urm'ătoarea şi care, dînd scurt din cap spre Robert, se îndreptă glonţ spre frigider, unde bău pe nerăsu-flate o cutie de suc de portocale de un litru.
 
Casa somnului
271

— Ţi-e sete? întrebă prosteşte Robert, după ce ea
termină.
Veronica nu-i luă în seamă cuvintele, mulţu-
mindu-se să spună:
— Te-a lovit cineva azi-noapte?
— Nu. Am avut un accident.
— Credeam c-a fost o ciondăneală amoroasă, rosti Veronica şi începu să taie nişte felh groase de pîine. In clipa aceea apăru şi Terry, îmbrăcat în pijama.
— Am borît, anunţă el, fără să i se adreseze cuiva
anume.
— Te iertăm, spuse Robert.
— I-am dat drumul pe telefon. Incercam să sun
acasă.
Terry nu era singurul locatar de la Ashdown pe care veneau părinţii să-l ia în dimineaţa aceea. Mai aşteptau şi alţii să fie duşi acasă. Unii aveau ei înşişi masini şi aveau de gînd să-şi facă bagajele şi să plece de îndată ce se simţeau mai bine. Dincolo de fragilitatea şi mahmureala generală se ghicea un fel de teamă ciudată, produsă de faptul că mai aveau de petrecut doar cîteva ore împreună înainte de a se despărţi, poate pentru totdeauna.
— Trebuie să iau o gură de aer, spuse cineva după ce căldura ouălor şi a şuncii prăjite aburise geamurile de la bucătărie.
— Bună idee. Hai să facem cîţiva paşi.
Grupul era compus acum din opt oameni care îşi croiau drum pe poteca aflată de-a lungul falezei slîncoase, în direcţia celui mai înalt promontoriu. Robert se gîndi că încă era prea devreme ca să fi scăpat de aburii alcoolului, aşa că într-un fel erau beţi în continuare. In aer plutea o ceaţă umedă şi caldă, in timp ce soarele strălucea palid, înăbuşit de nori şi izbutind doar să împrăştie o lumină slabă, galben-verzuie, peste oglinda mişcătoare a apei.
Pe cînd Robert o lua înaintea grupului, Terry îl ajunse din urmă şi-l întrebă:
272
Jonathan Coe

— Ia zi, şi-a revenit Sarah după chestia aia?
— Aşa cred.
Terry clătină din cap.
— Ciudată treabă. Apropo, ce-ai păţit la faţă? Robert nu răspunse. lar Terry ezită, temîndu-se
parcă de impactul pe care l-ar fi putut avea urmă-
toarele lui cuvinte.
— A pomenit cumva... a scos vreo vorbă despre... despre aranjamentul nostru?
— Ce aranjament? întrebă Robert, ceva mai repede decît ar fi fost cazul.
— Nu ţi-a spus?
— Habar n-am despre ce vorbeşti.
— Bun, în regulă... Ştii că din septembrie încep să lucrez pentru Frame, nu?
—Da.
— Ştii c-o să închiriez apartamentul din Londra?
— Da, sigur.
Intîmplător, Robert refuzase deja camera liberă pe care i-o oferise Terry, preferînd să vadă ce planuri avea Sarah.
— Şi ştii că Sarah şi Veronica s-au despărţit, aşa că nu-şi mai caută locuinţă?
— Treci la subiect, Terry, pentru Dumnezeu.
— Ei, bine...
Terry îi aruncă o ultimă privire cercetătoare prie-tenului său, după care îi dădu drumul:
— o să vină să stea cu mine. Robert se uită la el îngrozit.
— Să stea cu tine? Cum adică?
— Adică o să se mute într-una dintre camerele libere.
— Dar... cînd s-a decis asta?
— leri seară, înainte de petrecere.
II prinse pe Robert de umăr şi i-l scutură cu un gest stîngaci.
—Nu-i ceva sinistru, să ştii. Nu se-ntîmplă nimic. lar partea bună e că tot rămîne loc şi pentru tine,
 
Casa somnului
273

dacă vrei să stai cu noi. Sînt trei dormitoare. o să fie ca la Ashdown, doar c-o să fie la Londra.
Robert părea în continuare perplex. Terry îşi dădu seama că deocamdată nu mai putea să scoată
mare lucru de la el.
— Gîndeşte-te şi vorbim mai tîrziu, conchise el. Merse mai departe iar ceilalţi îl ajunseră în scurt timp, trecînd pe lîngă Robert, care rămase în mijlo-cul potecii, cu spatele la apa mării şi cu privirea fixată asupra turnurilor cenuşii ale casei imense. După cîteva minute o văzu pe Sarah ieşind pe uşa din faţă. Se întoarse şi începu să se îndepărteze de ea, însă se deplasă încet, aşa că nu-i trebui mult ca să-l ajungă din urmă. Părul ei nespălat părea mai închis la culoare şi mai răzleţit ca de obicei. Noaptea trecută se demachiase, însă fără a se farda la loc de dimineaţă. Pielea ei avea o paloare evidentă, iar deasupra buzei de sus îi apăruse un fel de iritaţie. Ochii îşi pierduseră strălucirea, iar pleoapele i se lăsaseră. Purta obişnuita geacă de blugi, o bluză groasă de bumbac şi nişte pantaloni de catifea
reiată verde-închis.
— Mersi că m-ai aşteptat, spuse ea, fără să-l
privească în ochi.
De fapt, şi ceilalţi încetiniseră, iar acum se
găseau la mică distanţă în faţa lor.
— Nu arăţi grozav, zise Robert. Sarah pufni în rîs.
— Eu nu arăt grozav? Ce-ai păţit?
— M-am luat la harţă cu mobila.
Sarah dădu impresia că nici nu auzise. Părea zăpăcită şi deloc în largul ei.
— Toată lumea arată groaznic în dimineaţa asta, adăugă Robert. Poate că nu trebuia să punem
punct aşa.
Se integrară în grup, dar izbutiră să-şi păstreze întrucîtva intimitatea, iar apropierea dintre ei rămase aceeaşi, chiar în timp ce prietenii lor spo-rovăiau întruna de o parte şi de alta.
274
Jonathan Coe

—Azi-noapte... începu Robert. Sarah se zbîrli.
— Chiar voiam să spun ceva despre asta. Te superi dacă încep eu?
— Nu, bineînţeles. Dă-i drumul.
— Aşa.
Făcu din noi gestul acela: îşi trecu mîna prin păr, prinzînd un smoc între degete şi trăgînd uşor de el. Ca de fiecare dată, Robert se simţi străbătut imediat de un fior nestăpînit de tandreţe.
— De fapt, voiam să-ţi mulţumesc, atîta tot.
— Mulţumeşte-mi.
— Robert — se desprinseră de grup încet, aproape pe neobservate - ştiu ce simţi pentru mine. Fireşte că ştiu. De-o veşnicie. Sinceră să fiu, cred că la ora asta au aflat toţi.
— Foarte bine. De ce să nu afle?
—Aşa că... într-un fel, a fost o răutate din partea mea cînd am spus... ce-am spus azi-noapte.
— De ce? N-ai vorbit serios?
— Ba da, am vorbit. Atunci, cel puţin... da.
— înţeleg.
— Eram beată cui. Tu la i'el, spuse Sarah, întor-cîndu-se şi privind marea. Vreau să spun...
— Ştiu ce vrei să spui. Crezi c-ar fi fost o mare greşeală şi vrei să-mi mulţumeşti pentru că n-am lăsat-o să se producă.
— Da, zise Sarah, dînd din cap nefericită. Cred că asta voiam să spun.
— Nu te lăsa păcălită, rosti Robert. N-a avut nici o legătură cu tăria de caracter. A fost doar o slăbi-ciune, nimic altceva.
— Asta n-o mai cred. Nu eşti un om slab.
— Ba sînt. Slab şi nehotărît.
Intre timp, ceilalţi începuseră să se întoarcă în dezordine spre casă. Veronica trecu pe lîngă ei, ne-putînd să nu le arunce o pnvire curioasă, în care mustea gelozia. Chiar şi după ce se îndepărtă sufi-cient de mult, Sarah vorbi tot în şoaptă.
 
Casa somnutui
275

— E bine că plecăm de-aici. Am ajuns cu toţii să ne cunoaştem prea bine unul pe altul. Ne-am apro-piat prea mult.
— Zău? Şi-atunci cum se împacă teoria asta cu statul în acelaşi apartament cu Terry la Londra?
— E doar ceva provizoriu. Limitat în timp. Nu ştiu ce-o să iasă mai departe.
Se întoarse spre el cu un aer disperat.
— Of, Robert, să nu-mi spui că eşti gelos pe mine şi pe Terry.
— Ai să rîzi.
— Oricum, ce te-mpiedică să vii şi tu? Mai rămîne o cameră liberă în apartament. Ar fi frumos să stai
tot acolo.
Robert clătină din cap.
— Nu asta vreau.
— Păi atunci, ce vrei? Să te-ntorci şi să stai cu
părinţii?
— Nu. Mă gîndeam să mai rămîn aici o vreme.
— Dar o să fii singur cuc. o să fie groaznic.
— Poate.
Ajunseră la porţiunea unde gardul dintre potecă şi faleza stîncoasă lipsea. Se vedeau cîteva lespezi de piatră şi nişte smocuri de iarbă-neagră mohorîtă şi perseverentă care creşteau la întîmplare. Robert se apropie de margine pe vîrfuri şi se uită în jos la apa care lovea suprafaţa stîncilor cu mişcări langu-roase şi întîmplătoare.
— Ce-ai făcut azi-noapte? întrebă el.
— Poftim?
— După ce ne-am spus noapte bună. Aş vrea să
ştiu.
— Pleacă de-acolo, insistă Sarah. Eşti prea aproape de margine. Nu eşti în siguranţă.
Robert rămase pe loc, aşa că ea oftă şi spuse, nerenunţînd pentru început la aerul posomorît:
— Păi, m-am dus la Michele în cameră şi m-am aşezat pe pat. Mi s-a părut că te aud pe-afară. Am crezut c-o să baţi la uşă.
276
Jonathan Coe

—Era cît pe-aci, spuse Robert şi se aşeză turceşte printre smocurile de iarbă-neagră. Ce-ai fi facut?
— Nu întreba, Robert. Nu întreba. N-are rost, zise Sarah, aşezîndu-se lingă el. Chiar ar fi fost o greşeală, să ştii. Habar n-am ce m-a apucat. Am încercat să te folosesc, atîta tot.
— Să mă foloseşti?
— Da, ca s-o rănesc pe Veronica. Probabil că n-aş fi putut să merg pînă la capăt. Nici măcar nu-mi place sexul cu bărbaţii - îl privi cu o afecţiune neaş-teptată - cu nicl un bărbat, aşa că sînt sigură c-ar fi fost un dezastru. Ar fi compromis totul.
— Prietenia noastră, de pildă, spuse Robert cu o voce plată.
— Exact. Prietenia noastră. lar asta contează enorm pentru mine, Robert, mai ales acum, La ora asta am într-adevăr nevoie de un pricten. Un prieten de nădejde. lar tu ai fost întotdeauna cel mai bun;
într-un fel, cel mai bun pe care l-am avut vreodată.
— Ei bine, păcat, spuse el, ferindu-şi privirile, fiindcă nu mai vreau să fiu prieten cu tine. Nu mai pot.
Sarah avu nevoie de cîteva secunde ca să pri-ceapă, după care zise:
— Păi, n-ai încotro- Fiindcă asta e tot. Şi acum, şi pe viitor.
— Pentru totdeauna?
— Pentru totdeauna.
li puse o mînă pe genunchi. Robert îşi coborî privirile spre ea, nutrind un scepticism blînd, dar fără să simtă vreo emoţie.
— Ronnie şi cu mine nu avem o relaţie grozavă la ora asta, continuă ea, dar i-am rămas datoare pe viaţă. Fiindcă... a făcut un lucru uimitor, zău. Mi-a arătat... cum sînt de fapt.
— Eşti sigură de asta, nu?
Trecură cîteva clipe interminabile înainte ca Sarah să răspundă :
 
Casa somnului	277
— Da, sînt sigură.
Robert dădu din cap şi smulse un fir de iarbă.
— Am crezut c-ar fi putut fi... habar n-am ce, o toană.
— Nu. Atîta doar că, pînă la urmă, nu ne-am potrivit, spuse Sarah zîmbind. In ultimele săptă-mîni m-am tot gîndit ce bine era să fi semănat cu tine.
— Cu mine?
— Sigur. Ai fi perfect pentru mine, nu crezi? Asta dacă n-ar exista... mă rog, un anumit lucru.
— Nu te mai juca aşa cu mine, Sarah. Nu rezist.
— Nu mă joc, vorbesc serios. In ce mă priveşte, eşli uii tip minunat, dintotdeauna am crezut asta. Şi o ştii şi tu.
îi strînse genunchiul, iar el se uită încă o dată în jos, ca un motan somnoros care răspunde mîn-gîierilor, curios şi totodată nedumerit.
— Să-ţi spun ceva, mi-ar sta mai bine mie sa. plec şi s-o caut pe Cleo. la gîndeşte-te: o soră gea-mănă, un alter-ego femeiesc. Ar fi partenera mea ideală, nu?
Acum Robert o privi ţintă. Se uită la ea calm şi iscoditor, în timp ce ea îi întorcea jenată privirea, sperînd să descoperc o urmă de amuzament în ochii lui. Insă căutătura lui nu avea nimic comic. Aproape că n-ar fi putut să se uite la ea mai solemn şi mai intens, deşi, dacă ar fi ştiut cît avea să treacă pînă cînd avea s-o poată privi din nou aşa cum se cuvine, ar fi meritat să încerce.
— Ar trebui să intrăm, zise Sarah într-un tîrziu. Incepe să se facă frig.
— Intră tu, spuse Robert. Eu mai rămîn aici. Sarah se ridică înţepenită.
— Eşti sigur?
— Da, răspunse el, observîndu-i expresia îngrijo-rată. Nu te speria, adăugă el. N-o să m-arunc. Sarah se aplecă şi-l sărută pe creştet.
278
Jonafhan Coe

— Bine.
După ce o văzu mergînd cîţiva metri, Robert o strigă:
— Sarah!
Fata se întoarse.
Robert fu cît pe-aci să-i spună de poezie, s-o îndemne să se ducă şi s-o caute la Cafe Valladon, în cartea aceea, la pagina 173. însă în aceeaşi clipă îşi dădu seama că nu avea rost. o pusese acolo prea tîrziu.
— La revedere, se mulţumi el să spună. Sarah surîse din nou şi îşi continuă drumul înapoi spre casă.
 
14
Terry se întoarse foarte tîrziu de la Londra în seara aceea. Căutarea fotografiei durase mai bine de cinci ore la sfirşitul cărora nu mai avea suflu şi ajunsese la un pas de disperare. Şi totuşi, în cele din urmă o găsise: printr-un joc răutăcios al sorţii, îşi croise drum pînă pe fundul celei mai îndepărtate cutii de carton din ultima dintre cele două camere tiesite cu vechituri. într-un tîrziu, cînd dăduse cu ochii de fotografie, o strînsese ca pe mîna celui mai bun prieten dispărut de mult, făcînd eforturi să-şi stăpînească lacrimile de triumf şi de uşurare. Apoi se uitase la ceas, făcuse un calcul rapid şi îşi dăduse seama că abia mai avea timp să prindă ultimul tren înapoi, chiar dacă asta însemna să-şi lase aparta-mentul într-o dezordine totală, de parcă tocmai ar fi fost scotocit fie de serviciile de securitate, fie de o bandă de spărgători nepricepuţi. Forţa cu care dorea să se întoarcă la Ashdown în seara aceea îl luase prin surprindere. Patruzeci de minute mai tîrziu, era instalat în trenul care ieşea huruind din Londra, ţinînd fotografia în poală, în deplină sigu-ranţă, dosită între paginile ultimului număr din Sight and Sound; din cînd în cînd deschidea revista şi privea pe furiş obiectul acela care simboliza tot ce era mai de preţ şi mai vrednic de a fi căutat din viaţa lui. Işi impuse să nu-l mai rătăcească şi să nu mai uite de el niciodată.
La gară trebui să aştepte cîteva minute pînă să găsească un taxi, iar în momentul cînd fu lăsat în faţa intrării de la Ashdown trecuse deja de unspre-zece. La o oră atît de tîrzie, s-ar fi aşteptat ca imobilul să fie liniştit şi cufundat în întuneric, iar
280	Jonathan Coe
pacienţii să se odihnească în dormitoare, singura activitate fiind mişcarea frenetică a creioanelor poli-somnografice care îşi trasau tiparele determinate electric (şi, fireşte, paşii neîncetaţi - şi la fel de frenetici, deşi ascunai - ai nefericitelor creaturi care participau la experimentele doctorului Dudden contrar voinţei lor). In loc de asta, avu parte de un spectacol cu totul diferit: pe terasa luminată pu-ternic se aflau trei femei, iar în aerul cald al noptii răsunau atît vocile lor care rîdeau, cît şi clinchetele paharelor şi ale sticlelor. Femeile erau doctoriţa Madison, Maria Granger şi Barbara Daintry, som-nambula.
Văzîndu-l că urcă scările, Maria strigă:
— Hei, Harry! Ce pui la cale?
— Mă cheamă Terry, spuse el, apropiindu-se agale.
—Terry, Harry, tot un drac. De unde te furişezi aşa în toiul nopţii?
Maria era o londoneză între două vîrste, veselă şi neprefăcută, care îi făcuse deja cîteva avansuri prietenoase lui Terry în ultimele zile. Era o femeie solidă, cu guşă şi cu o gură pregătită permanent să se deschidă într-un zîmbet subversiv. Avea o burtă mare şi nişte sîni imenşi. 1 se spusese că una dintre cauzele felului cum arăta erau medicamentele pe care trebuia să le ia ca să combată simptomele narcolepsiei cronice de care suferea; totodată, însă, recunoştea din capul locului că preferinţa pentru gogosile cu ciocolată şi pandişpanurile cu căpsuni reprezentau celălalt factor marcant. Lui Terry îi plăcea de ea, ca de altfel tuturor celor de la clinică, in afară de doclorul Dudden.
— Am fost la Londra toată ziua, spuse el.
— Aha, ai tras chiulul. , — Intr-un fel, da.
—Atunci nu stai cu noi la un pahar? Ne-ar prinde bine să avem şi un bărbat printre noi.
— N-ar trebui sa fim cu toţii în pat la ora asta?
 
Casa somnului	281
— Doctorul Dric nu-i aici. A plecat după-masă la o conferinţă. Pe lîngă asta, e ultima mea noapte aici, aşa că sărbătoresc evenimentul. Ştii cum e, cînd pisica nu-i acasă...
— ...se mai odihnesc şi şoarech, încheie Terry, şoptindu-i apoi doctoriţei Madison: Trag nădejde că şi şobolanii.
Doctoriţa nu-i răspunse, iar chipul ei nu trădă nici un semn de complicitate.
— S-a făcut, zise el. Duc lucrurile astea sus şi vin imediat.
Cînd se întoarse, doctoriţa Madison nu mai era acolo.
— S-a dus să se culce, spuse Maria.
— Femeia asta trage prea mult de ea, rosti Barbara. lar ăla o bagă-n pămînt.
Maria îi dădu un pahar de plastic lui Terry, um-plîndu-i-l pînă la refuz cu vin alb.
— Aşa, deci, zise el după prima înghiţitură, abia aştepţi să te-ntorci în lumea adevărată, nu?
—Abia aştept să-mi revăd cophi. Şi pe bărba-tu-meu. Mi-a fost dor de ei. Dar mi-a plăcut aici, zău. Două săptămîni la mare. A fost distracţie.
— îi place să se distreze, spuse Barbara şi chico-tiră amîndouă. Ar trebui s-o vezi cum face cînd rîde. Circul de pe lume.
— Aoleu, nu-mi da apă la moară, rosti Maria, pe cînd chicotelile făceau loc unor sunete mai profunde, venite de undeva din fundul gîtului. Nu te-apuca să spui bancuri. Ştii că nu rezist.
— De ce? întrebă Terry. Ce se-ntîmplă cînd rîzi?
— Se face moale ca o cîrpă, răspunse Barbara în locul ei. Se face moale şi e ciudată rău. Ştii că se spune despre unii că rîd pînă uită de ei? Exact asta păţeşte şi ea.
— Nu începe să faci probe pe pielea mea, zise Maria, luptîndu-se deja să-şi controleze muşchii feţei. Să nu te prind că mă faci să rîd cu vreuna dintre glumele tale.
282
Jonathan Coe

— Ce-ai zice de aia pe care-o ştiu de la tine? întrebă Barbara. Despre ăla cu bananele. Se întoarse spre Terry şi continuă:
— Un tip are trei banane. Se urcă într-un auto-buz aglomerat la o oră de vîrf şi, ca să nu le stor-coşească, îşi punc una în buzunarul de la piept, una în cel de la şold şi una în ăla din spate...
Cu un efort de voinţă care părea cît se poate de serios, Maria îşi înăbuşi rîsul şi o întrerupse brutal pe Barbara, spunîndu-i:
— Hai, potoleşte-te odată, bine? Lasă-mă-n pace. Nu vreau s-o fac de faţă cu Harry...
— Terry.
— Terry. Cum să-ţi spun, nu mă mîndresc deloc cu treaba asta. Nu-mi place să mă vadă lumea aşa.
— lartă-mă, scumpo, spuse Barbara, cu un glas plin de căinţă şi însuşindu-şi reproşurile. Am crezut c-o să-l intereseze.
— Asta-i bună, parc-aş fi un nenorocit de exponat-Cu toate acestea, îi explică lui Terry:
— Dacă eşti narcoleptic, ai o chestie căreia-i spune cataplexie, pricepi? Aşa că, în clipa cînd rîzi - de obicei totul se trage de la rîs — te apucă un fel de leşin. Pierzi controlul. Dar simţi cînd ţi se întîmplă. Eu o păţesc de peste treizeci de ani, şi abia acum cîţiva ani au descoperit cauza. Aşa că la ora asta trebuie s-o iau mai uşor cu rîsul, fundcă hazul fără măsură mă face să nu mai ştiu de mine. Familia şi prietenii se distrează de mama focului cînd mă văd că scap caii, aşa că mă fac mereu s-o dau pe chico-teli. Ce să-ţi spun, pentru mine a ajuns să fie un stil de viaţă, nu? Aşa a fost dintotdeauna, de fapt. De cînd mă ştiu mi-a plăcut să trag un rîs sănătos. Altfel cum Dumnezeu să rezişti? Vrei să supravie-ţuieşti, trebuie să rîzi...
în clipa aceea Terry îşi aminti de petrecerea de adio ţinută cu atîţia ani în urmă la Ashdown şi dintr-o dată îşi dădu seama ce păţise Sarah în seara
 
Casa somnului
283

aceea, cînd reacţionase atît de bizar la bancurile lui, iar ceilalţi presupuseseră cu toţii că leşinase fiindcă băuse prea mult, Această amintire de demult se contopi pe neaşteptate cu prezentul, colorîndu-l şi transformîndu-l, în aşa fel încît lui Terry i se întîmplă un lucru de care nu mai avusese parte de o groază de ani: ceva se schimbă înăuntrul lui si-i dădu posibilitatea să se uite la Maria şi s-o înţeleagă - să simtă, după atîta amar de vreme, o înţelegere autentică pentru o altă fiinţă ome-nească - privindu-i chipul, descifrîndu-i amestecul de veselie şi tristeţe care se citeau în fiecare trăsă-tură şi gîndindu-se cum era să tînjeşti după rîs, să ţi-l doreşti ca pe cel mai scump lucru din lume, şi totuşi să ţi-l refuzi mereu, fiindcă ştii că e instru-mentul propriei distrugeri, la fel cum şobolanii de pe mesele turnante ale doctorului Dudden erau nevoite să-şi refuze aomnul ori de cîte ori şi-l doreau
cu ardoare...
— Şi ţi-a fost de folos? întrebă el. Ţi-a prins bine
c-ai venit aici?
— Mă rog, mi-au dat nişte medicamente noi,
spuse Maria. Habar n-am cît or să m-ajute. Cel mai important lucru e că pot să vorbesc despre treaba asta. Cleo a fost grozavă, pe cuvînt. Am stat de vorbă cu ea ore întregi. Cred c-aş putea să-i spun
orice.
— lartă-mă, o întrerupse Terry, cine-a fost gro-
zavă? Cum o cheamă?
— Cleo. Doctoriţa Madison.
Terry se uită ţintă la ea cîteva secunde bune.
— Ştiţi ce, zău că trebuie să mă culc, spuse el în cele din urmă. Am umblat aproape toată ziua şi a trecut de unşpe jumate. o iau din loc.
Işi împinse scaunul în spate, se întoarse împle-ticindu-se în casă şi îşi permise abia a doua zi dimineaţă - după o noapte în care petrecu mai bine de o oră în Faza a Patra a somnului, avînd parte
284	Jonathan Coe
pentru prima dată de emoţiile fragile ale unui vis -să se gîndească la numele acela şi să analizeze uimirea ameţitoare pe care i-o provocase rostirea lui. Apoi îşi aminti semnificaţia lui şi totodată motivul pentru care, de o săptămînă încoace, figura doctoriţei Madison avea o familiaritate îndepărtată, şi totuşi chinuitoare.
Plecă imediat în căutarea ei.
în timp ce Terry străbătea coridoarele de la Ashdown ca să dea de doctoriţa Madison în acea dimineaţă dejoi, Sarah mînca o felie de pîine prăjită şi se uita cu un aer prudent la exemplarul din Casa somnului care stătea pe masa din bucătărie ca o bombă care nu explodase. încă nu-l deschisese.
E absurd să fii superstiţios în legătură cu o carte, îşi spuse ea. Ce rău putea să-i facă dacă o mai răsfoia puţin şi citea cîteva pagini? Chiar credea că povestioara asta de doi bani, pe care ea şi Veronica o consideraseră din capul locului o glumă delicioasă, ar fi putut să capete nişte puteri misterioase şi s-o rănească?
Se uită la ceas: mai avea cinci minute şi trebuia să plece la serviciu.
Işi şterse untul de pe degete cu un ştergar de bucătărie, puse mîna pe carte şi o deschise încet. Romanul păru să se deschidă foarte uşor la o anu-mită pagină, puţin dincolo de jumătate, şi imediat după aceea dintre filele lui căzu o foaie separată. o pagină de caiet dictando împăturită şi scrisă pe o parte.
Nu-i trecuse prin cap că ar fi putut fi acelaşi exemplar. De asemenea, nu se gîndise că era posibil ca nici Veronica şi nici Rebecca să nu-l fi deschis deloc timp de doisprezece ani.
 
Casa somnului                                     285
Cu mîinile tremurîndu-i, despături foaia de hîrtie şi recunoscu imediat scrisul lui Robert. Cuvin-tele lui, date uitării cu atît de mult timp în urmă -uitate cu desăvîrşire - îi reveniră în minte.
Dacă o să vreau să-ţi las vreodată ceva, o să4
pun aici. în cartea asta.
La pagina 173,
Aşa că o să ştii mereu unde să cauţi. Puse deoparte hîrtia fără s-o citească şi trase de cîteva ori, adînc, aer în piept. Simţi toată forţa şi vigilenţa scurgîndu-i-se din muşchi. Aproape că nu mai putea să-şi mişte braţele. Era pe punctul să se
lase moale în scaun.
Nu. Putea să pună punct. Era în stare să contro-
leze situaţia.
Se ridică în capul oaselor. Se sili să întindă mîna
din nou spre foaia de hîrtie. Işi obligă degetele s-o ia şi s-o întoarcă. Avea s-o citească repede, fără
pauză, şi cu asta basta.
încă o inspiraţie profundă. lar apoi:
Graţie şi gravitate... da, normal, era cartea din care citisera atunci pe plajă, cînd vorbiseră despre afecţiune, despre pierdere şi despre ce poţi să faci dacă pierzi pe cineva... narcolepticii tăi ochi... dar cum ar fi putut să scrie aşa ceva? De unde ar fi putut să afle? Nu ştia nimeni, pe vremea aceea... orbirea nopţii... poate-un rău mai mare... adică în local, la Cafe Valladon, cînd ea şi Ronnie îl băgaseră la mijloc... „ce albă şi cioplită-i moartea"... iar pe plajă, citise cuvintele acelea cu voce tare, erau din Rosamond Lehmann... ca din uitare-adîncă... fanto-mele ce vor pleca deodată... vei mai dori... vei mai
dori o viaţă spre-a socoate...
Termină de citit, iar hîrtia îi căzu din mînă. Se uită undeva în faţă, fără să vadă nimic. Uită că trebuia să plece la şcoală. încetă să mai aibă senti-mentul trecerii timpului, care la rîndul lui părea să
se fi suspendat.
286	Jonathan Coe
Trecură de fapt aproape treizeci de minute pînă să străbată camera şi să pună mîna pe telefonul montat pe perete. Formă un număr mîzgălit pe o agendă din apropiere.
La al zecelea sau al unsprezecelea apel, îi răs-punse o voce necunoscută.
— Aş dori să vorbesc cu Ruby, vă rog. Ruby Sharp.
—Aşteptaţi puţin, să văd dacă e.
Acustica de la celălalt capăt al firului evocă un vestibul sau un coridor. Sarah desluşi nişte paşi şi cîteva voci îndepărtate. îşi închipui un cămin ne-atrăgător, cu un parchet de mîna a doua şi cu tot felul de anunţuri prinse cu bolduri pe avizierele de plută. Pe urmă auzi nişte paşi care se apropiau şi cineva ridică receptorul.
— Alo, da?
— Ruby, sînt Sarah. Sarah Tudor.
—Aha.
Urmă o pauză datorată plăcerii şi surprizei.
— Bună, Sarah. îmi pare bine că te-aud. Ruby tăcu din nou, ceva mai mult, pradă unei nerăbdări curioase.
— Sarah? Te simţi bine?
— Trebuie să stăm de vorbă.
— Da, sigur, spuse Ruby, aşteptînd din nou. Despre ce?
— Vreau să trec pe la tine.
— S-a... s-a întîmplat ceva? E ceva de rău? Sarah ieşi în fine din tăcerea lungă în care se cufundase, spunînd:
— Ai avut dreptate.
— Am avut dreptate? Despre ce?
— Ai zis că ţinea cu adevărat la mine. Ai avut dreptate.
— Cine ţinea cu adevărat la tine?
— Robert. Mi-ai spus alaltăieri şi nu te-am crezut. N-am vrut să te cred. Dar acum mi-am adus aminte.
 
Casa somnului
287

— Sarah... spuse Ruby, oftînd exasperată. Ai o voce foarte ciudată. Cred c-ar trebui...
— Am găsit ceva de-al lui.
— Ce-ai găsit?
— o chestie scrisă de el. Pentru mine.
— Adică - de curînd? A scris-o recent?
— Nu. Cu ani în urmă. Ascultă, pot să trec pe la tine? Putem să ne-ntîlnim azi undeva?
— Nu trebuie să te duci la şcoală?
— A, da. Sigur.
Dezumflată, Sarah se uită la ceasul de perete. Apoi îşi trecu o mînă peste ochi.
— Atunci, diseară. Pot să te văd diseară?
— Plec acasă azi. o să stau cu mama tot week-end-ul. îmi pare rău, adăugă ea, simţindu-i dezamăgirea lui Sarah.
— Nu-i nimic. Ar fi bine să plec la şcoală acum. Dar Sarah nu se mişcă, şi nici Ruby. Cînd cea dintîi reuşi să vorbească din nou, vocea ei fu mai înceată, ca şi cum ar fi vorbit cu sine, gîndind cu
voce tare.
— De ce-o iî plecat aşa? Fără să spună nimic. Luînd-o la fugă şi pierzîndu-se în noapte.
Apoi păru să-şi aducă aminte că Ruby o asculta.
— Atunci l-am văzut ultima dată. lar înainte de asta - cu vreo cîţiva ani înainte - a existat o scri-soare. Una singură.
— Ce spunea în scrisoare?
— Nimic.
— Chiar nimic?
— Nu mare lucru. Povestea de un vis de-al lui. Dar în afară de asta... nu mi-a zis nici măcar de unde trimitea scrisoarea. Sau ce făcea. Chiar m-am întrebat atunci...
—Da?
— Ştiai că Robert a avut o soră?
— Nu. Habar n-am avut. Nu ştiam multe de-
spre el.
288
Jonathan Cne

— A avut o soră geamănă pe nume Cleo, care a fost încredinţată spre adopţie cînd aveau amîndoi cîteva săptămîni. Din ziua aia n-a mai văzut-o. Poate că se ducea s-o caute. Intotdeauna a spus că o s-o facă.
Ruby nu mai era atentă.
— Uite ce-i, Sarah, trebuie să plec. Nu mai pot să stau, crede-mă.
— Ştiu. lartă-mă.
— Mă-ntorc după week-end. Vin şi te văd atunci,
bine? Luni seară.
— Nu-i neapărată nevoie. Nici nu ştiu de ce te pisez cu chestiile astea. Atîta doar că... mi-am amin-tit de tot ce-a fost cînd ai vorbit de el alaltăieri.
Trase aer pe nas, se frecă la ochi şi îşi impuse
să-şi revină.
— îmi pare rău, pe cuvînt. Nu e problema ta.
— Ba nu, de fapt chiar e a mea, spuse Ruby încet şi închise.
Deşi îl durea sufletul să-şi lase clinica în grija doctoriţei Madison două zile, doctorul Dudden n-ar fi ratat această conferinţă pentru nimic în lume. Hingleton Pendlebury era una dintre firmele de con-sultanţă managerială cele mai prestigioase din ţară, iar acest curs scurt şi intensiv pentru medicii rezidenţi, intitulat „Motivarea pentru schimbare", promitea să facă un lucru care, după părerea lui, ar fi trebuit bifat cu mult timp în urmă, şi anume să-i familiarizeze pe membrii de frunte ai breslei psihia-trilor cu o serie de concepte de afaceri esenţiale, în conformitate cu dureroasa, dar inevitabila tranziţie a serviciilor de sănătate spre o cultură a manage-
mentului.
Alături de ceilalţi delegaţi, sosise la hotelul sta-
bilit din Londra miercuri spre sfirşitul după-amie-zei. Era un hotel de cinci stele, ale cărui camere
 
Casa somnului                                  289
păreau proiectate - enervant de-a dreptul — ca să ofere maximum de confort, odihna şi destindere. Patul lui avea o saltea moale, umplută cu puf de gîscă, iar fotoliile erau comode şi tapiţate cu meş-teşug. Nelăsîndu-se pradă tentaţiilor, doctorul Dudden se aşezase direct pe podea la miezul nopţii, avînd rezultatele ultimelor teste de laborator îm-praştiate peste tot în faţa lui, şi luase hotărîrea de a lucra în orice caz pînă la patru şi jumătate. Cît reuşise să rămînă treaz în realitate, nu avea să afle niciodată. Făcu ochi la nouă şi jumătate, întins pe mochetă, cu dureri de spate şi cu gîtul teribil de înţepenit. Aşa stînd lucmrile, chiar în timp ce Ruby punea receptorul în furcă la celălalt capăt al Londrei şi se întorcea gînditoare la ea în cameră, doctorul Dudden gonea pe coridoarele hotelului, neb&rbierit, nespălat, îmbracat cu hainele purtate cu o zi în urmă şi încercînd disperat să localizeze principala
sală de conferinţe.
In ciuda oboselii şi a aspectului neîngrijit, privea
sesiunea introductivă a zilei mult mai entuziasmat decît ceilalţi participanţi, care, după cum avea să reiasă pe parcurs, se aflau acolo în virtutea anu-mitor obligaţii care declanşaseră diverse presiuni. Cei mai mulţi erau psihiatri practicanţi din Londra a căror prezenţă părea sa fie rodul unei clauze con-tractuale asupra căreia insistaseră riguros atît ma-nagerii, cît şi directorii nonexecutivi ai noilor consilii
de admiiustraţie.
— E ridicol, să dea dracii, tocmai spunea unul
dintre ei la intrarea în sală a doctorului Dudden. A trebuit să anulez cinci prelegeri şi şase consultaţii din ordinul cine ştie cărui contabil cu faţa plină de coşuri, care crede că ştie mai bine ca mine ce-mi
trebuie.
în clipa aceea, în sală îşi făcură apariţia cei doi
lectori ai cursului. Chipurile lor erau tinere, nema-turizate, şi purtau amîndoi costume Jaeger identice,
29o                                    Jonathan Coe
strînse pe corp. Fiecare părea să aibă puţin peste
douăzeci de ani şi nişte priviri strălucitoare şi goale, ca ale zeloţilor evanghelici.
— Salut, sînt Tim Simpson, spuse primul din-tre ei.
— lar eu sînt Mark MeGuire.
Tim Simpson explică auditoriului că tocmai se întorsese dintr-o şedere de un an în Minnesota, unde absolvise un curs de schimbarea organizaţiei la Duluth University. Pe de altă parte, Mark MeGuire se lăuda cu o diplomă în domeniul relaţiilor de grup, al planificării şedinţelor şi al dezvoltării resurselor umane, obţinută la University of Milton Keynes.
— lar scopul prezenţei noastre aici este să vor-bim despre schimbare, spuse Tim Simpson.
Dădu prima pagină a unui flip-chart şi arătă
cuvîntul „SCHIMBARE", care era scris cu litere de-o şchioapă.
— Exact, confirmă Mark MeGuire. Schimbarea este un cuvînt de groază. lar pentru mulţi dintre domniile voastre, acestea sînt vremuri de groază.
Dădu şi următoarea pagină a flip-chart-ului, arătînd spre cuvintele „VREMURI DE GROAZĂ".
— o bună parte dintre dumneavoastră vă veţi teme de schimbare, zise Tim Simpson. Pe alţii schimbarea va reuşi chiar să-i înfurie. însă mesajul pe care vi-l vom transmite pe durata următoarelor două zile va fi: profitaţi de frică, puneţi furia la treabă şi, mai presus de orice...
Se uită la Mark MeGuire, care dădu încă o
pagină de fiip-chart, după care cei doi intonară la unison:
— „ÎMBRĂŢIŞAŢI SCHIMBABEA".
— în calitate de facilitatori calificaţi, continuă Mark. MeGuire, sarcina noastră în cadrul acestor sesiuni va fi să vă implicăm într-o serie de module
cu simulare pe roluri şi procedee de sporire a crea-tivităţii.
 
Caso somnului
291

— Aceste metode au fost testate şi avizate de cîteva dintre companiile cele mai de succes din America, licită Tim Simpson.
— Exerciţiile pe care le veţi efectua nu trebuie privite ca un program de instruire per se, plusă
Mark MeGuire.
— Ne propunem doar să vă deschidem minţile...
— Să stimulăm gîndirea creatoare...
— Să vă captăm atenţia...
— Să fixăm puncte şi concepte cheie pentru o
reţinere pe termen lung...
— Şi în primu.1 rînd...
încă o pagină de flip-chart şi o nouă intonare
într-un glas:
— „SA VĂ MOTIVĂM PENTRU SCHIMBARE".
— Să vedem, pînă acum are cineva vreo între-bare? se interesă Tim Simpson.
Cei mai mulţi membri ai auditoriului păreau prea nedumeriţi şi perplecşi ca să pună întrebări la momentul respectiv, aşa că facilitatorii îi împărţiră în grupe de cîte cinci şi le explicară că primul exer-ciţiu avea să garanteze o atmosferă relaxată, în care
se puteau face prezentările.
— Tot ce trebuie să faceţi, zise Mark MeGuire, este să vă adresaţi colegilor de grupă, să le spuneţi numele - eventual vîrsta, dacă vreţi - şi cîteva amă-nunte profesionale pe care le consideraţi relevante.
— Asta-i tot, Mark? întrebă Tim Simpson. Mi se pare cam plictisitor şi convenţional.
— Ai dreptate, Tim, am uitat ceva, recunoscu Mark MeGuire. Şi ştii ce-am uitat?
— Cred că ştiu, Mark. Cred c-ai uitat... lar aici Tim Simpson dădu lă iveală o cutie de carton din spatele flip-chart-u\\i\, moment în care
exclamară amîndoi:
— „PĂLĂRIILE CARAGHIOASE"! Mai multe pălării de carnaval fură scoase acum din cutie şi distribuite la întîmplare delegaţilor

naft.isrt.'..
292                                    Jonathan Loe
uluiţi, în timp ce Mark MeGuire îi lămurea că li s-ar fi putut p&rea mai uşor şi mai nerestrictiv să intre în rolurile corespunzătoare pălăriilor cînd se pre-zentau.
Cei cinci membri din grupa doctorului Dudden ee aşezară în cerc, îşi puseră pălăriile pe cap şi-şi aruncară priviri posomorîte înainte de a-i da drumul.
— Păi, hai să-ncep eu, spuse un delegat încă-mnţit şi cu ochelari, care avea pe cap o cască de poliţist de mucava. Sînt doctorul Christopher Myers, am patruzeci şi opt de ani şi sînt confe-renţiar în cadrul catedrei de psihiatrie relaţionala.
— Numele meu, continuă femeia de lîngă el, care purta un coif de Valkirie împodobit cu două coarne, este Susan Herriot. Sînt medic, MRC* Psych, am patruzeci şi doi de ani şi sînt conferenţiar de psihiatrie perinatală.
— Sînt Russell Watts, rosti bărbatul de alături, care avea pe cap o pălărie de pîslă. Consultant particular şi psihoterapeut. Treizeci şi nouă de ani.
— Păzea şi ochii mari, flăcăi! tună dintr-o dată doctorul Dudden, izbind cu pumnul în masă cu o violenţă care-i facu pe ceilalţi să tresară şi avînd pe cap o pălărie de pirat. Steagu' negru sus, vela rîndunică-n vînt şi grijă mare la pupa! Cinşpe inşi pe lada lui, iuhu-hu, nu-i e frică nimănui!
Cum ceilalţi colegi îl priveau stupefiaţi, încheie prin a anunţa pe un ton mai potolit:
— Doctorul G. K. Dudden, MRC Psych, manager şi şef al echipei de la Clinica Dudden. Treizeci şi şase de ani la ultima aniversare. La dispoziţia dumneavoastră.
Ceilalţi nu se arătară suficient de interesaţi de prenumele lui ca să i-l ceară. în plus, pomenirea clinicii aprinse un licăr de recunoaştere în ochii ultimului membru al grupei, care spuse „Aha, cel cu
 
somnul!" înainte de a li se adresa tuturor. Era cel mai vîrstnic dintre toţi, avea o coamă de păr alb şi un chip fin, cu trăsături acviline, acoperite parţial în acel moment de vălul care atîrna de o parură cu boruri late, pe care se găsea un aranjament compus din cîteva rînduri de trandafiri de plastic roz şi bleu.
— Numele meu, spuse el încet, este Marcus Cole, FRC Psych*. Am cincizeci şi opt de ani, sînt profesor de psihiatrie judiciară şi a trebuit să anulez o întîlnire la Home Office ca să vin aici. Şi-acum, ce-ar fi să dăm jos bazaconiile astea?
Pe măsură ce activităţile din cursul dimineţii continuau, tensiunile dintre cei cinci membri ai grupei păreau să se intensifice în loc să se dizolve. Profesorul Cole şi Christopher Myers se cunoşteau deja foarte bine: îşi spuneau pe nume şi se tratau cu un respect reciproc evident. Totuşi, amîndoi manifestau o suspiciune făţişă la adresa lui Russell Watts şi afişau o răceală uşor de observat faţă de doctorul Dudden. Jocul următor, în care li se ceru să aranjeze şase beţe de chibrit în aşa fel încît să realizeze diferite combinaţii de triunghiuri echilate-rale, se desfăşură fără mari probleme. După aceea, pentru deblocarea canalelor de creativitate latentă (conform expresiei lui Mark MeGuire), cursanţii fură solicitaţi să realizeze nişte sculpturi personalizate din mai multe instrumente de curăţat pipa. Exer-ciţiul suscită anumite controverse, dat fiind că sculptura lui Russell Watts fu considerată obscenă şi explicită, ca de altfel şi gesturile pe care acesta începu să le facă spre doctoriţa Herriot şi pe care femeia se strădui din răsputeri să nu le bage în seamă. în cele din urmă, înainte de prînz, cei cinci practicară un joc intitulat „Schimbă paradigma!", în care avură de decupat cîte o reclamă color dintr-un ziar sau dintr-o revistă, trebuind apoi să
 
Member of the Royal College of Psychiatry.	* Fellow of the Royal College of Psychiatry.
le asambleze într-un colaj original. Li se recomandă de asemenea ca noile imagini să fie nu atît ab-stracte, cît reprezentaţionale.
— Asta-i tot ce-ai scos din tine? întrebă doctorul Myers la sfirşit, uitîndu-se la colajul profesorului Cole.
— Cum adică? spuse iritat profesorul, ale cărui degete erau mînjite cu lipici.
— Păi, e destul de simplist, nu?
— E un exemplu perfect de aeroplan, dacă vrei să ştii.
Aruncă o privire depreciativă la ceea ce făcuse doctorul Myers şi adăugă:
— Măcar la mine îţi dai seama ce este.
— Asta ce mai vrea să-nsemne?
— Păi, ce-ai vrut să faci acolo? Un elefant?
— E un cal, pentru Dumnezeu.
— Ai greşit forma.
— Cum adică, am greşit forma? E în formă de... de cal, fir-ar să fie. Barem eu mi-am propus ceva mai ambiţios. Aeroplane poate să facă toată lumea.
— Mai dă-te-n mă-ta, Myers. Tîmpit ai fost, tîmpit ai rămas.
Buna dispoziţie a grupei nu crescu defel în timpul prînzului. După ce-şi curăţă lipiciul de pe mîini, profesorul Cole păru ceva mai puţin belicos, mul-ţumindu-se să se aşeze la masă cu un aer resemnat, melancolic, şi să mănînce în linişte. Doctorul Myers, în schimb, deveni şi mai vehement.
— Parc-am fi iar la grădiniţă, să fiu al naibii, se plînse el. Cît or băga clovnii ăştia prepuberali în buzunar ca să ne facă să pierdem vremea în halul ăsta? la spuneţi, a auzit cineva de firma asta... Hingherii Pezevenghi sau cum le zice?
— Hingleton Pendlebury, cuvîntă doctorul Dudden, este o companie de prestigiu din comunitatea de afaceri. Personal, consider că activităţile din se-siunea de diimneaţă au fost extrem de stimulative.
 
L/'asa suni.ik^^,^
N-ar trebui să desconsiderăm metodele astea doar fnndcă la început par niţel juvenile. Succesul afa-cerilor americane tocmai pe aşa ceva se bazează.      ;
— Rahat cu perje, opină doctorul Myers. în pri-mul rînd, serviciile de sănătate nu sînt o afacere. în al doilea, succesul afacerilor americane e un mit. Uitaţi-vă la datoria lor naţională. Pe nemţi sau pe japonezi n-o să-i vedeţi jucîndu-se cu beţe de chibrit sau curaţătoare de pipă în orele de program. Dim-potrivă, lucrul ăsta arată tocmai care-i marea hibă a americanilor: infantilismul lor de toată jena. — Dumneavoastră ce credeţi, domnule profesor?
întrebă doctoriţa Herriot.
Femeia stătea lînga Russell Watts şi încerca să
se ţmă cît mai departe de el.
Profesorul Cole puse jos furculiţa şi cuţitul, după
care rosti visător:
— Peste doi ani mă pensionez. La ora aceea o să
am peste douăzeci şi cinci de ani de muncă în domeniu şi o să văd psihiatria transfomîndu-se, în ochii opiniei publice, dintr-o ştiinţă medicală seri-oasă într-un segment discreditat al serviciilor de stat şi într-un ţap ispăşitor pentru toate relele societăţii. Mi se pare cum nu se poate mai nimerit să-mi închei cariera făcînd colaje din hîrtie şi lipici, sub supravegherea unui individ cu zece ani mai tînăr decît fiul meu cel mic. Astăzi, continuă el, pe cînd ceilalţi îl ascultau cu o concentrare şocată, tre-buia să mă-ntîlnesc cu cei de la Interne şi condu-cerea spitalului ca să discutăm cazul unui tînăr schizofrenic internat într-una dintre secţiile mele. Sînt singurul autorizat să ofere o părere de specia-list referitoare la cazul ăsta, dar întîlnirea o să aibă loc fără mine. Cam aşa arată realităţile practicii
psihiatrice din Londra de azi.
— Directorii vor să-l externeze, presupun, spuse
doctorul Myers.
296	Jonathan Coe
— Da. E criză de paturi, iar starea lui s-a stabilizat în ultimele săptămîni.
— Definitiv?
— Nu. Doar mulţumită eforturilor noastre.
— Dar n-or să-i dea drumul, nu?
— Trag nădejde. Dar nu-i exclus.
— E periculos?
— Foarte.
Profesorul Cole se ridică anevoie şi spuse:
— Cred că mă duc să mă-ntind puţin. Ne vedem peste vreo jumătate de oră.
După plecarea lui, doctorul Dudden se apucă să le pună cafea tuturor şi pufni:
— Niţel cam dinozaur. Trebuie să-nveţe să fie în pas cu vremurile.
Christopher Myers se aprinse imediat.
— Ar fi bine să ţineţi cont că n-am îmbrăţişat cu toţii piaţa liberă cu entuziasmul dumneavoastră, domnule doctor Dudden, spuse el.
— o s-o faceţi, răspunse Dudden. N-o să aveţi încotro.
— Clinica merge ca pe roate, presupun?
— Ne descurcăm, ne descurcăm.
— N-aţi avut prea multă antireclamă? Doctorul Dudden încetă să-şi amestece zahărul din cafea.
— Adică?
— Mă gîndeam la necazurile de anul trecut cu tînărul acela. Parcă Webb îl chema, nu?
— Stephen Webb a murit într-un accident de maşină. Fără nici o legătură cu clinica mea.
— Da, fireşte. Totuşi, a făcut ceva vîlvă, ştiţi cum e...
Doctorul Dudden ridică din umeri. ' — Nu mă miră. Şi, sincer să fiu, nici nu mă deranjează.
— Aşa o fi, spuse doctorul Myers, ezitînd cîteva secunde, ca şi cum ar fi vrut să aducă în discuţie o
 
Casa somnitlu.i                                         297
chestiune delicată. Oricum, cred c-ar fi bine să ştiţi că mi s-a cerut să conduc o comisie care să cerceteze accidentul. o să primiţi în scurt timp o înştiinţare
oficială. In scris.
Doctorul Dudden se opri, cu gura căscată, tocmai
cînd voia să soarbă din cafea. Pălise brusc.
— înţeleg, rosti el încet.
Remarcînd liniştea care se aşternuse la masa lor, doctoriţa Herriot se întoarse spre Russell Watts şi-l rugă.să-i dea zahărul. Acesta îi întinse bolul cu pliculeţe albe şi maro, punîndu-i mîna pe coapsă cu
bună ştiinţă.
— Pariu pe cît vrei c-ai foc în pizdă, şopti el.
— Cred că e timpul să ne-ntoarcem în sala de conferinţe, spuse doctoriţa Herriot cu o voce neobiş-nuit de stridentă şi încordată, ridicîndu-se cu mişcări bruşte, de om aflat în culmea stuporii.
Cea mai mare parte a după-amiezei fu rezervată unui joc lung şi complicat pe nume „Bebeluşii extra-tereştri". în acest scop, Tim Simpson şi MarkMeGuire trasaseră cîteva cercuri cu sfoară pe pardoseala sălii de conferinţe. Acestea aveau diametrul de trei-patru metri, iar în mijlocul fiecăruia se găsea cîte o găle-
tuşă plină cu bebeluşi de jeleu.
— S-ar putea să vi se pară nişte bebeluşi dejeleu
obişnuiţi, spuse Tim Simpson, dar de fapt e vorba de embrionii unei forme de viaţă extraterestre. Tocmai au aterizat la dumneavoastră în grădină, iar în treizeci de minute or să iasă din găoace şi-or să se transforme în nişte monştri uriaşi, care sînt o ameninţare la adresa vieţii şi sînt capabili să
distrugă lumea.
— In plus, adăugă Mark MeGuire, au început
deja să emită o energie puternică şi cu un grad mortal de radioactivitate, aşaîncît oricine pătrunde
înăuntrul cercurilor o să fie ucis.
— Există o singură modalitate de distrugere a
acestor extratereştri, zise Tim Simpson. Nu sînt imuni la apă. li cufundaţi în apă şi mor instantaneu.
298
Jonathan Coe

Fiecare grupă primi o găleată cu apă şi cinci funii de cîte trei metri fiecare. Apoi li se spuse că aveau treizeci de minute ca să descopere cum puteau fi transferaţi bebeluşii dejeleu dintr-o găleată în alta fără să intre nimeni înăuntrul cîmpului radioactiv periculos, fără să pună mîna pe găleata cu extra-tereştri şi fără s-o scoată din cerc.
Doctorul Dudden preluă comanda grupei din care
facea parte.
— Ei bine, nu e indicat să ne pripim, zise el. Haideţi să rămînem cu capul pe umeri şi în cinci minute să ne gîndim la o strategie.
— Păi, lucrurile mi se par destul de clare, spuse doctorul Myers. Unul dintre noi o să trebuiască să intre în cerc şi să-i verse pe ăi mici direct în găleata
cu apă.
— Dar o să fie ucis, interveni doctorul Dudden.
— Şi? Se cheamă c-a salvat omenirea. Merită să
te sacrifici, nu?
— Hai să tragem la sorţi, propuse doctoriţa Herriot. Sau să dăm cu banul.
— Numai că mori imediat ce-ai pătruns în cerc.
— Nu ni s-a spus chestia asta. S-ar putea să ai zece sau treizeci de secunde, poate chiar un minut.
Doctorul Dudden se consultă cu Mark MeGuire, care-i spuse că, dacă pătrundeai în cerc, moartea era instantanee; mai mult, sacrificiile individuale nu erau în spiritul exerciţiului. Intorcîndu-se la loc, doctorul Dudden văzu că profesorul Cole făcea un nod la bucata de funie care-i aparţinea.
— Ce faceţi? întrebă el.
— Simplu ca bună ziua, răspunse profesorul. o să trebuiască să aruncăm nişte lasouri în jurul găleţilor. Cu unul prindem găleata cu apă şi o mutăm în centrul cercului. Pe urmă patru dintre noi trebuie să arunce lasourile în jurul găleţii cu bebeluşi, şi dacă strîngem cu toţii de funii, ar trebui să reuşim să ridicăm găleata şi s-o înclinăm, ca să-i vărsăm în
 
Casa somnului
299

apă. la uitaţi-vă, mai spuse el, arătînd spre celelalte grupe, deja s-au pus pe treabă.
Doctorul Dudden se încruntă savant.
— S-ar putea să meargă, acceptă el. Operaţiunea se dovedi extrem de anevoioasă şi le trebuiră mai mult de douăzeci de minute ca să fixeze găleata din centru cu patru funii, pregă-tindu-se apoi să tragă de ele sub supravegherea doctorului Dudden.
— Bun, zise el. Acum, cînd spun trei, ridicăm găleata şi pe urmă...
— Pot să spun şi eu ceva? întrebă Russell Watts.
— Ce? se răsti doctorul Dudden. Transpira vîrtos, iar întreaga activitate începuse să i se pară destul de stresantă.
— Păi, mă gîndeam că s-ar putea s-o fi pornit pe un drum greşit.
— Cum adică?
— Am presupus că toate creaturile astea trebuie distruse.
— Da, şi?
— Poate c-ar fi bine să-ncercăm să discutăm raţional cu ele.
Christopher Myers şi Susan Herriot lăsară funiile jos şi se priviră cu un aer disperat. Spre deosebire de ei, profesorul Cole părea să nu mai fie atent. Pe chip i se întipărise din nou expresia aceea visătoare. De fapt, se gîndea la întîlnirea de la care fusese nevoit să lipsească în cursul după-amiezei, precum şi la pacientul schizofrenic care se aflase în grija lui în ultimele săptămîni, întrebîndu-se ce avea să se întîmple în cazul în care conducerea spitalului decidea să-l externeze.
atacatorul avea un metru optzeci înălţime şipurta pantaloni negri şi o geacă verde de camuflaj
— Sa discutăm raţional cu ele? Ce Dumnezeu vreţi să spuneţi?
300	Jonathan Coe
— S-ar putea să fie primul nostru contact cu o civilizaţie extraterestră şi o să-i radem fără să-ncercăm deloc să comunicăm cu ei?
se plimba întruna de la un cap la altul al peronului, bombănind ca pentru sine şi uneori strigînd de-a binelea
— Pentru numele lui Dumnezeu, domnule, sînt bebeluşi de jeleu, nu de-adevăratelea. E doar un joc.
— Haideţi să-i răsturnăm pe afurisiţi în apă şi să terminăm bîlciul.
lama cuţitului pe care-l auea la el lucea in lumina soarelui de după-amiază
— Şi, mă rog, de unde ştim că apa chiar le vine de hac?
— Cum?
— Tocmai au aterizat la noi în grădină. Nu ştim nimic despre ei. Ce ne garantează că apa o să-i omoare?
victima rămîne în comă, după ce a fost rănită de mai multe ori prin înjunghiere în zona pieptului şi a gîtiilui
— Ştiţi ce, hai să punem mîna pe funii şi să-i dăm drumul.
— Da. Să nu ne mai copilărim.
— Sînteţi gata, domnule profesor?
externarea pacientului s-a făcut fără să se ţină • cont de părerea mea de specialist şi contrar reco-mandărilor formulate în raportul pe care l-am supus atenţiei celor de la Interne
— Marcus, eşti gata?
 
Casa somnului	301
dat fiind că nu par să existe perspective de ameliorare a stării fiului dumneavoastră, nu pot decît să vă transmit condoleanţe pentru sufe-rinţele pe care le va fi pricinuit, probabil, dum-neavoastră şi familiei
Profesorul Cole îşi dădu seama că i se adresase cineva şi îşi ridică privirile spre figurile nerăb-dătoare ale colegilor de grupă. Constată că stătea jos pe pardoseala sălii de conferinţe, deşi nu-şi amintea cum ajunsese acolo. înainte de a se ridica anevoie, scoase o batistă din buzunar şi-şi şterse cîteva broboane de transpiraţie de pe obraji şi de pe frunte.
— Da, sînt gata, glăsui apoi profesorul univer-sitar Marcus Cole, FRC Psych.
Imediat după aceea, cei patru trăgători de funii îşi reluară poziţiile, iar doctorul Dudden numără pînă la trei cu un glas monoton, dar totodată emo-ţionat. După ce sarcina fu îndeplinită cu succes, membrilor grupei li se dădu voie să mănînce bebe-luşii de jeleu îmbibaţi cu apă.
15
Nu se pusese niciodată problema unei lovituri primite de la Terry, avea grijă să sublinieze Sarah ori de cîte ori discuta incidentul fie cu o prietenă, fie chiar cu analistul personal. Cu toate acestea, era înspăimîntată. Nu mai văzuse în viaţa ei o ase-inenea manifestare a furiei, nici măcar din partea lui Gregory în seara cînd se despărţiseră. Se bătuse cu pumnul în masă şi în pereţi. Se scoseseră strigăte de mînie scurte, stridente şi neclare. Cîteva piese de mobilier fuseseră lovite cu picioarele şi azvîrlite prin cameră.
— Dar nu-i vina mea, protestase Sarah de mai multe ori. Nu sînt eu de vină. N-am avut ce să fac.
După incident, Terry nu mai vorbi cu ea aproape o săptămînă. Apartamentul pe care-l împărţeau nu era foarte mare şi le-ar fi fost greu să evite orice formă de contact, însă Terry transmise un mesaj cît se poate de clar cînd îşi luă toate cărţile şi ziarele din camera de zi, unde lucra de obicei, transformînd dormitorul liber şi neîncălzit într-un birou impro-vizat. Oricum, măsura nu avu efect, fiindcă la finele săptămînii fu chemat în biroul editorului, unde i se spuse că fusese dat afară. Şi cum din banii lui se plătea chiria amîndurora, acesta fu sfirşitul peri-oadei în care stătuseră în acelaşi apartament. Lucrase doar trei luni la Frame.
După cîteva zile se mutară: Terry pentru a începe o lungă perioadă de dormit pe podelele prie-tenilor, Sarah (care încă nu-si găsise un post de profesoară) pentru a se instala în camera de oaspeţi a unei mătuşi extrem de antipatice din Crouch End. Intre timp însă, furia lui Terry se domolise. Tînărul
 
Casa somnutui
303

îşi dădu seama că incidentul avea o dimensiune dacă nu caraghioasă de-a dreptul, cel puţin ironică, pe care avea s-o savureze din ce în ce mai mult pe durata anilor următori. Prin urmare, păstră legă-tura cu Sarah, o invită de multe ori la masă sau la un bar, iar de cîteva ori îi ceru să-i povestească totul din nou, ca să nu mai aibă nici un dubiu despre felul cum se produsese dezastrul.
— A fost un vis, Terry. Probabil c-am visat că o
făcusem.
— Dar cum se poate? Nimeni nu visează aşa
ceva.
— Ba se poate. Eu aşa visez. De cînd mă ştiu. Chiar şi acum, amintindu-şi de ziua aceea, lui Sarah îi fu imposibil să deosebească visul de reali-tate; trecerea dintr-o stare în alta avea loc fară să lase vreo urmă cît de mică. Fiecare era caracterizată de aceleaşi elemente: lumina fragilă a soarelui de după-amiază, mohorîndu-i sau înveselindu-i masa de scris în funcţie de mişcarea norilor, zgomotul trenurilor care treceau prin apropiere la doar cîteva minute unul de celălalt, iar dincolo de linia ferată, la marginea cimitirului, oceanul compus dm coroa-nele pomilor care se unduiau în bătaia vîntului. Era jumătatea lui noiembrie. In apartament domnea o tăcere fantomatică, iar atmosfera nu se schimbase în ultimele două zile, de cînd Terry plecase în Italia. De atunci nu mai vorbise cu nimeni, în afară de Terry însuşi, care o sunase în dimineaţa aceea din Milano, debordînd de poveşti despre celebrul regizor pe care fusese trimis să-l intervieveze şi vrînd să ştie dacă îi parvenise corectura discursului lui Henry Logan. Da, spusese Sarah, venise cu poşta chiar în ziua aceea. La care Terry îi zisese: Foarte bine, fiindcă o să te rog să faci o modificare.
La ora aceea, în cel de-al treilea an de existenţă, Frame devenise o publicaţie austeră şi relativ timo-rantă, cu un public redus numeric, dar influent şi

cultivat. Articolele tindeau să (ie lungi, cu ilustraţii puţine, dar în schimb cu note de subsol extrem de dense. în mod normal, comitetului de redacţie nici nu i-ar fi trecut prin cap să publice un material atît de subţire şi de anecdotic ca discursul rostit de Henry Logan la încheierea unui dineu simandicos;
numai că acest infam mogul şi fost producător englez îşi anunţase recent retragerea din lumea filmului, pentru ca în acelaşi timp - din motive doar de el ştiute — să salveze revista din ultima sa criză flnanciară, care se dovedise aproape fatală. Din nefericire, dat fiind că în prezent Logan era nu doar binefăcătorul publicaţiei, ci şi acţionarul ei majo-ritar, nu mai putea fi vorba de refuzul de a-i tipări dactilograma pătată de mîncare pe care o pusese cu mîndrie pe biroul redactorului-şef într-o luni dimi-neaţă. Fragmente dintr-o viaţă în filme, acesta era titlul ei inspirat, iar apariţia paginilor respective declanşase imediat un carusel frenetic al fugii de răspundere, dat fiind că - unul după altul - diverşi membri ai redacţiei declinaseră teribila sarcină de a redacta textul şi de a-i da cît de cît o formă. în cele din urmă, măgăreaţa căzuse pe Terry, din cauză că era ultimul angajat şi ocupa treapta cea mai dejos. Acesta văzuse imediat că nu putea face mare lucru cu privire la substanţa discursului, care conţinea amestecul scontat de amintiri banale şi autotă-mîieri nesuferite. Totuşi, se străduise din răsputeri să facă abstracţie de antipatia personală pe care i-o prilejuise fiul lui Logan cu ocazia scurtei lor între-vederi şi trecuse la îndeplinirea activităţii editoriale care i se părea cea mai utilă în cazul acela, şi anume redactarea notelor de subsol menite să ofere un plus de culoare biografică textului şi să explice nume-roasele trimiteri culturale pur britanice pe înţelesul cititorilor din alte ţări ai revistei.
Cu sîrguinţa nou-venitului, Terry petrecuse cel puţin o săptăinînă lucrînd la aceste note de subsol
Casa somnului	305
şi încă se chinuia să vadă care dintre ele erau oportune şi care superflue, cînd primise un telefon de la redacţie şi fusese anunţat că unul dintre redactori se îmbolnăvise. Terry trebuia să-i ţină locul, ceea ce presupunea, printre altele, răspun-derea plăcută de a zbura la Milano ca să pregă-tească un raport despre locaţiile unde avea să fie turnată o prestigioasă coproducţie anglo-italiană. înainte de plecare, lăsase la redacţie o versiune mai mult sau mai puţin finală a textului adnotat, rămînînd în continuare cu o serie de incertitudini sîcîitoare. Tocmai pentru lăinurirea unora dintre ele o sunase pe Sarah din Italia de dimineaţă şi o întrebase dacă sosise corectura.
— Acum fii atentă, îi spusese el, fiindcă trebuie trimise înapoi prin poştă, cu clasa întîi, chiar în seara asta. Aşa că mai întîi trebuie să le citeşti de la cap la coadă şi să semnalezi greşelile de literă. lar după aia - mă asculţi? — după aia vreau să scoţi nota de subsol numărul trei.
Rostise cuvintele cît mai clar cu putinţă, aco-perind paraziţii care se auzeau pe liniile inter-naţionale.
— Nota de subsol numărul trei. Scoate-o. N-avem nevoie de ea. E ca nuca-n perete şi nu comunică nimic în plus.
— In regulă, zisese Sarah. E simplu. Mă descurc, nici o problemă.
— Da, dar ai grijă s-o faci cum trebuie, insistase Terry. o să trebuiască să renumerotezi toate mfra-paginalele. Verilîcă atent, să corespundă.
— Aşa o să fac, Terry. Fii fără grijă. După aceea Terry închisese, aparent liniştit şi mormăind ceva despre un prînz pe care avea să-l ia în scurt timp în compania lui Marcello Mastroianni.
Sarah aşteptă pînă la începutul după-amiezei, cînd cumpărăturile fuseseră deja făcute, iar lumina începuse să cadă mai bine pe birou. După ce-şi
306	Jonathan Coe
pregăti o cafea, scoase foile de hîrtie din plic şi le aranjă frumos în faţa ei. Notele de subsol ale lui Terry se găseau pe o pagină separată; cea de-a treia trebuia eliminată, iar celelalte renumerotate, însă deocamdată le puse deoparte şi se decise să parcurgă mai întîi întregul text (în total, cinci pagini), citmdu-l cu mare atenţie, ca să descopere eventualele greşeli de sens sau de tipar. Pentru această activitate avu nevoie de douăzeci de minute. Pe urmă se întoarse la o frază aflată în prima parte a textului. „Cine ar fi crezut, scrisese Logan, că doar cu un an în urmă aveam să devin directorul admi-nistrativ al unei mîndreţi de country club şi centru de agrement situat la o aruncătură de băţ de aceleaşi studiouri - nici mai mult, nici mai puţin decît în Teddington?" După cuvîntul „Teddington" fusese bătut mai sus un „3" care îl trimitea pe cititor la o simplă notă explicativă de pe pagina separată, care avea următorul conţinut: „O suburbie placidă şi respectabilă a Londrei, aflată pe malul Tamisei, la sud de Richmond". Aceasta era nota de subsol pe care Terry o voia eliminată. Sarah nu înţelegea motivul, mai ales într-o fază atît de avansată a redactării, dar în fond era decizia lui. Prin urmare, şterse „3"-ul ridicat din text, făcu un semn clar de corectură pe margine şi începu să modifice toate cifrele care veneau în continuare: „4" deveni „3", „5" se transformă în „4" şi aşa mai departe. De notele propriu-zise nu se atinse deocamdată. Era o muncă simplă, mecanică, iar în apartament era atîta linişte încît auzea sunetul stiloului pe foaia de hîrtie şi fiecare sorbitură delicată de cafea semăna cu o destrămare zgomotoasă a tăcerii.
Tocmai efectuase ultima schimbare, transfor-mîndu-l pe „16" în „15", cînd auzi un zgomot în vestibul: ceva pus în cutia de scrisori. Deşi se făcuse tîrziu, nu era exclus să fi venit vreun plic cu poşta de seară. Se duse să se uite şi dădu peste o scrisoare
 
Casa somnutui
307

care căzuse pe podea. Fusese pusă într-un plic simplu de culoare albă, avea un timbru de clasa întîi, iar Sarah îşi dădu seama imediat după cali-grafie că expeditorul era Robert. Tremurînd, des-chise plicul cu degetul arătător şi se opri în vestibul ca să citească scrisoarea.
Nu mai primise nici o veste de la Robert din ziua cînd se despărţiseră - ziua cînd îl lăsase stînd pe marginea falezei stîncoase, cu obrajii învineţiţi şi umflaţi din cauza unui accident bizar, neelucidat, care avusese loc la el în dormitor înainte de ivirea zorilor. Nu venise după ea în casă, iar după o oră apăruseră părinţii lui Sarah ca s-o ia definitiv de la Ashdown, cu tot cu bagaje. lar de atunci, nimic.
Două scrisori trimise lui Robert pe adresa de la Ashdown rămăseseră fără răspuns. Pe urmă, la şase sau şapte săptămîni după terminarea semestrului, Sarah sunase acolo, iar un bărbat căruia nu-i mai auzise vocea pînă atunci îi comunicase că Robert plecase de mai bine de o lună. Le dăduse telefon părinţilor lui, de la care aflase că era în vacanţă undeva în Europa, cu un bilet de tren în circuit. La următorul apel aceştia îi dăduseră o adresă ciudată dintr-un oraş care nu-i spunea nimic, la vreo trei sute de kilometri de Londra. Nu avea telefon. Sarah îi scrisese şi acolo, dar nici de data asta nu primise răspuns. Nici scrisorile trimise de Terry nu se bucu-raseră de alt tratament. Sarah renunţase. Robert îi spusese că nu mai voia să fie prieten cu ea, cel puţin deocamdată. Se părea că nu glumise. Dar şi efor-turile ei aveau o limită. lar acum, scrisoarea asta. Nu avea nici o adresă şi consta într-o singură foaie de hîrtie, care părea că fusese scrisă în mare grabă. Sarah avu certitudinea că nu avea să afle prea multe noutăţi.
Conţinutul scrisorii era următorul:
308	Jon.a.than. Coe
Dragă Sarah,
A fost rău la Ashdown. o idee proastă. Am stat doar o săptămînă-două. Prea multe fantome.
Pe urmă am plecat acasă pentru o vreme. Certuri cu taică-meu (nu ne-am înţeles niciodată) şi o mulţime de zile în pat. Plictiseală mare, aşa că am încercat să călătoresc niţel. Nici aşa nu m-am distrat cine ştie ce.
E fără speranţă, îşi zise Sarah. Ba chiar mai rău. Bine măcar că paragraful următor părea mai lung.
Ţi-am povestit vreodată despre un vis pe care l-am avut cînd eram copil? Probabil că da - mai devreme sau mai tîrziu, cred că ţi-am spus tot. Era despre mersul pe un drum, un drum foarte încins si plin de praf, la marginea căruia se găsea o femeie în uniformă de asistentă medicală care arăta undeva în depărtare, spre o clădire de care mi-am dat seama că era un spital. Femeia stătea în dreptul unui indicator de circulaţie scris într-o limbă străină.
Pînă la urmă am desluşit sensul visului, ce anume încercase să-mi spună.
Prin urmare, iată-mă. In linii mari, o să-ţi dai seama unde mă aflu dacă o să te uiţi la timbru, dar în locul tău deocamdată n-aş încerca să reînnod legăturile. Nu ţi-ar plăcea compania mea.
Cam asta ar fi, Sarah, pentru moment. Dar într-o bună zi o să mai capeţi veşti despre mine. Asta ţi-o promit. Şi sper ca pînă atunci să-ţi meargă bine.
Te iubesc mai mult ca niciodată.
Robert
— Şi, mă rog, ce a spus în scrisoare? avea să întrebe de fiecare dată Terry.
— Nimic, răspundea Sarah. Aproape nimic. Nu mi-a zis nici unde stătea, nici ce avea de gînd să facă... nimic.
 
Casa somnului	309
— Ce s-a întîmplat după aceea?
— Păi, cred că... îmi aduc aminte c-am dus scri-soarea în camera de zi, m-am aşezat pe ce-am găsit şi am încercat s-o mai citesc o dată. lar pe la jumătate am început să tremur, mi-am dat seama că mă apucă, dar n-am avut ce să fac şi pe urmă,,. m-am dus de-a dura, aşa cred.
— Te-ai dus de-a dura? Cum adică?
— Ştii, am observat că uneori păţesc o chestie ciudată. Am un fel de leşin, deşi rămîn conştientă. Dar muşchii nu mă mai ajută deloc şi nu pot să mă mişc pînă nu-mi trece. Mi s-a întîmplat şi la petre-cere, nu mai ţii minte?
— Erai beată.
— Toţi eram. Nu eram mai beată ca alţii. Ştiu cum e să fii beat, dar de data asta a fost cu totul altceva. In primul rînd, eram stoarsă ca o lămîie. Primul lucru pe care mi-l doresc după ce trece e să dorm.
Exact asta făcu şi acum, cîteva minute mai tîrziu, întinzîndu-se cît era de lungă pe canapea, cu scrisoarea boţită a lui Robert uitată undeva sub ea. Adormi în cursul după-amiezei şi începu să viseze;
şi ca majoritatea viselor pe care le avea cînd era amărîtă sau foarte emoţionată, şi acesta fu inspirat de întîmplările prin care trecuse cu puţin timp înainte de a închide ochii. Altfel spus, visă despre corecturile din articolul lui Terry. Din păcate, visă de asemenea că le terminase şi chiar că le verificase din nou. Prin urmare, după ce se trezi năucă (după cinci minute? - îi fu imposibil să-şi dea seama), se ridică în capul oaselor, se uită în jur, puse deoparte scrisoarea lui Robert şi se întoarse la birou, nici măcar nu se mai obosi să arunce vreo privire pagi-nilor înainte de a le vîrî în plicul deja timbrat şi cu adresa scrisă, lipindu-l apoi şi dînd fuga la cutia poştală de pe trotuarul celălalt.
Insă notele de subsol nu fuseseră nici corectate, nici renumerotate. Şi iată cum se întîmplă ca
discursul de după dineu al lui Harry Logan să declanşeze involuntar minimum şapte procese de calomnie, să aibă un efect devastator asupra carie-rei lui Terry şi pînă la urmă să rămînă în analele ziaristich drept „articolul din cauza căruia s-a zis cu Frame".
Fragmente dintr-o viată în filme
Producătorul, regizorul şi bon uiueur-ul Harry Logan priveşte înapoi cu melancolie la suişurile şi coborîşurile unei cariere îndelungate.
Acum că am început să mă bucur de o pensie bine meritată, mi se pare incredibil că am intrat de bunăvoie în lumea asta nebună şi superbă cu aproape cincizeci de ani în urmă, în 1935, cînd am jucat pentru întîia oară ca figurant la Studiourile Twickenham. Primul film la care am lucrat s-a numit S-apus foc şi a avut pe afiş doi comici de nota zece, Bud Flanagan si Chesney Allen1; cu o ase-menea pereche de trăşcălii pe platou, vă daţi seama că n-am avut o secundă de plictiseală! Deşi, bine-înţeles, n-a ajuns un „clasic", filmuleţul n-a fost rău, iar pe la sfirşitul distribuţiei a apărut şi numele unui tînăr actor pe nume Alastair Sim, care în scurt timp avea să ajungă el însuşi o mare vedetă.3
în viaţă, după cum am avut ocazia să descopăr, ne întoarcem de multe ori de unde am plecat. Cine ar fi crezut că doar cu un an în urmă aveam să devin directorul administrativ al unei mîndreţi de
1. Cunoscuţi actori englezi de music-hall, care au apărut împreună pe scenă din 1931, iar ulterior au devenit membri ai Găştii Nebune.
'2. Sim( 1900-l976) ajucatmai tîrziuîn succcese de genul Verde: pericol (1946), Cele mai frumoase zlle din ulaţă (1950) şi multe pelicule din seria St Trinian, poate cele mai cunoscute.
 
Casa somnului	311
country club şi centru de agrement situat la o aruncătură de băţ de aceleaşi studiouri - nici mai mult, nici mai puţin decît în Teddington? Acest club, pe care pot să-l consider piesa de rezistenţă a întregii mele reţele, a găzduit deja o serie de oaspeţi distinşi şi se mîndreşte, printre alte puncte de atrac-ţie, cu două terenuri de golf de cîte optsprezece portiţe, care reprezintă o adevărată provocare,3
Studiourile acelea mi-au rămas la suflet şi în alte fpluri, căci tot la Twickenham, cu doar cîţiva ani în urmă, am cunoscut-o pe minunata (şi a cin-cea) mea soţie Marsha, care la momentul respectiv avea filmări acolo. Ajunsă acum o actriţă distinsă, fireşte, Marsha este încîntător de sinceră cu privire la începuturile propriei cariere şi n-a ascuns nici-odată faptul că s-a lansat în cinematografie printr-o serie de filme porno regizate chiar de mine.4 Totuşi, lucrul pe care nu-l ştiu mulţi este că în acelaşi timp e o femeie extrem de credincioasă şi o catolică fer-ventă. Printre cele mai preţuite volume din biblio-teca noastră se numără cîteva cărţi care i-au fost recomandate în timpul unei audienţe la Papa Paul al VI-lea, care a declarat că erau printre cele mai însufleţitoare şi influente opere pe care le citise vreodată.5
3. o suburbie placidă şi respectabilă a Londrei, aflată pe malul Tamisei, la sud de Richmond.
4. Elogiate recent de către Denis Thateher, care a decla-rat că îi oferiseră „şase dintre cele mai agreabile ore din viaţă". Margaret, soţia lui, a glumit mai tîrziu, spunînd despre el că rămăsese „ţeapăn ca un băţ ore întregi după aceea".
5. Pentru posteritate, titlurile lor erau Udă In chiloţi, Limba păsăricilor şi Frişca de pe fafă.
Jonathan Coe
312
312
Sincer aa fiu, n-am văzut nimic rău la filmele care descriu frumuseţea actului sexual într-un mod deschis, dnstit şi direct. Şi nu văd nici o contradicţie între acest lucru şi reputaţia mea de odinioară ca susţinător puternic al filmelor de familie, care nu fac obiectul acestei discuţii. De pildă, la sfirşitul anilor '4o am încercat să pun bazele unei companii de producţie anglo-americane pentru turnarea unor filme de familie cu ecou în lumea largă. Detinînd prima opţiune pentru o serie de cărţi excelente, am petrecut multe luni la Hollywood, unde am încercat să pun lucrurile în mişcare, însă fără rezultat. Poate că am greşit cînd am insistat asupra unei vedete anume - căci descoperisem un actor tînăr şi chipeş, aflat atunci la început de carieră, pe nume Dean Martin - care, dacă mă gîndesc bine, era o alegere . destul de bizară pentru rolul principal masculin16
Oricum, pînă la urmă s-a ales praful.
Cînd insuccesele de genul ăsta mă fac să-mi pierd curajul, mă gîndesc pur şi simplu la umilele mele începuturi şi ma minunez în faţa distanţei uriaşe pe care am parcurs-o de atunci. Taică-meu avea un inic magazin de dulciuri în Market Harborough, de care se leagă o povestioară amu-zantă pe care sper că mă veţi ierta dacă o s-o mai spun o dată, deşi a fost repetată deja de multe ori. într-o după-annază a siîrşitului de an 1929 sau 193o, ţin minte ca în dreptul prăvăliei s-a oprit un Rolls Royce uriaş, din care a coborît un băieţel ca să cumpere de o jumătate de penny bomboane asortate cu lichior, pe care le-a înfulecat cu poftă. „într-o bună zi, i-a spus el lui taică-meu, o să ajung foarte bogat şi celebru, dar tot o să ţin minte prăvălia asta şi dulciurile ei minunate." Şi ce să
6. Printre cărţile respective se presupune că se numărau Confesiunile Sftntului Augustin si Reuelaţiile iubirii
divine de Julian de Norwich.
 
Casa somriului
vezi, după treizeci de ani taică-meu a primit o invitaţie la Palatul Buckingham, căci băieţelul de pe vremuri fusese nimeni altul decît Philip, viitorul
Duce de Edinburgh!7
Bineînţeles, am avut parte atît de tragedii, cît şi
de noroc în familie. Ţin minte foarte bine acea noapte cumplită din august 1959 cînd fratele meu Jack stătea la noi şi a primit un telefon prin care era anunţat că-i dispărusera cei trei copilaşi. Mai tîrziu poliţia a descoperit că adoratul lui fiu Jimmy -cel mai mare dintre fraţi - fusese răpit şi ucis de un maniac sexual.8 Am admirat întotdeauna colosala tărie de caracter de care a dat dovadă Jack, depă-şind această nenorocire şi devenind un politician şi om de stat de mare succes, care a ştiut să rămînă integru chiar şi în această arenă uneori corupă-toare. (Ca exemplu al standardelor lui Upsite de compromisuri, îmi aduc aminte că odată mi-a şoptit călduros despre un bătrîn politician pe care n-o să-l numesc ca să nu-i ofensez modestia; „în viaţa publică am încredere doar în trei oameni: iată-l pe
unul dintre ei".)9
Cred că între timp v-aţi dat seama că provin
dintr-o familie strîns unită, ale cărei valori tradiţionale - loialitatea şi sprijinul reciproc — au însemnat dintotdeauna foarte mult pentru mine. Deşi m-am despărţit de prima soţie (americancă), pastrez o strînsă legătură cu fiul nostru Bruce, care în prezent e unul dintre producătorii de succes de
7. Ulterior acesta a devenit un personaj public cu totul aparte, îndeosebi datorită alcoolismului şi enorinului apetit sexual pe care el însuşi le-a mărturisit.
8. întîmplarea a stat mai tîrziu la baza filmului Maga-zinul de dulciuri, una dintre comedhle mai puţin
reuşite ale lui Norman Wisdom. Din fericire, ceilalţi doi au fost găsiţi după aceea în
deplină siguranţă, în patul din casa de la Esher a lui Jack Logan.
314
Jonathan Coe

la Hollywood. Femeia care ne-a inculcat aceste valori şi pe care ne-o amintim cu toţii cu mult drag a fost scumpa mea mamă - o persoană debordînd de căldură şi de vitalitate, care şi-a trăit întreaga viaţă aureolată de nimbul auriu al rîsului. Mai mult, a murit la fel cum a trăit: rîzînd - în acest caz, de o glumă spusă de un comic la televizor (aş vrea să-mi amintesc numele lui), cu o gospodină care îi povestea vecinei despre televizorul ei cel nou. „Are o consolă de aproape dncizeci de centimetri", ar fi spus ea. „Ei bine, da, ar fi răspuns vecina, cincizeci de centimetri ar putea să consoleze pe oricine"10;
moment în care mama a început să rîdă cu poftă, s-a înecat cu un şorici de porc şi a murit într-o jumătate de oră.
Am vorbit de familie, dar poate că ar trebui să mă refer şi la prieteni. Unul dintre lucrurile care îmi plac cel mai mult în domeniul ăsta nebunesc şi fermecat este extraordinara diversitate de oameni talentaţi care se strîng sub umbrela lui blajină şi care m-au binecuvîntat, de-a lungul anilor, cu prie-tenia şi afecţiunea lor. Mi-am dat seama mai bine de acest lucru cu doar două săptămîni în urmă, cînd un grup select de conspiratori - printre care s-au numărat, o spun cu bucurie, mulţi dintre iluştrii invitaţi din seara asta - şi-au pus minţile la con-tribuţie şi au organizat o petrecere-surpriză în cinstea mea la London's National Portrait Gallery. Ce paradă a celebrităţilor! După ce am fost întîm-pinat la uşă de vechiul şi dragul meu prieten Jeffrey Archer11, de cine credeţi că am dat cu ochii de la bun început - contemplînd, cu o încruntătură amuzată, dar sceptică, un nou portret care i se făcuse în ulei -
10. Se crede că ar fi fost o referire la primul-ministru de atunci, Edward Heath.
11. Originea acestei glume rămîne necunoscută, in ciuda strădaniilor noastre susţinute.
 
Casa somnului
315

dacă nu de viteazul om de litere Kingsley Amis12. Am purtat o discuţie cumsecade despre diverse chestiuni culturale şi politice (amintirile lui despre o recentă întîlnire cu Larry Olivier au fost, trebuie s-o spun, pe cît de succinte, pe atît de savuroase13), dar a trebuit să mă despart de el mult mai repede decît mi-aş fi dorit, ca s-o salut din nou pe încîn-tătoarea doamnă Vera Lynn14. In cele din urmă, am avut un dialog cuceritor cu o persoană pe care am admirat-o ani în şir şi a cărei carieră cinemato-grafică nu s-a bucurat niciodată, după părerea mea, de recunoaşterea meritată - este vorba de marele compozitor şi interpret Cliff Richard.15
Una peste alta, a fost o seară memorabilă, care s-a dovedit însă în multe privinţe tipică pentru ceea ce ajunsesem să aştept de la această nebunească şi minunată afacere care este lumea filmului.
12. Susţinător loial şi propagandist al Partidului Conser-vator, ale cărui romane nu sînt, totuşi, privite cu mare seriozitate în cercurile literare.
13. „L-au agăţat ca lumea", aceasta a fost singura părere rostită de Amis cu acea ocazie.
14. Cei doi se întîlniseră în premieră cu puţine săptămîni în urmă, ca să-şi împărtăşească entuziasmul pentru trabucunle jamaicane şi pentru desenele erotice din secolul al optsprezecelea.
15. Personalitate durabilă, care a interpretat numeroase balade înălţătoare şi care de zeci de ani este consi-derată una dintre reginele acestui gen de muzică din Anglia.
16. Interpret al unor şlagăre de răsunet cum ar fi Congratulations şi Deuil Woman, ale cărui apariţii cinematografice s-au rezumat deocamdată la filme muzicale de mîna a doua pentru tineri (Vacanţa mare, o viaţă minunatd ete.).
Jonathan Coe
316
Terry şi Sarah mai păstrară legătura cam un an după plecarea din apartament. Mesele la restaurant se transformară în cîte o băutură din cînd în cînd, iar acestea la rîndul lor se văzură înlocuite de telefoane. Sarah simţi că Terry era din ce în ce mai rece cu ea. La cîteva luni după ce fusese dat afară de la Frame, acesta reuşi să-şi găsească de lucru la o revistă care tipărea programe de televiziune, unde printre altele trebuia să compună prezentări scurte şi atrăgătoare ale filmelor săptămînii. Avea la dispoziţie invariabil cincisprezece cuvinte per film, indiferent dacă era vorba de Smokey şi banditul sau de Regula jocului. o muncă descalificantă, şi-ar fi. putut zice Sarah, care însă nu avu cum să nu observe, cu ocazia ultimelor lor întîlniri, că părea să se dedice acelor activităţi cu tenacitate şi cu o energie din ce în ce mai mare. Ochii lui, îngreunaţi dintotdeauna de povara celor paisprezece ore de somn pe noapte, deveniră în scurt timp tiviţi cu roşu şi ficşi. Terry admise că nu mai avea nevoie de chiar atît de mult somn. Recunoscu de asemenea că interesul lui pentru Salvatore Ortese, pentru De serviciu la closet şi in general pentru formele „pier-dute" începuse să se micşoreze. Visele lui vizionare, imprecise şi edenice se răriseră tot mai mult, ajungînd mai întîi la unul pe săptămînă, apoi la maximum unul pe lună. Nu mai înţelegea ce rost ar fi avut să-şi petreacă o jumătate din viaţă dormind, în majoritatea nopţilor rămînea treaz, uneori pînă la ivirea zorilor, şi vedea tot felul de filme la tele-vizor sau pe video. Ce fel de filme? întreba Sarah, la care el ridica din umeri şi răspundea: N-are
importanţă.
După ce pierdură legătura, Sarah dispăru din
atenţia lui Terry, dat iîind că meseria de profesor era una dintre cele mai anonime. Insă ea continuă să-i
 
Casa somnului
317

vadă numele prin reviste şi apoi în ziare, semnătura lui devenind tot mai cunoscută, iar articolele lui urcînd treptat spre partea superioară a paginilor. De cîteva ori îl văzu şi la televizor; şi chiar dacă interesul ei pentru lumea filmului nu fusese nici-odată foarte pronunţat, îşi dădu seama că devenise unul dintre principalii susţinători ai unui tip de critică prin care se aruncau la coş toate conceptele de valoare pe care el însuşi le preţuise cu puţini ani în urmă. In rest, Sarah nu avea idee ce fel de om ajun-sese sau cum arăta viaţa lui acum. Se surprindea însă spunîndu-şi uneori: îmi place să cred
vVVv''••'VV<U/Vw/^^
SOMNUL MVR
16
cred că l-am cunoscut pe fratele tău.
In ochii doctoriţei Madison se citi un licăr scurt -o invitaţie la circumspecţie, vecină cu îngrijorarea -pe care însă femeia şi-l domină imediat, după care întrebă:
— Serios? L-ai cunoscut pe Philip?
Fu rîndul lui Terry să se arate surprins.
— Nu, nu Philip, Robert. Pe fratele tău, Robert.
— Pe fratele meu îl cheamă Philip. E genetician şi trăieşte la Bristol.
Asta nu suna foarte promiţător.
— A fost student aici? se interesă Terry.
— La universitatea asta? Nu. S-a dus la Cambridge.
— Tipul la care mă gîndesc, insistă Terry, a fost student aici. A fost unul dintre prietenii mei cei mai buni. Semăna leit cu tine şi spunea că are o soră geamănă pe nume Cleo, care a fost încredinţată spre adopţie cînd erau foarte mici.
Doctoriţa Madison surîse.
— E o poveste frumoasă, dar cred că-i doar o închipuire de-a ta, spuse ea. Mă refer la asemănare. N-am avut nici un frate geamăn.
— Ai fost adoptată?
Doctoriţa Madison se uită la ceas.
— Terry, am de condus un seminar. Pe cînd se însera dădu din nou peste el, stînd pe terasă, cu un blocnotes şi un creion pe genunchi.
— încă o cronică de film? întrebă ea, trăgîndu-şi un scaun şi aşezîndu-ee lîngă el.
— Nu, îmi notam cîte ceva. Amintiri, impresii, chestii de genul ăsta... habar n-am de ce.
Jonathan Coe
322
— Şi computerul unde-i? Ai pus bateriile la
reîncărcat?
— Nu, ni-am gîndit să fac o variaţie şi să scriu
de mînă.
—Aha.
Doctoriţa Madison stătu picior peste picior, după
care reveni la poziţia iniţială şi se aplecă în faţă. Nu mai parea la fel de stăpînă pe ea ca de obicei. — Te-am minţit de dimineaţă, rosti ea pe neaş-teptate. Am fost adoptată. S-a întîmplat cînd aveam trei s&ptămîni. Noii părinţi mi-au spus Sally, numai c-am urît numele ăsta de cînd mă ştiu, aşa că după ani de zile, cînd mi-au dezvăluit numele adevărat, m-am hotărît imediat să-l folosesc. Pe lîngă asta, am avut un frate geamăn şi l-a chemat într-adevăr
Robert.
Terry clătină din cap, uluit nu de povestea în
sine, ci de toate acele întorsături ale lucrurilor care
n aduseseră acum faţă în faţă.
— Am ştiut că tu eşti, zise el. Am ştiut că nu se
putea să fie altfel. Dar, vezi tu, a trecut o groază de vreme de cînd n-am mai fost atent la feţele oame-nilor şi n-am mai putut să le recunosc. lar aseară ţi-am auzit numele mic pentru prima oară. Insă... însă oricum, ce s-a întîmplat? Ţi-ai întîlnit părintii
adevaraţi? Ai mai dat de Robert?
Cleo dădu din cap.
— Da. Pînă la urmă i-am găsit. A fost prea mare
curiozitatea.
Deocamdata păru să nu mai aibă nimic de spus
pe marginea acestui subiect.
— Şi zici c-aţi fost prieteni buni?
— Da. Foarte apropiaţi.
— Ai ţinut legătura cu el după ce-aţi terminat
universitatea?
— Ain încercat să-i scriu o dată sau de două ori.
Dar, din cine ştie ce motiv, nu cred c-a mai vrut să ramînă în contact cu nici unul dintre noi. Pur şi
simplu a dispărut.
 
Casa somnului
323

— A ştiut cineva unde s-a dus? Şi-a pus vreodată cineva întrebarea?
— Da, sînt convins.
Cleo îşi îndreptă privirile spre mare. Avea oche-lari fumurii, ale căror lentile se închideau tot mai mult la culoare pe măsură ce reflectau strălucirea soarelui, făcînd ca expresia din ochii ei să fie impo-sibil de ghicit. într-un fel, reticenţa ei începu să-l neliniştească pe Terry, care după un timp căzu pradă unei bănuieli negre, fără nume.
— Mai... e ... trăieşte, nu?
După o pauză îndelungată, ea răspunse:
—Nu.
Terry îşi înclină capul. Cine ştie din ce motiv, anticipase acest lucru; vestea îl pleoşti, însă fără să-l surprindă foarte tare.
— Drace, spuse el, oftînd adînc. Ştii, am fost sigur... uneori chiar m-am întrebat dacă n-o să ter-mine în felul ăsta.
— Cum? întrebă Cleo, cu o notă tăioasă în voce.
— Sinucigîndu-se.
— N-am spus că a făcut-o.
— Nu, dar aşa s-a întîmplat, nu?
Doctoriţa privi undeva în faţă, fără să răspundă.
— Ai idee de ce? Tot nici un răspuns.
—Cum?
— Cred c-a fost vorba de-o femeie, zise ea atît de încet şi cu eforturi atît de mari, încît Terry izbuti cu nare greutate s-o înţeleagă. o femeie de care era ndrăgostit pînă peste cap. Cît despre cum...
îşi scoase ochelarii, se şterse la ochi şi continuă intr-o răsuflare:
— Intr-o noapte a intrat cu maşina într-un zid. 'e o stradă din South London. Fără scrisori de adio, Iră nimic.
— Bietul Robert, murmură Terry. Apoi se cufundă într-o tăcere neputincioasă. Ştia 'i pînă la urmă discuţia asta, sau amintirea ei, avea
324                                    Jonathan Coe    •
să-i trezească anumite sentimente - resturile unor supărări sau regrete de demult -, dar deocamdată răroase cu privirea fixată la orizont, fără să trădeze nimic. Cînd o rază a soarelui care apunea ţîşni de după un nor şi se reflectă în apă cu o strălucire ameţitoare, avu viziunea fugară a zidului unei fun-dături din South London, alb şi strălucitor în lumina farurilor de la maşina cu care Robert intrase în el. Se întrebă dacă în clipa aceea se gîndise măcar puţin la prietenia lor, dacă existase o ammtire cît
de mică...
— Cînd a fost asta? întrebă el într-un tîrziu.
— Acum opt ani.
— Şi îl ştiai de mult?
— Nu. Ne văzuserăm pentru prima oară cu doar
cîteva luni mai devreme.
— Totuşi, cred c-a fost ceva extraordinar, spuse
Terry,.strădumdu-se - atît pentru Cleo, cît şi pentru el — sa vorbească pe un ton mai vesel. Să-ţi întîlneşti fratele geamăn - jumătatea, omologul tău - după atîţia ani. Cît aveai pe-atunci, douăzeci şi şase,
douăzeci şi şapte...?
Se întrerupse, văzînd-o pe Lorna, care ieşise pe
terasă cu un mesaj pentru doctoriţa Madison.
— Avem o tînără cam ciudată la primiri. Am încercat să stau de vorbă cu ea, dar spune că vrea
să vă vadă personal.
— în ce problemă vrea să mă vadă?
— Doreşte să rămînă aici peste noapte. Spune
c-a vorbit în somn şi că-şi face griji.
— Cine a trimis-o?
— Cred că nimeni. Locuieşte în zonă şi a venit
la plesneală.
— Ei bine, fă-i vînt. Nu intră nimeni aici fără
trimitere.
— I-am spus deja.
Lorna făcu o pauză, după care încercă altceva:
— Totuşi, avem un dormitor liber. Din cauza anu-lării ăleia.
 
Casa somnului
325

— N-are importanţă, spuse doctoriţa Madison,
— Da, dar fata asta... insistă Lorna derutată. Spune că v-aţi întîlnit cu ea nu de mult, i-aţi dat o carte de vizită şi i-aţi zis că poate să vină.
In clipa aceea Cleo îşi aminti de tînăra care stătuse lîngă ea pe plajă, în ziua cînd se întorsese din concediu. Privind în urmă, îşi dădu seama că nu •făcuse bine dîndu-i cartea de vizită, dar presupu-sese că avea s-o arunce imediat. Chiar şi acum, deşi pînă la urmă se bucura de venirea ei, era relativ şocată de faptul că îndrăznise să apară neanunţată.
— Mi-a spus să vă transmit şi numele ei, zise Lorna.
— Numele?
— Da. A ţinut morţiş la asta. Cleo se încruntă.
— Habar n-am de ce. Şi, mă rog, cum o cheamă?
— Limbajul e un trădător, un agent dublu care trece graniţa pe furiş şi fără avertisment în puterea nopţii. E o ninsoare masivă într-o ţară străină, care ascunde formele şi contururile realităţii sub o mantie de o albeaţă nebuloasă. E un cîine schilodit, care nu reuşeşte niciodată să facă giumbuşlucurile pe care i le cerem. E un biscuit fragil, care a stat prea mult în ceaiul aşteptărilor noastre, iar acum se fărîmiţează şi se dizolvă în neant. E un continent
pierdut.
Russell Watts îşi ţintui auditoriul cu o privire
Impresionantă. Se părea că izbutise să le capteze itenţia. Doctoriţa Herriot şi profesorul Cole stăteau n fotolii dispuse de o parte şi de alta a patului său. îoctorul Dudden se aşezase chiar pe pat, la fel ca loctorul Myers, care avusese de fapt ideea acestui eminar neprotocolar. „E absurd, spusese el la cină, întem cinci practicanţi distinşi, ne-am adunat aici i toată ziua ne jucăm cu bebeluşi de jeleu şi
Jonathan Coe
326
curăţătoare de pipă." Doctorul sugerase atunci să încheie ziua la cineva în cameră şi să poarte o dis-cuţie în grup pe marginea unei probleme profe-sionale serioase, moment în care Russell Watts intervenise, invitîndu-i pe toţi la el în cameră şi oferindu-se să le citească o lucrare pe care avea de gînd s-o prezinte la o conferinţă a analiştilor laca-nieni, care avea să se ţină la Paris săptămîna urmă-toare. Titlul ei era Cazul Sarah T. sau eul ca martor.
Invitaţia fusese acceptată de ceilalţi patru cu mai mult sau mai puţin elan, reacţia cea mai pru-dentă venind - pînă la un punct - din partea docto-riţei Herriot. La rîndul lui, profesorul Cole, care era din nou destul de prost dispus, manifestase o anumită reticenţă. Sunase la spital cu puţin înainte de cină şi fusese informat că pacientul schizofrenic nu numai că fusese externat, dar i se dăduse drumul chiar în seara aceea şi fusese trimis la aparta-mentul repartizat de primărie în Denmark Hill, unde — din cîte ştia profesorul — nu exista nimeni care să poată avea grijă de el. Avînd asemenea motive de îngrijorare, nu era dispus să asculte cu foarte mare atenţie articolul lui Russell Watts. Mai mult, făcuse carieră lucrînd în marile spitale uni-versitare din Londra, iar acest autodidact noncon-formist şi statutul lui profesional dubios i se păreau suspecte. Aceste motive, combinate cu scepticismul masiv al englezilor pragmatici faţă de metodologia lacaniană, justificau cu vîrf şi îndesat licărul răz-
boinic din ochii profesorului.
— Este o poveste despre limbaj şi despre jocurile
la care ne face părtaşi, continuă Russell Watts (citind de pe monitorul laptop-ului). Despre felul cum cade limbajul la învoială cu inconştientul. - Despre nelegiuita alianţă dintre ordinea semni-ficată şi conţinutul reprimat al minţii nevrotice.
Sarah T. este o tînără care a fost trimisă la mine pentru o serie de şedinţe psihoterapeutice. Genera-listul ei a fost de părere că se afla în pragul unei
 
Casa somnului
327

depresii nervoase. Căsătoria ei trecea printr-o perioadă de criză, iar în plus îşi pierduse postul de profesor la o şcoală primară. Nu dormea bine, fapt care la rîndul lui tulbura somnul soţului şi adîncea problemele din cadrul cuplului. Pe lîngă asta, femeia bănuia că o înşală.
La prima şedinţă mi-a descris procesul în urma căruia rămăsese fără post. Epuizată din cauză că nu dormea noaptea, aţipise în timp ce preda o lecţie. După cîteva minute, cînd directoarea intrase pe neaşteptate în clasă, o găsise dormind dusă în faţa unei clase unde domnea o dezordine totală. Inci-dentul atrăsese după sine concedierea. Ulterior se stabilise că avuseseră loc alte cîteva evenimente asemănătoare. în clasă erau două eleve în care Sarah avea încredere şi care o trezeau ori de cîte ori i se întîmpla să aţipească. Totuşi, de data asta cele două hotărîseră să profite de ocazie şi s-o lase să doarmă, în timp ce restul elevilor savurau momen-tele de relaş, cînd nu erau supravegheaţi de nimeni. Am întrebat-o dacă îi spusese acest lucru directoarei şi mi-a răspuns că nu, fiindcă „voia să-şi protejeze pupilele". Formula mi s-a părut cu totul remarca-bilă, dar fireşte că m-am abţinut s-o comentez. Conform elegantei formule a lui Lacan, „trebuie să recunoaştem nu că analistul nu ştie nimic, ci că nu este subiectul propriei cunoaşteri. Astfel, îi este imposibil să vorbească despre ceea ce ştie".
La a doua şedinţă, după cinci-şase minute, Sarah a adormit buştean şi nu s-a mai trezit pînă la sfirşitul consultaţiei. Şi mai interesant, cînd a des-chis ochii a părut ferm convinsă că purtase un dialog însufleţit pe durata ultimei ore. Oare visase această convorbire? am fost nevoit să mă întreb. Era prea devreme ca să trag concluzii, însă am decis să-i stimulez aceste amăgiri fascinante percepînd onorariul complet pentru o şedinţă de şaizeci de minute.
328	Jonathan Coe
în cursul următoarelor cîteva întrevederi, discuţiile noastre s-au axat, fortuit şi agreabil, pe trei subiecte principale: visele lui Sarah, destră-marea continuă a căsătoriei şi istoria vieţii ei sexuale.
Visele lui Sarah se împărţeau în două categorii bine definite. Multe nu aveau nici un element fan-tastic, fiind în schimb puternic ancorate în reahtate şi în diverse detahi lumeşti, adeseori domestice. In ciuda caracterului lor terestru, aceste vise puteau fi extrem de animate, în aşa fel încît uneori tinerei îi venea greu să deosebească evenimentele lumii onirice de viaţa reală. I-am cerut un exemplu şi mi-a spus că odată adormise în timp ce făcea corectura unui articol de revistă şi visase că „scosese" o notă infrapaginală, lucru care nu se întîmplase de fapt. Mi-a descris urmările neplăcute ale acestui vis, dar acestea au fost mai puţin interesante decît verbul ambiguu „a scoate", care, după cum sînt convins că ştiţi, se poate referi de asemenea la scoaterea partenerului în oraş — preludiul actului sexual, în multe cazuri - sau chiar la un asasinat, în cazul formulei „a scoate din joc".
Pe de altă parte, Sarah avea anumite vise bizare, pline de imaginaţie, care se situau la limita coşma-rurilor. în aceste vise apăreau frecvent şopîrle, şerpi şi mai cu seamă broaşte.
„Ţi-e frică de broaşte?" am întrebat-o la un moment dat.
„Poate că da, a răspuns Sarah. îmi provoacă repulsie, dar în acelaşi timp mi-e milă de ele."
„De unde pînă unde o reacţie atît de complexă?" am mai întrebat-o.
„Din cauza ochilor, a spus ea. Nu-mi place că au 'ochii bulbucaţi. Le face să pară urîte şi vulnerabile."
lar pe urmă mi-a povestit o întîmplare ciudată din studenţie. La o petrecere de sfirşit de semestru, un student le spunea cîtorva prieteni un banc
 
Casa somnului	329
obscen, cu un broscoi care făcea sex oral. Conform celor spuse de Sarah, tînărul descrisese batracianul cu lux de amănunte fizice. în clipa cînd ajunsese la poantă, ea rîdea deja la fel ca restul grupului, dar dintr-o dată îşi pierduse controlul şi intrase într-un fel de leşin. Şi de această dată m-am abţinut de la comentarii, deşi concluzia care trebuia trasă era limpede...
— Bineînţeles: Sarah era narcoleptică, spuse profesorul Cole.
Russell Watts îşi ridică privirile surprins.
— Poftim?
— Un caz evident de narcolepsie. Subiectul pre-zenta trei dintre simptomele clasice.
— Nu vă urmăresc.
— Somnolenţă excesivă pe timp de zi, vise ani-mate înaintea somnului propriu-zis şi cataplexie declanşată de rîs. Trei dintre principalele simptome ale narcolepsiei. Nu sînteţi de acord?
Se uită în jur, pentru a obţine confirmarea. Doctorul Myers dădu din cap hotărît, iar doctoriţa Herriot spuse: „Da, categoric".
— Dumneavoastră ce ziceţi, domnule doctor Dudden? în fond, sînteţi specialist în ale somnului.
Doctorul Dudden părea să se gîndească la altceva. Culoarea îi dispăruse din obraji şi din cînd în cînd sorbea neliniştit dintr-un pahar cu apă. Acum, dîndu-şi seama că-i fusese adresată o între-bare directă, izbuti să îngaime ceva de genul „A, sigur, narcoleptică, fără îndoială", după care, pe un ton aparent detaşat, îl întrebă pe Russell Watts:
— Ca procedură profesională, presupun că aţi schimbat toate numele reale în cazul ăsta, nu? Russell Watts îl privi curios şi răspunse:
—	Ei bine, nu. Nu procedez aşa. Cînd lucrezi într-o disciplină care se ocupă atît de amănunţit de chestiunile lingvistice şi terminologice, studiile de caz sînt de multe ori nesemnificative dacă se înlo
-cuiesc numele. 330
Jonathan Coe

— Le explicaţi lucrul ăsta şi pacienţilor? întrebă
doctorul Myers.
— Bineînţeles, spuse Watts, întorcîndu-se spre
profesorul Cole. Cu privire la narcolepsia lui Sarah, cred că aveţi dreptate. E un lucru de care ar fi trebuit să-şi dea seama medicul ei curant.
— Mă mir foarte tare că nu şi-a dat.
— înţelegeţi foarte bine că toate astea s-au în-tîmplat cu nişte ani în urmă. Sindromul era mult mai slab conştientizat.
— Dar dumneavoastră n-aţi realizat deloc?
— Cazul ăsta m-a interesat sub alte aspecte, bîigui Russell Watts, evitînd privirile profesorului şi revenind cu ochii pe monitorul computerului. In situaţia asta... avem de-a face ... aşa cum am spus deja, cu o poveste despre limbaj şi... şi despre dis-curs... După cum o să reiasă imediat, dacă mă lăsaţi să confcinuu fără să mă mai întrerupeţi.
—Vă rog, spuse doctorul Myers. Continuaţi, cum
să nu. M-aţi făcut foarte curios.
— Perfect, zise Watts, rulînd textul de pe monitor înainte şi înapoi, ca să-şi continue prezentarea.
Unde rămăsesem...
— Concluzia care trebuia trasă era limpede, îl
ajută profesorul Cole pe un ton egal.
— A, da, exact. Bun, mai departe. Lui Sarah i-a venit foarte greu să vorbească despre seara cînd fusese spus bancul, iar cînd i-am sugerat să se în-trebe de ce, a devenit evazivă. Totuşi, pînă la urmă au ieşit la lumină cîteva lucruri interesante. La petrecere erau de faţă, printre alţii, o femeie alături de care Sarah trecuse recent printr-o experienţă sexuală, precum şi un bărbat care nu se mai mul-ţumea cu rolul de prieten apropiat şi voia cu aceeaşi patimă să devină iubitul ei. Pe bărbat îl chema Robert şi a dispărut oarecum misterios şi brusc din viaţa ei la puţin timp după seara în discuţie.
După ce am aflat că Sarah întreţinuse raporturi sexuale atît cu femei, cît şi cu bărbaţi, mi-am dat
Casa ffomnuiui
331

seama că făceam progrese; iar cînd mi-a povestit diverse amănunte despre prietenia dintre ea şi Robert, multe lucruri au început să se limpezească. Mi-a explicat, de pildă, că în studenţie avuseseră aceeaşi baie şi că odată, la puţin timp după ce făcuseră cunoştinţă, intrase din greşeală peste el şi-l găsise stînd în cadă, cu o lamă de ras în mînă şi cu apa plină de sînge.
„Ce-ai simţit cînd l-ai văzut în halul ăla?" am întrebat-o.
„Am fost foarte fculburată." „Fiindcă ai crezut că încerca să se sinucidă?" „Nu, a răspuns Sarah. Nu asta am crezut." De fapt, deşi n-a fost în stare să recunoască, mi-am dat seama că îl bănuia pe Robert că-i ghicise secretul sexualităţh, moment în care — conform presupunerilor ei - încercase să se castreze ca să intre pe aceeaşi lungime de undă cu natura ei sexuală.
In această fază a analizei, căsătoria lui Sarah începuse să scîrţîie. Tînăra aflase cu certitudine că Anthony, soţul ei, o înşela. Lucrul care o înfuriase cel mai rău fusese faptul că acesta nu o întîlnise pe cealaltă femeie întîmplător şi nepremeditat, ci în urma trimiterii unui anunţ pentru rubrica „inimilor singuratice" din revista Priuate Eye' - o metodă bine cunoscută de închegare a legăturilor adulterine în rîndurile clasei de mijloc londoneze. Sarah se certase urît cu soţul ei şi chiar îl atacase, după care acesta îşi făcuse bagajele şi părăsise domiciliul conjugal.
„Cum anume l-ai atacat?" am întrebat-o. „L-am ars la biluţe", a spus ea. Am rugat-o să repete şi s-a conformat, pe un ton categoric şi triumfător: „L-am ars la biluţe".
* Detectiv particular. în traducere literală „ochiul privat".

332
Jonathan Coe

V-aş sugera să ţineţi minte cuvintele astea şi să le analizaţi atent, fiindcă în ele se află, la nivel microcosmic, întreaga cheie a nevrozei lui Sarah.
între timp, la fiecare şedinţă au apărut noi şi noi detalii ale prieteniei dintre ea şi Robert. De exemplu, a vorbit în repetate rînduri despre o după-amiază petrecută cu el pe o plajă, în compania unei fetiţe de care trebuiseră să aibă grijă toată ziua. Cu această ocazie, se pare că Robert construise un castel de nisip foarte meşteşugit cu ajutorul feti-ţei, care începuse să-i spună „Omul Nisipurilor" -apelativ pe care Sarah pare să şi-l fi întipărit foarte
bine în minte.
Tocmai acest ultim amănunt m-a convins că era momentul s-o pun pe Sarah în faţa propriei obsesii -o obsesie care îmi devenise cît se poate de clară, aşa cum o va percepe şi distinsa asistenţă, dar pe care ea însăşi o ignora cu desăvîrşire. Sarah avea, fireşte, obsesia ochilor ei, a vulnerabilităţii lor, temîndu-se să nu li se facă vreun rău şi să nu fie atacaţi. Oare nu asta se afla şi la originea senti-mentelor ei intense, dar ambigue, faţă de broaşte? Nu aşa se explica şi fomula neobişnuită pe care-o folosise cînd se referise la cele două eleve: „Am vrut să-mi protejez pupilele"? Nu acesta era motivul pentru care se simţise crunt trădată de felul în care o înşelase soţul - trimiţînd un anunţ la o revistă intitulată Private Eye? I-am prezentat toate aceste obeervaţii şi i-am pus întrebarea, extrem de impor-tantă, dacă îşi amintea vreo experienţă trauma-tizantă de demult în care să-i fi fost antrenaţi ochii, îndeosebi într-un context erotic sau sexual. Graţie sondării mele atente, nu după mult timp adevărul
a ieşit la iveală.
Pe cînd era studentă, mi-a spus Sarah, avusese o relaţie profundă cu un student la medicină pe nume Gregory. Acesta fusese primul ei... îmi pare rău, domnule doctor Dudden, vă simţiţi bine?
 
Caso somnului
Toţi ceilalţi se întoarseră spre colegul lor, care dădea impresia că se înecase brusc cu apa din pahar. Doctoriţa Herriot îl bătu zdravăn pe spate, iar doctorul Myers luă cîteva şerveţele de hîrtie şi încercă să şteargă picăturile de lichid împrăştiate
pe cuvertură.
— Da, da, n-am nimic, spuse el, roşu la faţă şi
cu răsuflarea tăiată. Am băut nişte apă şi a luat-o pe unde nu trebuia, atîta tot.
— Pot să merg mai departe?
— Sincer să fiu, răspunse doctorul Dudden,
capabil din nou să vorbească, toată povestea asta mi se pare niţeluş fantezistă. N-ar fi bine să mai auzim şi pe cineva ale cărui metode sînt mai
riguroase şi mai... hm... ştiinţifice?
—• Nu mai am mult. Cîteva pagini şi-am ter-
minat.
— Cred c-ar trebui să-l ascultăm pînă la capăt,
spuse doctoriţa Herriot. Pe mine una m-a prins,
recunosc.
Profesorul Cole şi doctorul Myers fură de acord
cu ea, iar Russell Watts continuă să citească.
— Fusese primul ei iubit în adevăratul sens al cuvîntului, şi am întrebat-o dacă a fost fericită în
primele etape ale relaţiei lor.
„Da, a răspuns Sarah. Mă invita la masa şi mă
ducea la concerte. Imi plăcea să ies cu el."
Cu toate acestea, anumite aspecte din compor-tamentul lui au început s-o alarmeze. De exemplu, îi plăcea s-o privească în timp ce dormea şi îl fascina îndeosebi activitatea pe care susţinea că o discerne dincolo de pleoapele ei în perioada de somn cu Mişcare Vizuală Rapidă. Uneori se trezea brusc şi-l găsea vîrîndu-i o lanternă în ochi, sau chiar atin-gîndu-i pleoapele şi supunîndu-le unei anumite presiuni. Tiparele somnului ei, care nici aşa nu erau foarte ritmice, au cunoscut tulburări importante cu
începere din acel moment.  

334
Jonathan Coe
Casa somnului
335

Tot Gregory fusese cel care o dezvirginase pe Sarah, iar ulterior sexul a jucat un rol din ce în ce mai important în relaţia lor. Mi-a declarat despre el că era un amant viguros, dar în acelaşi timp ne-
priceput şi nesatisfăcător...
De data asta, un veritabil jet de apă îi ţîşni din gură doctorului Dudden şi-i împroşcă pantalonii profesorului Cole. Profesorul sări în picioare cu un strigăt enervat şi începu să se şteargă pe pantaloni cu o batistă pe care o tinea în buzunar.
— Pentru Dumnezeu, omule, ce-ai păţit? se zborşi el. Nu poţi doar s-o bei, ca toată lumea?
Doctorul Dudden îi sări în ajutor şi începu să-şi folosească propria batistă ca să şteargă pantalonii
profesorului.
— Vă rog să mă iertaţi, îmi pare foarte rău, spuse el cu un glas chinuit. A fost o neglijenţă crasă din parte-mi. Atît doar că--- nu ştiu cît mai pot să tole-rez... amatorismul flagrant al abordării acestui om...
— Ascultă-l pînă la capăt, bine? mîrîi profesorul Cole. De asta ne-am strîns aici. o să avem timp berechet să ne certăm după ce termină. Acum stai jos şi lasă-l pe om să vorbească.
Doctorul Dudden se aşeză umil la loc pe pat şi, imediat după calmarea relativă a spiritelor, Russell Watts îşi citi încheierea lucrării.
— Mi-a declarat despre el că era un amant vigu-ros, dar în acelaşi timp nepriceput şi nesatisfăcător. Mai mult decît atît, în scurt timp a început să-şi - încorporeze fascinaţia pentru ochii lui Sarah în înfăptuirea actului sexual propriu-zis. în centrul dragostei lor carnalc se afla ceva căruia ajunseseră să-i spună jocul" şi în care îi atingea ambii ochi cu degetele întinse, exercitînd o presiune tot mai mare pe măsură ce se apropia de orgasm şi însoţindu-şi invariabil acest procedeu cu repetarea rituală a for-mulei „hai la spionat cu ochiul fermecat". (Cuvîntul „spionat" fiind, după cum nu cred că mai e cazul să
 
amintesc, strîns legat de sintagma „detectiv particular".)
„Ţi-a provocat vreo durere fizică?" am întrebat-o.
„Nu, a răspuns Sarah, nu mi-a făcut rău nici-odată."
„Dar te-ai gîndit că ar putea să-ţi facă?" „E posibil, într-un cotlon îndepărtat al minţii."
„lar el ştia lucrul ăsta? Nu cumva tocmai aici era şpilul jocului?"
„Da, presupun că aici era."
„Pentru el? Sau pentru amîndoi?"
Sarah n-a putut — sau n-a vrut - să-mi răspundă la ultima întrebare, dar acest fapt nu a avut mare importanţă, fiindcă deţineam deja toate datele şi am fost mulţumit fiindcă atît cauza, cît şi amploarea problemelor ei îmi erau foarte limpezi. Şi deşi ar fi fost de-a dreptul iresponsabil din partea mea să împărtăşesc vreuna dintre aceste concluzii pacientei, îmi voi încheia lucrarea cu o sinteză a ideilor principale, în folosul auditoriului.
„Ochiul" nu este doar instrumentul prin care percepem vizual lumea din jur; e vorba aici şi de „eul"* cel mai lăuntric, aflat în centrul ei. Erotizînd ochii lui Sarah, legîndu-i indisolubil m mintea ei de aşteptarea plăcerii sexuale, Gregory îi conferise un aşa-numit apetit pentru violare, pentru penetrarea „eului", pentru siluirea miezului ei cel mai intim, pe care nici el, nici alt bărbat sau altă femeie nu fuse-seră vreodată în stare să-l satisfacă...
— Ah, vă rog, spuse doctoriţa Herriot.
— Lăsaţi-l să termine, rosti excedat doctorul Myers. Mai e puţin şi ne-amărmi de tot.
— Sarah nu ştia acest lucru, continuă Russell Watts. lar la un anumit nivel, se temea de dorinţa masculină; se temea, de fapt, de falusul însuşi şi de puterea lui teribilă, aiuritoare. lată de ce dormea
* în engleză eye (ochi) şi / (eu) se pronunţă identic.

336
•Jonathan Coe

atît de prost cu soţul ei în pat: de teamă că, la fel ca Gregory, şi acesta avea s-o aştepte să adoarmă neputinciosă, pentru ca după aceea să încerce să-i penetreze „eul". La un alt nivcl însă, nu era oare acesta exact lucrul pe care şi-l dorea cel mai mult? Din ce alt motiv adormea cu o asemenea regula-ritate ziua, în compania străinilor? Pur şi simplu fiindcă dorea să se lase la mila lor, să se prosterneze în faţa lor în poziţia clasică a celui care doarme, să-i invite - bărbaţi şi femei deopotrivă - să joace îm-preună acel „hai la spionat cu ochiul fermecat" de odinioară.
Ei bine, da, mă tem că Sarah avea şi ceva de
curvă.
— Zău că m-am săturat, interveni doctoriţa Herriot. Nu mai am chef să ascult şi alte tîmpenii.
însă Russell Watts era prea prins în propria retorică pentru a mai ţine cont de alte întreruperi. De exemplu, nici nu observă că doctorul Dudden ajunsese să stea pe pat aplecat în faţă, cu dmţii încleştaţi şi cu mîinile albite, strîngînd atît de tare paharul cu apă, încît ameninţa să-l spargă dintr-o clipă în alta.
— E limpede, continuă el, ridicînd vocea şi vor-bind într-un ritm care semăna din ce în ce mai bine cu un galop oratoric dement, că exista un singur bărbat care, cel puţin în fanteziile ei, i-ar fi putut satisface dorinţa arzătoare de violare: Robert - ab-sentul, negăsitul, misteriosul Celălalt care dispă-ruse atît de deplin din viaţa ei. Nu e de mirare că fusese oripilată, după ce-l surprinsese în baie în cursul acelei după-amieze, la gîndul că se castrase şi se lepădase de falus, adică de semnificantul măreţ şi filoprogenitiv care îi definea sexul. Căci de fapt pe Rober,t îl dorea cu adevărat, în toată splendoarea lui palpitantă şi virilă; altminteri de ce l-ar fi învrednicit cu numele de „Omul Nisipurilor" - acea figură legendară căreia copiii îi permit în fiecare
 
Casa som.nului
337

noapte să le intre în ochi şi să lase în urmă semne ale prezenţei sale invadatoare?
Şi am putut fi sigur de acest lucru dintr-un motiv foarte simplu: fiindcă Sarah mi-l spusese personal. Căci ţineţi minte - limbajul este un amant crud şi infidel; este un trişor care ne împarte numaijokeri;
este un flaut îndepărtat într-o noapte pîcloasă; este lumina din frigider, care nu se stinge niciodată cînd ne uităm înăuntru; este o răscruce şi totodată un cuţit în apă.
Dar, în definitiv, ce îmi spusese Sarah cînd o întrebasem cum îşi atacase soţul necredincios? „L-am ars la biluţe", aşa îmi răspunsese. Să se fi referit într-adevăr în clipa aceea la cearta avută în familie? Bineînţeles că nu; în acest caz, ar fi putut spune simplu: „i-am tras una în coaie". Nu, ceea ce făcea de fapt era să-şi articuleze dorinţa de falus. Cînd a folosit cuvîntul „ars", n-a vrut să spună „i-am ars o lovitură", ci „am ars de dorinţă". De asemenea, cînd a pomenit de „biluţe", nu s-a referit la testicule, la organele de reproducere lovite şi deformate ale soţului ei, ci la globii oculari, la propriii ei ochi, la acele minisfere gemene şi încărcate de dorinţă care deveniseră, în straniul ei univers personal şi opto-erotic, nici mai mult, nici mai puţin decît două vagine pe care un capriciu al naturii i le aşezase de o parte şi de alta a nasului.
Da, ghinionul lui Sarah - ba chiar tregedia ei -a fost că şi-a început viaţa sexuală sub tutela per-versă a unui bărbat care, pe lîngă că-i fetişiza ochii, se dovedise incapabil să-i satisfacă dorinţele mistui-toare pe care singur i le stîrnise. Ca toate femeile, Sarah tînjea după plăcerea sexuală, ceea ce era totodată un fel de a tînji după moarte - de aici şi fanteziile ei despre asasinat, despre ceea ce „iese din joc". La începutul relaţiei cu Gregory, îi plăcea „să iasă" cu el; însă pe măsură ce relaţia dobîndea o dimensiune sexuală, se părea că Gregory nu o mai
338
Jonathan Coe

„scotea", nu o mai asasina; penisul lui era oricum, numai mortal nu. lată de ce la originea problemelor lui Sarah s-a aflat caracterul nesatisfăcător al acelei prime relaţii sexuale - adică impotenţa lui Gregory, debihtatea lui falică, inutilitatea propriului pistol, neputinţa de a mai trage şi altceva decît aer în piept, pe scurt, zdrobitoarea lui incapacitate de a-i provoca orgasmul sau măcar ceva apropiat...
Russell Watts se întrerupse brusc în clipa cînd doctorul Dudden ţîşni în picioare cu o ultimă excla-maţie dispreţuitoare şi se îndreptă glonţ spre uşă. Cînd se întoarse ca să li se adreseze celor patru colegi, aceştia observară şocaţi că era stacojiu de furie şi că venele de la gît şi de pe frunte i se umfla-seră ca nişte sfori înnodate.
— Ştiu ce puneţi la cale, spuse el, arătînd cu un deget tremurător spre fiecare în parte. Ştiu ce vă coace bibilica, jigodiilor! Toţi sînteţi vîrîţi în asta, mediocrităţi de două parale, nemernice şi invi-dioase! Şi ştiu şi de ce. Fiindcă aţi aflat ce-ncerc să realizez. Ce sînt pe punctul sa. realizez. lar prin asta credeţi că mă puteţi opri, nu? Credeţi că puteţi să mă sabotati. Să mă umiliţi. Ei binc, nu puteţi! Oricît de mult v-aţi chinui. Oricît aţi fi de perfizi. Fiindcă ştiu sigur un lucru, am o certitudine de neclintit, dincolo de orice dubiu: aceea că lumea o să-şi aducă aminte de Gregory Dudden mult timp după ce numele voastre or să fie uitate. Aţi auzit? Complet - (iar acum deschise uşa) - cu desăvîrşire -(ieşi din încăpere, inspirînd adînc pentru rostirea ultimului cuvînt) - UITATE !
După ce doctorul trînti uşa după el şi străbătu valvîrtej coridorul, ceilalţi rămaseră cîteva clipe încremeniţi într-o tăcere perplexă. Doctoriţa Herriot vorbi prima. înţelesese treptat cum stăteau lucru-rile, permiţînd unui zîmbet leneş să-i lumineze faţa.
— Gregory Dudden, aşa a spus? întrebă ea, întor-cîndu-se spre profesorul Cole. A zis că-l cheamă Gregory?
 
Casa somnului
339

Insă ceilalţi trei încă nu se prinseseră. Doctorul
Myers se mulţumi să clatine întristat din cap şi să murmure :
— Cu cît încep mai repede ancheta aia, cu atît mai bine.
Beznă la Ashdown, unde Ruby Sharp stă în pat în dormitorul 3. Cu electrozii fixaţi pe cap, tînăra se foieşte întruna şi se tot întoarce de pe o parte pe alta. Din gură îi ies anevoie o mulţime de cuvinte mai mult sau mai puţin disparate. Deasupra patu-lui se află un microfon care ascultă, iar în camera de observaţie de alături banda magnetică se deru-lează de pe o rolă pe alta. In scurt timp cuvintele or să se contopească într-un flux potolit, inegal şi susu-rat. Timp de cîteva minute, Ruby o să-şi dezvăluie secretele la microfon şi pentru banda magnetică. Dimineaţa Lorna o să le transcrie, iar doctorul Dudden o să le citească. Insă pînă atunci Ruby va fi părăsit deja clinica, fără să explice nimic şi fără să-şi ia la revedere.
Beznă în dormitorul 9, unde Terry stă acum la orizontală, zîmbind fericit. In spatele pleoapelor lui închise, ochii i se rostogolesc de zor; este cufundat în somnul cu Mişcare Vizuală Rapidă, iar în mintea lui are loc un vis dintre cele mai alese. E un vis senzual şi cerebral deopotrivă; îl poartă uşor, fără efort, pe nişte culmi ale plăcerii fizice şi ale ilu-minării intelectuale pe care nu şi le-ar fi imaginat nici în ruptul capului cînd era treaz. Nimic din ceea ce i se întîmplă peste zi n-o să egaleze plăcerea, intensitatea şi bucuria acestui vis. Dimineaţa, însă, îl va fi uitat aproape în întregime.
Beznă şi în salonul 9 - camera de zi a lui Terry -unde Cleo Madison stă la masa de scris, uitîndu-se la apa mării, aşa cum face seară de seară de o
340	Jonathan Coe
săptămînă încoace, de la descoperirea acelor cuvinte curioase şi inexplicabile din spatele şifonierului. Discuţiile purtate azi cu Terry au tulburat-o. Min-ciuna pe care i-a servit-o despre fratele ei Philip a fost prostească şi banală - o improvizaţie stîngace, rodul derutei şi al grabei. Cu toate acestea, minciu-nile apuse despre Robert au fost mult mai elaborate;
şi totuşi, deja le regretă, le regretă profund. Pe scurt, nu ştie cum să procedeze cu Terry. Nu se poate decide dacă e bine să-i spună adevărul.
încă n-a observat fotografia pe care Terry a aşe-zat-o pe unul dintre rafturile bibliotecii, în spatele ei; fotografia pentru care a scotocit printr-o în-treagă arhivă cinematografică italiană; fotografia pentru care a făcut un drum pînă la Londra ca s-o recupereze; singurul fragment rămas din filmul pierdut al lui Salvatore Ortese, care fusese cîndva marea lui obsesie. o singură fotografie în alb şi negru, în care se văd un drum, un peisaj arid, dominat de praf, şi o femeie, o femeie în uniformă de asistentă medicală, care arată cu mîna undeva în depărtare, postată în dreptul unui indicator rutier pe care se află un singur cuvînt, scris într-o limbă străină. Poate că, în clipa cînd o s-o observe, lui Cleo o să-i vină mai uşor să se decidă.
 
17
1984, sfirşitul toamnei
In oraşul ăsta totul era altfel. Sigur, asta şi urmărise, însă tocmai acest lucru i se părea atît de deprimant, atît de greu de combătut. Oamenii erau diferiţi, la fel ca bancurile, umorul şi accentele;
autobuzelc aveau altă culoare; gustul berii era altul; cerurile erau diferite - mai întinse şi oarecum mai plumburii; casele erau înghesuite una în alta cum nu şi-ar fi închipuit vreodată; zilele păreau mai Buurte, iar nopţile mai lungi; numele unora dintre magazinele cele mai mari aveau o rezonanţă nouă şi ciudată; în faţa cinematografelor se găseau afişe nefamiliare, specifice locului, în timp ce ziarul de seară părea scris într-un cod imposibil de descifrat; pînă şi ceaiul era diferit, ca de altfel şi prăjiturile servite o dată cu el în localul din piaţă.
Totuşi, încerca să se acomodeze cu acest local. încerca să se familiarizeze cu mesele lui din pal laminat şi cu sticlele de plastic pe care urmele de ketehup şi de muştar erau încrustate cine ştie de cînd. Incerca să-l ierte pentru faptul că nu era Cafe Valladon.
Piaţa părea aglomerată în fiecare miercuri după-masa. Robert se aşeza la o masă de la geam şi se uita la oamenii care treceau, studiindu-le chi-purile răbdătoare, bătute de vînt, şi mîinile aspre. Ar fi vrut ca forfota localnicilor să-i aducă alinare, dar în loc de asta îl trăgea la fund, facîndu-l să se simtă şi mai mic, şi mai neînsemnat, şi mai rătăcit.
Pe cînd se uita pe fereastra localului, se gîndea la ce-i spusese psihiatrul.
Lui Robert i se recomandase tratamentul psi-hiatric cu peste şapte ani înainte ca Sarah să-şi
342	Jonathan Coe
înceapă şedinţele de analiză cu Russell Watts şi avusese norocul să găsească un practicant mult mai folositor. Doctorul Fowler era abordabil şi înţele-gător, ştia să asculte, dar în acelaşi timp oferea cu generozitate sfaturi şi încurajări. De o lună sc întîlneau în cabinetul lui de consultaţii în fiecare miercuri, după ce Robert făcuse al treilea (şi cel mai disperat) apel la Samariteni şi fusese trimis la psihiatru în disperare de cauză.
Acum, deşi nu-şi revenea cu adevărat, reuşea cel puţin să se concentreze mai bine asupra deznădejdii şi a urii de sine: începea să le înţcleagă şi aproape că era gata să întrezărească, la capătul acestui tunel, posibilitatea fragilă de a le ţine sub control.
Doctorul Fowler ştia că Robert fusese respins de o femeie, iar acum îşi propunea să vadă de ce îl făcuse să se privească în acest fel - de ce începuse să se considere o fiinţă imposibil de iubit de la natură. Dorea ca Robert să încerce să izoleze acest aspect referitor la propria persoană: Care era lucrul de care femeii nu-i plăcuse niciodată şi pe care, în consecinţă, începuse el însuşi să-l deteste?
In după-amiaza asta, se lămurise. Işi ura pro-priul sex, propriul corp.
Acesta era singurul lucru care nu-i plăcusc nici-odată lui Sarah la el.
— Te deteşti fiindcă eşti bărbat? îl întrebă docto-rul Fowler.
— Da. Cred că m-am urît dintotdeauna. De cînd mă ştiu.
— Ţi-ai închipuit vreodată că eşti femeie? Că trăieşti ca o femeie?
— Nu. Mă rog, nu încă.
în seara aceea, găsi deodată soluţia evidentă. o soluţie uluitor de simplă. Beat de emoţie (şi din cauza celor două sticle de vin alb sec în care ajun-sese să-şi înece amarul noapte de noapte), îi scrise lui Sarah pentru prima dată. îi povesti visul din
 
Co.sa sornnullii	343
copilărie şi felul cum înţelesese într-un tîrziu ce voia să-i comunice. li spuse că era sigur că aveau să se întîlnească din nou. li declară că o iubea mai mult ca niciodată.
Cu toate acestea, la şedinţa următoare doctorul Fowler îl lămuri pe Robert că soluţia lui nu era chiar atît de simplă cum părea. Nu putea să-şi facă operaţie de sex cît ai pocni din degete, îl informă el. In primul rînd, dacă nu avea bani să se ducă la o clinică particulară, lista de aşteptare era de cel puţin doi ani. In al doilea rînd, trebuia să-i demonstreze cum nu se poate mai clar doctorului Fowler că asta dorea cu adevărat.
Din clipa aceea, Robert începu să se ocupe de sarcina primită cu destulă energie.
Hainele pe care prinse să le poarte erau mai degrabă androgine decît tipic femeieşti.
Se machia discret şi se tundea scurt, dar avea grijă să-şi facă permanent şi să-şi tapeze părul. Tot mai mulţi oameni îi spuneau că semăna cu Annie Lennox.
Hormonii care îi fuseseră prescrişi ar fi trebuit să-i rotunjească şoldurile şi să-i mărească bustul, insă avea impresia că nu făcea altceva decît să se îngraşe. Ori de cîte ori ieşea din casă, purta un sutien vătuit.
Şedinţele ritmice de electroliză îi opreau creş-terea părului de pe faţă.
Incepu să facă traduceri tehnice pentru anumite firme din oraş, nerăbdător să răspundă noilor pro-vocări lansate de Comunitatea Europeană. Mai tîrziu, după ce se convinse că-i stătea bine ca femeie, se apucă de meditaţii particulare la franceză şi la germană. Trăia fără să se facă remarcat şi se între-ţinea singur.
344	Jonathan Coe
Primul lui mare succes fu Judi. De îndată ce se hotărî să-şi înceapă viaţa ca fcmeie, se mută într-o altă parte a oraşului, unde o descoperi pe această nouă vecină de palier, de profcsie tehnician dentar. Judi nu ghici că intrase în vorbă cu un bărbat. Se împrieteniră la toartă şi chiar dacă Robert o invita foarte rar pe la el, ieşeau de multe ori în oraş, ca să bea ceva sau ca să facă turul cluburilor. „Fetele îşi fac de cap", aşa descria Judi aceste ocazii, însă după ce îşi găsi un prieten şi începu să-l vadă tot mai rar pe Robert, acesta constată că se lipsea cu greu de compania ei.
Pentru Judi, proprietarul imobilului şi elevii de la meditaţii, Robert era cunoscut acum drept Cleo Madison. La „Madison" ajunsese simplu, fiindcă fusese numele de fată al mamei lui; cît despre „Cleo", cum s-ar fi putut gîndi la altceva? In fond, acesta era numele pe care îl visase Sarah pentru el.
Nu ştia de unde anume venise, din ce loc ascuns îl scosese la iveală Sarah, din ce perioadă de demult a copilăriei sale, din ce cotlon tainic al propriului inconştient, în aşa fel încît să poată juca un rol nou şi transfigurator în visele ei. Pe de altă parte, nu prea avea idee ce-i spusese cu peste un an în urmă, în timpul acelei întîlniri lungi, vrăjite şi mărtu-risitoare de pe terasa de la Ashdown, ca s-o facă să viseze ceva atît de inexplicabil ca existenţa unei surori gemene, care fusese despărţită de el imediat după naştere. Vorbise despre sentimentul - da, măcar de asta îşi amintea cu adevărat - că avea un corespondent femeiesc, că undeva în lume se găsea un suflet geamăn de femeie pe care voia să-l întîl-nească. Se referise de fapt la prietene şi la partenere de viaţă potenţiale (gîndindu-se în secret la Sarah, chiar şi atunci), însă ar fi putut fi asta afirmaţia care declanşase visul ei fatal? Probabil că nu avea să afle niciodată. Ştia doar că făcuse un pas irever-sibil, de natură să-i transforme viaţa, cînd Terry şi
 
Casa somnului
345

Lynne îi povestiseră despre visul acela şi cînd, în loc să nege totul, în loc să li se alăture şi să rîdă de Sarah şi de fanteziile ei caraghioase, îi luase apă-rarea. El însuşi o inventase pe Cleo, ca s-o protejeze pe Sarah de rîsetele lor. Ce-i drept, însă, o inventase şi Sarah. Ficţiunea aceasta fusese concepută de amîndoi, era copilul lor, şi în tot timpul anului îl crescuseră şi avuseseră grijă de el împreună, hră-nindu-l cu anecdote, privindu-l cum se dezvoltă -puternic şi sănătos - pe baza regimului oferit de discuţiile dintre ei. lar acum Robert era gata să mai facă un pas.
Avea să devină Cleo. Avea să se întrupeze în vedenia lui Sarah. Avea să-i transforme visele în realitate, în cel mai adevărat sens al cuvîntului. Exista oare vreun iubit care ar fi putut oferi mai mult?
1986, vara
— Dă-mi voie să repet că, dacă o faci, o faci pe propria piele, pe riscul tău şi pe răspunderea ta în ochii autorităţilor civile, prin care înţeleg poliţia, spuse doctorul Fowler. Pricepi?
— Da, pricep.
— Bine. Acum vreau să fii foarte atent, fiindcă o să mă refer la nişte aspecte medicale şi juridice. Incă două lucruri. Indiferent ce-o să ţi se întîmple, din punct de vedere legal tot n-o să fii femeie. N-o să poţi să-ţi schimbi certificatul de naştere, fiindcă acolo există o definire a sexului stabilit la naştere, indiferent cît de mult contrazice ea felul cum te consideri acum. în al doilea rînd, încercările de-a te căsători cu o altă persoană de sex bărbătesc consti-tuie un delict.
— Da, ştiu asta.
346
Jonathan Coe

— Perfect. Păi, aşa stînd lucrurile - dacă ţi-ai făcut bine toate socotelile şi eşti hotărît - o să-ţi fac trimitere la chirurg.
Robert arboră un zîmber larg, de uşurare. Nu putuse să se abţină.
— N-ai bani pentru o clinică particulară, nu?
— Aşa e, n-am.
— Atunci mă tem c-o să trebuiască să mai aştepţi.
— Nu contează, spuse Robert, pipăindu-şi elas-ticul pantalonilor şi simţind cum îi pulsează sîngele în vine. N-are nici o importanţă.
1988, toamna
Nu trecu mult şi se împrieteni cu asistentele medicale; de cînd se hotărîse să devină femeie, des-coperise că se comporta mult mai bine în societate. Una dintre asistente, pe nume Rachel, ajunsese să-i placă în mod special. Şi chiar ea veni să-şi ia ră-mas-bun în seara de dinaintea operaţiei,
— Mîine e ziua cea mare, ciripi ea, aşezîndu-se la picioarele patului.
Tocmai ieşise din schimb, iar peste uniformă purta un impermeabil.
— Cum te simţi?
Fără să-i răspundă, Robert întinse mîna spre o carte aflată pe noptieră. Intîmplător, îi era din cale-afară de frică.
Rachel se uită la coperta volumului. Era Graţie şi gravitate de Simone Weil. Clătină din cap.
— E una din cărţile alea în care, indiferent în ce situaţie eşti, deschizi la întîmplare, citeşti o pagină sau două şi găseşti... fii atentă peste ce-am dat de dimineaţă, spuse Robert. „Acceptarea vidului din noi înşme este supranaturală. Unde poate fi desco-perită energia pentru un act care nu poate să ofere nici o contrapondere? Energia trebuie să provină de
 
Casa somnului	347
altundeva. Totuşi, mai întîi e nevoie de o - îşi ridică ochii spre Rachel - de o sfişiere, de producerea unui lucru deznădăjduit, de crearea obligatorie a vidu-lui." Ce părere ai? o întrebă el, închizînd cartea. Rachel făcu eforturi să deschidă gura.
— Nu ştiu. N-am idee ce vrea să spună.
— Uneori, în ultimii ani, n-am crezut c-o să rezist, zise Robert. Dar tot de dimineaţă am citit ceva aici. „Trebuie să treacă un timp fără nici un fel de răs-plată, naturală sau supranaturală."
Rachel găsi de cuviinţă să mute discuţia pe un teren mai sigur.
— Am auzit c-ai avut musafiri ceva mai devreme.
— Unul singur, spuse Robert, punînd cartea la loc pe noptieră. Maică-mea.
— Aha.
— A venit să vadă de mine, cît timp stau aici. Şi-a luat o cameră la hotel.
— Frumos, foarte frumos din partea ei. Nu prea vezi mulţi părinţi pe-aici, pentru operaţhle de felul ăsta. De obicei, nu vin să-şi îmbărbăteze copiii.
— Ea a fost de nota zece.
— Dar tatăl tău? N-are de gînd să...?
— A murit anul trecut.
— Vai, îmi pare rău.
— Nu-l mai văzusem de-o veşnicie. Nu prea ne-am dat în vînt unul după altul. Şi nu ştia de... chestia asta.
Robert rămase nemişcat cîteva clipe, ascultînd ropotul ploii.
— Ciudat, am fost convins că într-un fel m-a urît, dar pînă la urmă mi-a lăsat o sumă frumuşică. Se pare c-a pus ceva deoparte.
— Ei, nu cred c-o să-ţi prindă rău, spuse Rachel. Pe ce o să-i cheltuieşti?
— Cu putin noroc, mă-ntorc la universitate. Vreau să studiez psihologia.
— Ţi se potriveşte. Pe urmă o să poţi să-i ajuţi pe alţii... pe alţii ca tine. o să le dai sfaturi.
348
Jonathan Coe

— Posibil. Deşi, parcă nu m-aş apuca de asta. Mă interesează mai mult somnul.
— Somnul?
— Tulburările legate de somn. In primul rînd narcolepsia. Am avut cîndva o prietenă narco-leptică. Mă rog, pe atunci nu eram sigur, dar între timp am mai citit cîte ceva şi e clar că asta era problema. Chiar o să discut cu ea despre asta cînd o s-o mai văd.
— Da? Şi cînd o s-o vezi?
— în curînd, răBpunse Robert, reuşind de data asta să zîmbească. Foarte curînd.
Neoanele aprinse, defilînd pe deasupra lui în străfulgerări orbitoare, în timp ce e transportat la
blocul operator.
Forfota medicilor şi a asistentelor. Lucirea lumi-
nii electrice pe instrumentar.
Ochii anestezistului, neutri şi inexpresivi, pe cînd se pregăteşte să-i introducă acul în încheietură.
Orbirea nopţii... poate-un rău mai mare
Viziunea blîndă a întunericului, pierderea controlului, în timp ce inspiră adînc, închide ochii şi începe să se roage
...ca din uitare-adîncă Schimbarea să...
...apara.
Cînd se trezi, Cleo simţi o durere în zona gîtului, a sînilor, a abdomenului şi între picioare cum nu şi-ar fi imaginat vreodată că putea să îndure cineva.
 
Casa somnului	349
Trecu o săptămînă pînă putu să meargă din nou. Durerea, senzaţia de greaţă, sîngerările şi scurge-rile aveau să continue cîteva luni.
Se dovedi a fi perioada cea mai grea, iar ea trebui să facă apel la toate rezervele de răbdare. Insă aşteptase atîta amar de vreme, încît nu avea rost să se grăbească tocmai acum. Voia să nu mai aibă absolut nimic în momentul revederii cu Sarah. Voia să fie pregătită pentru ea.
1989, primăuara
Ploaia slabă şi anostă cădea pe parbriz, pe cînd Cleo mergea cu maşina pe care o închiriase pe dru-mul de coastă atît de familiar pe vremuri. Lăsase în urmă oraşul şi tocmai începea urcuşul spre promon-toriu. Trecînd prin dreptul şirului de căsuţe unde locuiseră (şi poate încă locuiau) Ruby Sharp şi părinţii ei, se pregăti sufleteşte pentru sentimentele care aveau s-o inunde în valuri la vederea Ash-down-ului. Dintr-o clipă în alta trebuia să cotească, după care clădirea avea să se profileze la orizont.
In fine, iat-o: uriaşă, cenuşie şi impunătoare, un gest de sfidare solid şi bătut de vînturi la adresa mării şi a oricăror vitregii şi cruzimi ameninţa să reverse pe uscat. Văzînd din nou acel inconfundabil edificiu de piatră, cu puzderia de unghiuri, contu-ruri, linii şi curburi caracteristice, Cleo frînă brusc şi se trezi că se luptă să-şi înfrîneze lacrimile. Cine ar fi crezut că simpla existenţă a unor forme arhi-tecturale ar fi putut să-i subjuge într-atît emoţiile? "Rămase pe gînduri cîtăva vreme, cu maşina oprită în mijlocul drumului pustiu, ascultînd ţipătul plîn-găreţ al pescăruşilor şi străduindu-se să reziste mareei de nostalgie şi regrete care o luau cu asalt.
Se apropie de casă şi parcă maşina lîngă uşa de la intrare,
350	Jonathan Coe
Venise cu bună ştiinţă în Vinerea Mare, ştiind că locuinţa avea să fie pustie în timpul week-end-ului de Paşti. Uşa era încuiată, fireşte, dar asta nu era o problemă, căci avea în continuare un set de chei;
nu le înapoiase conducerii universităţii, iar acum constată că încuietorile nu fuseseră înlocuite în cei cinci ani care trecuseră de atunci.
Cleo petrecu doar cîteva minute străbătînd caiTierele îngheţate şi coridoarele labirintice, însu-fleţite de ecouri. Nu încercă să intre în nici un dormitor, încăperea pe care voia neapărat s-o vadă fiind de fapt bucătăria în formă de L. Dădu drumul la aragaz şi îşi făcu un nes, după care se opri lîngă masă şi se uită înjur, spunîndu-şi: Da, ăsta e locul. Aici trebuie să se întîmple.
După ce se întoarse la camera de hotel din oraş, se aşeză pe patul de lîngă telefon şi-şi deschise agenda. îşi dădu seama că, şi aşa, planul putea să dea greş. Dacă părinţii lui Sarah nu mai locuiau acolo, trebuia să înceapă s-o caute. lar asta putea să însemne săptămîni, dacă nu chiar luni. Insă ceva îi spunea că nu se mutaseră. în sfirşit, vcnise vre-mea să mai aibă şi ea noroc.
La apel îi răspunse un robot care îi invita pe cei care sunau să lase mesaje pentru Michael şi Jill Tudor. Cleo puse receptorul în furcă fără un cuvînt şi se gîndi atent la ce trebuia să spună- Apoi mai formă o dată numărul, iar după semnalul sonor zise că încerca să ia legătura cu Sarah. Voia să-i dea veşti despre Robert, un vechi prieten al lui Sarah din vremurile studenţiei. La sfirşitul săptămînii urma să aibă loc o mică reuniune. Işi ceru scuze lui Sarah pentru că o anunţa cu atît de puţin timp înainte, dar putea să vină la Ashdown duminică pe la şapte-seara?
Era sigură că mesajul avea să fie transmis mai departe. Şi că Sarah avea să vină.
 
Casa somnului
351

In dimineaţa următoare Cleo se duse la supermarket ca să aleagă mîncarea pe care avea s-o gătească pentru Sarah, iar în drum se opri la Cafe Valladon. Localul părea să aibă o conducere nouă -în orice caz, locul lui Slattery din spatele tejghelei fusese luat de o tînără îndatoritoare şi vorbăreaţă -dar în rest nu prea se schimbase nimic. Interiorul era tot mohorît, cafeaua tot puternică, iar pereţii tot acoperiţi cu cărţi de mîna a doua. Totuşi, căută degeaba un exemplar din Casa somnului: poate că Sarah îl luase cu ea pînă la urmă. Oricum, avea să afle a doua zi. Pînă atunci, scoase din raft exem-plarul din Marile speranţe al lui Terry şi constată mulţumită că la pagina 22o fusese ascunsă o banc-notă de zece lire. Lăsă banii la locul lor şi citi ultimele pagini ale romanului, în timp ce-şi termina felia de prăjitură cu fructe. Apoi puse cartea în raft şi-şi luă rămas-bun de la local pentru ultima oară.
o ceaţă rece şi argintie învăluise după-amiaza, iar luna încă nu urcase pe cer ca s-o împrăştie. Dar stelele străluceau prin perdeaua de abur, astrul nopţii era pe cale să se ivească şi seara nu era întunecată.
De la fereastra aflată la etajul unu, Cleo văzu farurile care măturau totul în cale cînd maşina se afla la aproape doi kilometri de Ashdown. Auzi scrîşnetul cauciucurilor pe pietrişul de pe alee şi o văzu oprindu-se în curtea din faţă, chiar lîngă a ei. Pe urmă dinăuntru îşi făcu apariţia o siluetă soli-tară. Ea era, Sarah. în ciuda luminii tot mai slabe, Cleo îşi dădu seama că încărunţise, însă nu reuşi să observe nimic altceva în cele cîteva secunde de care avu nevoie Sarah ca să încuie maşina şi să urce treptele uşii deschise de la intrare.
352
Jonathan Coe

Cleo se întoarse, o zbughi pe coridor şi coborî în goană scările înguste şi puţin umblate care duceau la intrarea din spate a bucătăriei. Cînd ajunse acolo, Sarah se afla deja în hol şi tocmai striga:
— Hei, e cineva?
— Bună! îi răspunse Cleo.
Sarah avansă pînă ajunse în pragul bucătăriei.
— Robert? Eşti chiar tu? Eşti acolo? Bucătăria părea goală. Singura lumină venea de la trei lumînări care pîlpîiau vesel pe masă şi de la un licăr mai curat şi mai spectral, apărut de după colţ, probabil de la becul de deasupra cuptorului. Mirosurile îmbietoare şi picante ale mîncării inun-dau încăperea.
—Robert? spuse Sarah, înaintînd puţin. Ce se-ntîmplă? Unde sînt ceilalţi?
— Hai înăuntni, răspunse Cleo. Ai o băutură pe masă.
— Da, dar unde eşti?
—Aici, după colţ, zise Cleo, auzind paşii lui Sarah tot mai aproape. Nu veni aici, te rog. Mai aşteaptă un minut.
Zgomotul paşilor încetă.
— Să nu vin?! Ce te-a apucat?
— Te rog, Sarah. Te rog, rămîi acolo.
— Dar vreau să te văd, pentru Dumnezeu. Nu te-am vazut de cinci ani.
— les imediat, spuse Cleo. Am ajuns într-o fază destul de delicată. o să mîncăm okra dal cu nuc-şoară şi orez cu coriandru.
— Păi... sună minunat, zise Sarah, cu o undă de nerăbdare în glas. însă la ora asta numai la mîncare nu-mi vine să mă gîndesc. N-am bătut atîta drum pentru o masă.
De după colţ nu se auzi nici un răspuns.
— Şi n-ai fi putut să laşi un mesaj ceva mai puţin criptic? La ce bun tot circul ăsta?
— Cinci ani înseamnă foarte mult, spuse Cleo. Mi-am zis că era nevoie de ceva special.
 
Casa somnului
353

Sarah oftă nemulţumită, după care puse mîna pe unul dintre paharele cu vin roşu de pe masă şi bău puţin.
— Robert, hai să terminăm cu prostiile, rosti ea, apropiindu-se şi mai mult de locul unde se pregătea mîncarea. Am venit cu maşina direct de la Londra şi sînt frîntă. Nu mai am chef de şarade. Ştiu că nu ne-am văzut de-o veşnicie şi că avem... multe să ne spunem, dar hai măcar să ne uităm unul la altul.
— Nu! strigă Cleo cu o voce atît de categorică, încît Sarah făcu doi-trei paşi înapoi.
Pe un ton mai controlat, dar la fel de insistent, Cleo adăugă:
— Adevărul e că m-am schimbat mult în ultimii ani, Sarah. o să ai un şoc cînd o să mă vezi şi vreau să fii pregătită. Stai jos un minut, iar după aia vin şi stăm de vorbă.
— Bine, acceptă Sarah şi se aşeză la masă, gîn-dindu-se febril la toate interpretările posibile ale acelor cuvinte de rău augur. N-ai... nu te-ai îmbol-năvit, nu-i aşa, Robert? Vreau să zic... e totul în regulă? Nu de asta ai vrut să mă vezi, nu?
— Mă simt bine, răspunse Cleo. De fapt, nu m-am simţit mai binc în viaţa mea.
Nu se mai putu concentra asupra gătitului, aşa că se sprijini cu spatele de cuptor şi trase adînc aer în piept.
— Am atîtea să-ţi spun. o groază de lucruri.
— Şi eu la fel, zise Sarah.
— Dar avem toată seara, da? Nu trebuie să te-ntorci la Londra peste noapte, nu?
— Habar n-am ce-o să fac. Mai vine cineva la... reuniunea asta?
— Nu. Tu şi cu mine, atît. Sper că nu te superi.
— Nu, nici vorbă. Pe tine voiam să te văd. Sarah mai bău cîteva guri de vin şi se uită în jur. Situaţia era atît de bizară, iar ea se simţea atît de stingheră şi de încordată, încît reîncepu să vor-bească doar ca să se calmeze.
354
Jonathan Coe

— Drept să-ti spun, am un sentiment foarle ciudat acum, că m-am întors aici. în casă. în bucătăria
asta.
— „După atîţia ani, cită Cleo, e ciudat că ne
reîntîlnim astfel, chiar în locul unde ne-am văzut
pentru prima oară."
Puse mîna pe cuţitul de bucătărie şi începu să
toace nişte pătrunjel.
—Ţii minte seara aia, Sarah. Cînd mîncai supă...
şi aveai halatul pe tine?
— Da, tin minte, bineînţeles, răspunse ea. De cinci ani încoace, cred că n-a trecut o zi fără să mă
gîndesc la ea.
— Serios? Inseamnă că nu m-ai uitat?
— Ah, Robert, de ce n-ai vrut să ţinem legătura? Ridică vocea în care începură să pulseze brusc o
mulţime de resentimente.
— A fost oribil cînd ţi-am spus la revedere pe faleză. lar pe urmă felul cum ai dispărut, fără să-mi mai răspunzi la scrisori...
— Totuşi, ţi-am scris o dată.
— Da, dar nu mi-ai spus nimic. Nici unde eşti, nici ce faci. Cum să-ţi zic, chiar şi acum, primesc un mesaj ciudat de la părinţi, bat tot drumul pînă aici şi, cînd colo, nu mă laşi nici să mă uit la tine. Te
porţi atît de... straniu...
— Peste un minut o să pricepi tot, o asigură Cleo.
— Trag nădejde.
— Ai foarte multă răbdare, Sarah. Să ştii că te
apreciez pentru asta.
Sarah sorbi din vin îmbunată, dar nu de tot.
— A trebuit să renunţ la o cină festivă ca să vin
aici, crede-mă.
— Zău? Drăguţ din partea ta.
—-Cu viitorii socri, unde mai pui. Zgomotul făcut de Cleo pe cînd toca pătrunjelul încetă dintr-o dată.
— Poftim?
 
Casa somnului
355

— Cu părinţii logodnicului meu.
— Părinţii...? Adică te măriţi?
— Exact. Peste trei luni.
— Cu un bărbat?
— Normal.
— Dar...
— Dar ce? întrebă Sarah cînd tăcerea începu să devină interminabilă.
— Dar am crezut că eşti lesbiană.
— Lesbiană? De unde ţi-a venit ideea asta?
— Păi, ştii tu... toată povestea aia cu Veronica.
— Mda, mă rog, dar înainte de ea a fost Gregory, iar acum... acum sînt cu Anthony. Să ştii că-i tare drăguţ. Sînt convinsă că ţi-ar plăcea de el. Veronica a fost... ştiu şi eu, nu chiar ofază, fiindcă dacă spun asta înseamnă că n-o consider foarte importantă, iar ea chiar a contat enorm, dar... uf, nu ştiu. E atît de greu...
— Bine, dar chiar tu ai spus, Sarah, ţin minte ca ieri, că Veronica îti schimbase toată viaţa. Ţi-a arătat cum eşti de fapt, exact aşa ai zis.
— Păi, e clar că nu mă cunoşteam foarte bine cînd am spus lucrurile alea. Eram foarte tînără, Robert. Şi tu la fel.
— Şi cum rămîne cu... ce mi-ai spus despre cum trebuia să arate partenera ta ideală? Mai ţii minte?
—Vag...
—Ai spus că ar trebui să fie un alter ego femeiesc. Sora mea geamănă. Aşa ai zis.
— Chiar voiam să te-ntreb, spuse Sarah, pe care Cleo o auzi dîndu-şi scaunul înapoi şi ridicîndu-se în picioare. Te-ai mai dus s-o cauţi? I-ai dat de urmă?
— Stai puţin, zise Cleo. Trebuie să... mă duc s-arunc gunoiul.
Se furişă pe uşa din spate a bucătăriei, bîjbîi pe un coridor neluminat şi în cele din urmă dădu peste o altă uşă, de data asta închisă şi cu zăvorul pus. 356
Jonathan Coe

Dură o veşnicie pînă găsi cheia (care se afla în broască) şi trase zăvorul ruginit, după care se trezi în grădina lăsată în paragină de lîngă bucătărie, sub cerul înţesat de stele. Trînti uşa după ea, se îndoi din şale aproape instantaneu şi vomită pe dalele din grădină. Se aşeză în patru labe şi con-tinuă să susplne şi să verse pînă cînd convulsiile şi sughiţurile se contopiră.
Ridicîndu-se anevoie, îşi pipăi unul dintre buzunarele pantalonilor. Slavă Domnului, cheile de
la maşină erau acolo.
Ocoli casa în fugă, pînă ajunse la intrare. Văzu chipul lui Sarah lîngă fereastra de la bucătărie, luminată din spate de flăcările aurii ale lumînărilor. Oare putea s-o zărească? Era în stare s-o deslu-şească pe femeia aceea nelalocul ei, cu răsuflarea tăiată, pradă şocului şi cu fardul întins din cauza lacrimilor, pe cînd se repezea spre maşină şi se
chinuia să-i deschidă portiera?
Cleo ambală motorul, porni maşina cu un scrîş-net de cauciucuri şi ţîşni în trombă pe alee tocmai cînd Sarah îşi dădu seama ce se întîmpla şi coborî în goană treptele de la intrare.
Mcrse aşa kilometri întrcgi, fără să-i pese încotro. Ar fi vrut din suflet să se cureţe, să se şteargă la ochi şi pe faţă, însă nu îndrăzni să oprească pînă nu
se convinse că nu era urmărită.
La un moment dat nu mai putu să aştepte, încetini şi în cele din urmă trase pe dreapta într-o parcare.
Marea se întindea albastră şi somnolentă undeva dedesubt, iar pe drum nu se mai găsea nimeni; nu se vedea nici urmă de Sarah. Aburii înserării începuseră deja să se ridice, şi în toată fişia lată de lumină blîndă pe care o dădură la iveală Cleonu distinse nici o umbră care să-i vină în întîm-
pinare.
 
18
Doctorul Dudden nu luă parte la lucrările celei de-a doua zile a conferinţei. Deşi aceasta i se păruse extrem de importantă cu doar douăzeci şi patru de ore în urmă, acum îşi dădu seama că întreaga poveste era cu desăvîrşire banală şi fără noimă. Trebuia să se concentreze asupra unor chestiuni mult mai presante. Cariera, munca şi reputaţia lui, precum şi continuarea cercetărilor de la Clinica Dudden, toate acestea se vedeau ameninţate. Forţele coalizate împotriva lui — forţe ale ignoranţei, ale invidiei, ale impulsurilor reacţionare — începeau să se mobilizeze. Conspiraţia se pusese deja în miş-care, iar acum cîştiga în viteză.
Doctorul Dudden se lămurise de aceste lucruri în timpul nopţii, pe care o petrecuse străbătînd cu energie străzile din Londra. Nu închisese un ochi, iar asta îl făcuse să se simtă mai bine; mai mult, de dimineaţă ar fi putut vîrî mîna în foc că nu avea să-şi dorească să mai doarmă vreodată. Buzele i se arcuiră într-un rînjet involuntar cînd aruncă o privire înjur în vagonul de tren şi observă - la o oră atît de matinală! - cît de mulţi pasageri aţipeau, moţăiau, cucăiau sau dormitau, cu gurile deschise prosleşte, cu capetele atîrnînd într-o parte, cu pleoa-pele grele ca plumbul. Oare oamenii ăştia chiar nu mai aveau nici un dram de demnitate, de respect pentru sine? Urau atît de mult viaţa încît se detaşau de ea ori de cîte ori li se ivea prilejul? Uneori se întreba dacă mai merita să salveze asemenea crea-turi, dar asta nu mai conta acum. îşi dădu seama că ideea asumării unei misiuni prin care să ajute omenirea fusese o prostie. Era una dintre amăgirile
358
Jonathan Coe

care îl ţinuseră în loc, cînd adevărata problemă -atît de clară, atît de limpede dintr-o dată - putea fi sintetizată în cîteva cuvinte. Da, adevărata pro-blemă era următoarea: doctorul Dudden avea drep-tate, iar toţi ceilalţi se înşelau. El îşi dădea seama, ei nu. Aşa stînd lucrurile, totul se reducea la o luptă între bine şi rău. Altfel spus, doctorul Dudden
versus restul lumii.
Privind totul din această perspectivă, se simţi năpădit de o nemulţumire teribilă faţă de greşelile, compromisurile şi tergiversările pe care le comisese sau le încurajase pînă atunci. Pierduse nepermis de mult timp discutînd de pomană cu nişte pacienţi care aveau rumeguş în loc de creier, sau oferind tratamente paliative bolnavilor prefăcuţi, nevroti-cilor, ipohondrilor şi debililor. Primul lucru pe care avea să-l facă după întoarcerea la clinică avea să fie externarea pacienţilor. A tuturor. Avea să cheme cîteva taxiuri şi avea să-i scoată din peisaj - o purjare deplină, fără echivoc. Prezenţa lor acolo era doar o modalitate de distragere a atenţiei, un obsta-col grotesc în calea sarcinii care trebuia îndeplinită. Toate lucrurile importante din clădire aveau loc la subsol; însă chiar şi acolo irosise prea multă ener-gie. Experimentele alea pe animale ar fi trebuit abandonate de luni de zile: nu mai avea nimic de învăţat din comportamentul şobolanilor, cîinilor şi iepurilor. Din clipa aceea, avea să lucreze cu subiecţi umani. Era singura modalitate de progres. N-ar fi trebuit să demobilizeze din cauza acelui accident stupid. Era o ruşine că se speriase de şoapte, de zvonuri răutăcioase, de bîrfe în necunoştinţă de cauză. Ştia foarte bine că echipamentele ofereau siguranţă maximă şi avea s-o dovedească. Avea să furnizeze imediat singura probă cu adevărat trans-parentă şi irefutabilă. Folosind echipamentele pe
propria persoană.
Pe măsură ce gîndurile doctorului Dudden iuţeau ritmul, trenul cu care se întorcea la Ashdown
 
Casa somnului	359
începea să încetinească, făcîndu-l să transpire de nemulţumire şi nerăbdare. Intre gări se făceau opriri lungi, inexplicabile. în timpul celei de-a treia sau a patra, se ridică în picioare, îşi smulse căştile la care asculta o înregistrare preferată a Variaţiu-nilor Goldberg şi-şi azvîrli CD-ul portabil pe cea mai apropiată fereastră. Pînă şi propriile gusturi muzicale de pînă atunci ajunseseră să-l revolte.
— Peltea! strigă el, întorcîndu-se valvîrtej la loc. o peltea fără urmă de pasiune! Un rahat soporific!
Nu băgă de seamă privirile neliniştite şi piezişe ale celorlalţi pasageri. Nu-l interesa nici cît negru sub unghie părerea acestor dobitoci care dormeau pe ei. Nu mai conta ce credeau ceilalţi despre el;
erau în cîrdăşie, oricum. Cu toţii. Myers şi Cole urziseră un fel de complot împotriva lui - între timp se convinsese dincolo de orice dubiu -, iar Russell Watts le dăduse o mînă de ajutor cu dragă inimă;
în plus, probabil că exista şi un spion, o cîrtiţă infil-trată în clinică şi gata să-i ajute, culegînd informaţii despre el şi lucrîndu-l pe la spate. Doctoriţa Madison, mai mult ca sigur - acritura aia nu putuse să-l sufere niciodată. Mai era şi Worth, ziaristul. Nici în el nu putea avea încredere. N-ar fi fost de mirare dacă ar fi descoperit că lucrau mînă în mînă. în clipa aceea îşi aduse aminte că, în prima seară petrecută de Terry acolo, acesta şi doctoriţa Madison aranjaseră o întîlnire clandestină pe terasă; iar în dimineaţa următoare Terry îl informase în treacăt că făcuseră cunoştinţă „superficial", ba chiar avu-sese curajul - da, acum îşi amintea perfect şi toate se legau - ticălosul avusese tupeul să pomenească numele lui Sarah. Prin urmare, erau complici, fără discuţie. Bineînţeles, de atunci (din cîte ştia) Terry şi doctoriţa Madison nu prea se mai văzuseră şi nici nu mai stătuseră de vorbă; dar oare ce era ăsta dacă nu un şiretlic străveziu, care oferea noi dovezi -de parcă ar mai fi fost nevoie — cu privire la cine ştie
360
Jonathan Coe

ce înţelegere perfidă şi nerostită, la cine ştie ce
alianţă sinistră...?
în aceeaşi secundă, doctorul Dudden avu parte de confirmarea stupefiantă a acestor suspiciuni. în timp ce trenul lui rămăsese undeva între două gări, o altă garnitură se îndrepta cu viteza melcului în direcţia opusă, spre Londra. Se uită la ea şi preţ de cîteva clipe avu în faţa ochilor vagonul aflat în trecere şi pe ocupanţii lui. Şi iată-i: stînd unul lîngă altul în vagonul pe jumătate gol, rîzînd, gesticulînd şi dînd impresia inconfundabilă a unei conversaţii plăcute, însufleţite. Tocmai cei doi oameni la care se
gîndea.
Terry Worth şi Cleo Madison.
— Ai văzut? întrebă Cleo, întorcîndu-se ca să se uite la trenul care staţiona.
— Ce să văd? zise Terry.
— Era doctorul Dudden. Sînt sigură. Stătea acolo
în tren.
— Parcă trebuia să fie la o conferinţă.
— Şi eu ştiam la fel.
— Ce crezi, ne-o fi văzut? Cleo ridică din umeri.
— Nu sînt sigură. Şi ce dacă?
— Păi, mă gîndeam că n-o să-i facă plăcere că asistenta i-a plecat la Londra, iar pacientul preferat s-a externat de unul singur, spuse Terry.
Cleo se uită la trenul celălalt care se pierdea în depărtare, iar apoi se instală comod la loc.
— Drept să-ţi spun, nu prea mă mai interesează ce-i place şi ce nu-i place doctorului Dudden. Mă interesează mult mai mult as(a.
Luă fotografia lui Terry de pe măsuţa dintre ei
şi o privi uimită.
— Vorbeşti serios, chiar e dintr-un film pe care
nu l-a văzut nimeni - absolut nimeni7
 
Casa somnului
361

— Poate doi sau trei oameni. Cel mult, zise Terry. Dar chiar şi aşa, nu există nici un document.
— Crezi că mai are cineva o copie a fotografiei?
— Mă-ndoiesc. N-am văzut-o publicată nicăieri, de asta sînt sigur.
Cleo îi înapoie poza, neputîndu-şi controla tre-murul mîinilor. Deşi trecuseră peste douăsprezece ore (timp în care fusese mult prea emoţionată ca să doarmă), încă se străduia să se familiarizeze cu această noţiune nouă şi incredibilă, cu posibilitatea ca imaginea asta, care îi apăruse pentru prima dată în copilărie şi de atunci o bîntuise fără încetare, să nu fi fost de fapt o invenţie a minţii ei onirice, ci să fi avut propria ei existenţă de sine stătătoare. Şi cînd te gîndeşti că reapăruse tocmai acum - la fel cum se prezentase Ruby Sharp la clinică, doar ca să dispară din nou, fără să lase în urmă nimic altceva decît un extraordinar şuvoi de cuvinte în care secre-tele trecute şi viitoare ale vieţii lui Cleo păreau să fi fost înscrise ca prin farmec. Era prea derutată şi prea neliniştită ca să ştie precis ce puteau însemna aceste evenimente, dar ajunsese oricum la o decizie fermă şi rapidă: avea să renunţe la activitatea de la clinică încă de la prima oră a dimineţii, lăsîndu-i pe fugă un mesaj Lornei şi promiţînd că avea să se întoarcă imediat după ce...
...imediat după ce anume?
Terry continuă să vorbească despre film, pe cînd trenul lor prindea viteză şi străbătea peisajul monoton de provincie.
— Am o teorie a mea, cum că s-ar putea să nu fi căutat unde trebuia, spuse el. Dacă există undeva vreun material tipărit, atunci poate că nu trebuia mers în Italia, ci în Franţa.
— De ce în Franţa?
— Din cauza cuvîntului ăstuia. Ridică fotografia. în spatele siluetei femeii între două vîrste, care purta o uniformă de asistentă
Jonathan Coe
362
medicală şi arăta undeva în zare, se afla un indicator ascuns partial de corpul ei. Pe el părea să
fie scris un singur cuvînt: fermer.
— Asta e-n franceză, nu? Inseamnă. „a închide".
Poate că filmul a fost turnat şi într-o versiune franceză, iar asta a fost singura care a supravieţuit.
Cleo studie atent fotografia.
— Nu cred, opină ea. N-ar avea sens, fiindcă
fermer e la infimtiv. Oricum, imaginea a fost decu-pată şi nu poţi să vezi începutul cuvîntului; în plus, e posibil să mai existe cîteva litere în continuare şi să fie mascate de corpul femeii. Aşa că sugestia mea ar fi — se mai uită o dată la fotografie - că scrie
infermeria.
— Infermeria? Şi ce-nseamnă?
— E în italiană şi înseamnă „infirmerie", bine-
înţeles. Spre asta arată, spre un spital.
Pe chipul lui Terry se ivi încet un zîmbet de
recunoaştere.
— De ce nu mi-o fi dat prin cap?
— N-ain spus că e singurul sens, adăugă Cleo,
întrebîndu-l pe Terry, înainte ca acesta să aibă timp să se lege de această remarcă misterioasă: Şi ce faci, te-apuci iar să umbli după film? Asta o să fie
opera ta de-o viaţă?
— Ei bine, nu, răspunse Terry, introducînd foto-
grafia într-un plic de plastic şi punînd-o pe masă. Nu cred că mai contează. Prefer să ştiu că există undeva... eventual că mă aşteaptă... habar n-am... în orice caz, între timp trebuie să-mi fac un rost. Să
găsesc ceva care să merite.
— Merită să fii ziarist, nu crezi? Dacă eşti sufi-
cient de serios.
Terry clătină din cap. — Nu de mult, cred că în ultimele două săptă-
mîni, am avut momente cînd m-ain gîndit la ce făceam şi mi-a venit... să intru în pămînt, cam aşa ceva. M-am urît şi mai multe nu. Ai avut vreodată
 
Casa somnului
363
sentimentul ăsta? Nu, probabil că nu, dacă stau să mă gîndesc la ce faci-
— A, ştiu ce vrei să spui, rosti Cleo. Dar te asigur că munca alături de Gregory Dudden nu-ţi garan-tează c-o să ai o părere bună despre tine.
— Da, probabil că ai dreptate. Dar atunci de ce te-ai dus acolo?
— Cum să-ţi spun, Clinica Dudden are ceva aparte. E aproape singurul loc unde cineva cu specialitatea mea poate să-şi găsească de lucru.
Se gîndi la ziua cînd anunţul doctorului Dudden apăruse pentru prima oară în The British Journal of Clin.ical Psychology, cu peste doi ani în urmă, la emoţia intensă care o cuprinsese cînd îşi dăduse seama cît de bine se potrivea postul pregătirii ei, iar apoi la mefienţa şi la neliniştea care o cuprinseseră cînd aflase unde se găsea sediul clinich - în singurul loc din lume unde îşi promisese să nu se mai ducă în viaţa ei.
— Probabil că ţi s-a părut foarte ciudat să lucrezi tocmai la Ashdown, spuse Terry. Toate amintirile alea...
— Amintirile? întrebă Cleo, devenind brusc pre-caută.
— Despre Robert. Chiar dacă nu l-ai cunoscut în perioada aia, cred că... totîţi mai aduci aminte de el.
— A, da, zise Cleo. Da, aşa e. Uneori. E absurd de-a binelea, îşi spuse ea. Mai devreme sau mai tîrziu, tot trebuia să-i spună adevărul lui Terry; de fapt, chiar se mira că încă nu-i picase fisa. Să-i mărturisească în timp ce mergeau cu trenul? Să amîne pînă ajungeau la Londra şi se opreau să bea ceva la restaurantul gării? Sau pur şi simplu să-i ia adresa şi numărul de telefon, iar pe urmă să aştepte cîteva zile, pînă se termina, pînă reuşea să urmeze instrucţiunile lui Ruby şi s-o găsească din nou... Asta dacă izbutea să-şi ia inima în dinţi...
364
Jonathan Coe

— Oricum, zise ea, suprimîndu-şi în grabă aceste gînduri, s-ar putea să existe o legătură între cariera ta şi viitorul Clinicii Dudden.
— în ce fel?
— Păi, ia să vedem, l-ai întrebat vreodată?
Terry se încruntă.
— Pe cine, despre ce?
— Pe doctorul Dudden, bineînţeles. Despre Stephen
Webb.
— N-aş putea să spun c-am insistat prea mult,
dar am... începu el, întrerupîndu-se cînd îşi dădu seama de implicaţiile întrebării ei. Aha, deci tu mi-ai trimis bileţelul ăla atunci, pe terasă, nu?
— M-am gîndit că, dacă-ţi vînd un pont, o să ştii pe unde s-o apuci, atîta tot.
— Păi, cred că aşa am şi făcut. Terry se cutremură, revăzînd cu ochii minţii o scenă pe care încercase din răsputeri s-o uite în
ultimele două zile.
— La un moment dat, acum două nopţi, m-am
dus la subsol.
— Unde face experimente pe şobolani?
El dădu din cap.
— Ai fost şi tu acolo?
— o dată sau de două ori.
— Şi-ai apucat să vezi cealaltă... instalaţie de
care se foloseşte?
— Ce instalaţie?
Terry se frecă la ochi, încercînd să alunge ima-ginea zidurilor văruite şi a uriaşei cuşti de plastic
polimerizat...
— E o pălărie prea mare pentru mine, zise el.
Luni mă duc la ziar şi-i anunţ pe cei de la ştiri. Or
să ştie cum să se ocupe de toate.
— Dar e povestea ta, Terry. Ai ajuns primul la
locul faptei.
— Nu prea sînt... genul ăsta de ziarist. Asta-i
singura chestie.
 
Casa somnului
365

— o fi, numai că la ora asta urăşti tu însuţi ziaristica pe care-o practici. E marea ta ocazie să te schimbi.
îşi dădu seama că Terry voia să audă aceste lucruri din gura ei. Era pe punctul s-o creadă.
— Vreau să-ţi spun c-ai putea să te impui efectiv cu povestea asta. Ai idee ce s-a-ntîmplat de fapt acolo, ai idee peste ce s-ar putea să fi nimerit?
— Ştiu doar că Stephen Webb a fost student acolo la universitate şi că a luat parte la un experiment al doctorului Dudden legat de privarea de somn, zise Terry. Presupun că, drept urmare a expe-rimentului, a fost implicat într-un fel de... accident? Un accident mortal? Dar încă n-a făcut nimeni vreo legătură directă între moartea lui şi timpul petrecut la Clinică.
— A fost un accident de maşină, spuse Cleo. în dimineaţa cînd s-a încheiat experimentul, Gregory n-a avut nici un pat liber, în care Stephen să-şi facă recuperarea, aşa că l-a trimis direct acasă. La un moment dat, pe cînd se întorcea în campus, a luat-o pe mijlocul drumului şi a fost călcat de-o maşină. A murit pe loc.
Scotoci prin geanta de călătorie aflată pe locul de alături şi scoase două dosare.
— Intîmplător însă, cineva a făcut deja o legă-tură directă. La experimentul respectiv a participat şi o studentă, care a supravieţuit. Ipoteza mea e că Gregory a mituit-o, fiindcă a plecat de la univer-sitate şi de-atunci n-a mai auzit nimeni de ea. Atîta doar că a cxistat cineva care probabil că le-a dat de ştire celor de la Royal College of Psychiatrists, fnndcă de dimineaţă pe adresa Clinicii a sosit o scrisoare. Se pare că RCP vrea să deschidă 6 anchetă.
— Cum o chema pe studenta aia?
— Bellamy. Karen Bellamy, răspunse Cleo, întin-zîndu-i cele două dosare lui Terry. Le-am găsit la
Jonathan Coe
366
Gregory în birou şi am făcut cîte-o copie. la-le. Sînt
ale tale. Fă ce poţi cu ele.
Terry îşi petrecu restul drumului citind docu-mentele privitoare la cei doi studenţi ghinionişti. Din dosarul lui Stephen Webb reuşi aă contureze imaginea relativ completă a unui tînăr simpatic, isteţ, dotat pentru o carieră universitară şi totodată avînd un real talent actoricesc, dublat de o ambiţie extraordinară. Implicarea lui în experimentul doc-torului Dudden ar fi putut fi determinată de nevoi financiare, de curiozitate intelectuală sau de cele două combinate. Informaţiile despre Karen Bellamy erau mai puţine, motiv pentru care personalitatea ei rămînea mai umbroasă, deşi cu atît mai proble-matică. In cazul ei, dificultăţile pecuniare p&reau evidente. Tînăra provenea dintr-o zonă sărăcăcioasă a Londrei: părinţii ei locuiseră în Denmark Hill, şi se părea că acesta fusese cartierul unde fusese văzută pentru ultima oară, cu peste şase luni în urmă. Terry îşi propuse să reţină acest lucru, dar îşi dădu seama că, pe măsură ce parcurgea mai departe dosarul lui Karen Bellamy, puterea de concentrare îi scădea frot mai mult. Prin minte îi treceau întruna imagini sporadice, dar vii, din ceea ce visase noap-tea trecută şi se trezi cramponîndu-se de ele cu speranţă, pentru ca după aceea să le vadă pierzîn-du-se într-o pîclă de nepătruns, sau să le simtă scurgîndu-i-se printre degete ca nisipul. Senzaţia era înnebunitoare, reprezentînd totodată sursa unei mîngîieri incomensurabile, de neexplicat. o dată sau de două ori, profitînd de prada neaşteptată a unei viziuni vag mai concrete, mai puţin efemeră decît celelalte, puse mîna pe pix şi mîzgăli cîteva cuvinte pe marginea paginilor pe care le citea: „o pajişte; o tînără care rîde; o voce de femeie, fredo-nînd lîngă mine în iarba înalta; conştiinţa faptului că pot să zbor; apa rece". După consemnarea acestor impresii fragmentare, îşi ridică privirile şi o văzu pe Cleo, care se uita la el şi zîmbea.
 
Casa somnului
367

Cît timp Terry îşi făcu de lucru cu dosarele, ea vîrî mîna în geantă şi scoase transcrierea pe care i-o pregătise Lorna: înregistrarea bizarului monolog nocturn al lui Ruby Sharp. îl citi a cincizecea oară şi tot îi veni greu să creadă că spunea lucruri ade-vărate sau că miracolele pe care le promitea aveau să se întîmple aievea, arătîndu-se în continuare nedumerită de relaţia - profetică? întîmplătoare? -dintre el şi fotografia lui Terry, adică exact acea imagine neschimbată din singurul ei vis memorat atît de bine. Căutînd o explicaţie raţională, se gîndi retrospectiv la comportamentul lui Ruby — la faptul că nu-şi spusese numele cu două luni în urmă, cînd se întîlniseră pe plajă, la apariţia neaşteptată de ieri de la clinică şi la plecarea şi mai surprinzătoare de azi-dimineaţă, cînd o luase din loc fără să lase nici un fel de mesaj (sau de onorariu). Dacă nu cumva se putea gîndi la transcriere ca la un mesaj în sine.
Dar dacă aşa stăteau lucrurile, putea să aibă încredere în ea?
Da. Bineînţeles că putea. Cleo ajunse la această concluzie tocmai cînd trenul străbătea cartierele mărginaşe ale Londrei, iar raţionamentul ei fu rela-tiv simplu, căci în toată această confuzie, printre atîtea suprapuneri tulburătoare ale trecutului şi prezentului, exista cel puţin un adevăr incon-turnabil.
Nimeni nu spunea minciuni în somn.
Terry nu ştia ce să facă. Trecuse o jumătate de oră de cînd îşi luase rămas-bun de la Cleo, dar tot nu se hotărîse asupra pasului următor. Era derutat şi simţea că nu are astîmpăr. Ideea întoarcerii la el în apartament îl deprima. Era trei după-masă şi nu-i venea să stea singur în casă toată seara, neavînd altă companie decît televizorul şi videocasetofonul.
.Jonathan Cue
368
Cumpără un excmplar din Time Out şi parcurse în grabă lista filmelor, însă titlurile nu-i spuseră nimic, iar după cîteva minute lăsă ziarul pe o bancă la ieşirea din gară, ca să-l citească si alteineva.
îşi deschise valiza şi scoase plicul de plastic în care se găseau fotograf'ia recuperată şi cele două dosare pe care i le xeroxase Cleo. Apoi se întoarse pe jos la gară şi lăsă valiza la biroul de obiecte
pierdute.
Străbătu Londra cu metroul pînă la o altă staţie
principală, de unde luă un tren de legătură pînă la
Denmark Hill.
Nici măcar el n-ar fi reuşit să-şi explice decizia.
Nu făcea decît să-si urmeze un instinct - format, probabil, după ce vizionase o mulţime de filme cu un asemenea subiect — şi să-şi spună că aşa proce-dau şi ziariştii (sau poaLe detectivii?) cînd se apucau să investigheze un caz. Dacă voiau să urmărească un fir sau să treacă în revistă mişcările cuiva, primul pas era intrarea în cmpatie cu persoana vizată, familiarizarea cu modul său de-a gîndi. Terry nu mai fusese în viaţa lui în Denmark Hill şi avu sentimentul nelămurit că acest fapt îl plasa într-o poziţie dezavantajoasă cu privire la sarcina fixată, care consta în localizarea lui Karen Bellamy şi în dezgroparea adevărului despre experimentele con-duse de doctorul Dudden pe tema privării de somn. Nădăjduia că vizitarea locurilor unde crescuse Karen şi unde fusese văzută pentru ultima dată avea să-i ofere nişte puncte de plecare: o întîlnire întîmplă-toare cu o prietenă, eventual o diseuţie cu un vecin
guraliv la cîrciuma din cartler.
După cîteva ore de hoinăreală fără ţintă pe străzi, un tur plictisit al restaurantelor şi o mulţime de halbe de bere băute de unul singur, Terry se văzu nevoit să admită că mai avea multe de învăţat despre ziaristica de investigaţie. Nu se simţea mai aproape de Karen Bellamy decît cînd se pusese în
 
Casa somnului
369

mişcare; în plus, era topit de oboseală. Abia aştepta să se trîntească în pat, şi nimic nu i se părea mai atrăgător decît perspectiva unui culcat devreme -de pildă, pe la zece — urmat de douăsprezece ore de somn neîntrerupt. Poate că, dacă dormea suficient în noaptea asta, avea să viseze mai mult, iar dimi-neaţă aveau să-i crească şansele de a-şi aminti ce visase.
Se întoarse la gara mică din cartierul Denmark Hill şi coborî pe peron tocmai cînd trenul o lua din loc, Pasagerii care se dăduseră jos urcară în dezor-dine scările şi-l lăsară pe Terry singur pe peron, în afara unei siluete solitare, care se plimba de colo pînă colo, trecînd prin dreptul automatului cu snack-uri. Terry îl zărise deja în timp ce se apropia de peron, întrebîndu-se în treacăt de ce nu urcase laolaltă cu ceilalţi. în fond, ce facea acolo dacă nu aştepta un tren spre centrul Londrei? Se hotărî să se ducă în celălalt capăt al peronului, ca să-i ofere mai mult spaţiu de manevră străinului mătăhălos. Acesta părea să se comporte destul de ciudat. Avea cam un metru optzeci şi purta pantaloni negri şi o geacă verde de camuflaj. Se plimba întruna de la un cap la altul al peronului, bombănind ca pentru sine şi uneori strigînd de-a binelea. Lama cuţitului pe care-l avea la el lucea în lumina soarelui de după-amiază.
Lorna îşi terminase mai devreme cumpărăturile în oraş, iar apoi, urcînd pieptiş dealul spre Ashdown, văzu un lucru extrem de neobişnuit. Şapte taxiuri ale companiei locale trecură pe lîngă ea în direcţia gării: cinci dintre ele păreau să transporte pacienţi, în celelalte două se găsea personalul de la bucătărie şi curăţătorie. Se uită nedumerită la taxiuri, după care avu un presentiment brusc şi neplăcut. Işi dădu seama că la Ashdown se întîmpla ceva urît,
37o                                    Jonathan Coe
foarte urît. luţi pasul, ajungînd la porţile clinicii
aproape în goană.
De îndată ce intră în hol, constată că imobilul
fusese complet golit; avea un aer părăsit, fanto-matic, iar uşa din faţă fusese lăsată să se mişte în bătaia vîntului. Dar, deşi era goală, casa nu era deloc tăcută, căci de undeva de dedesubt — probabil că din subsol - se auzea o muzică dată foarte tare. Uluitor de tare; Lorna nu numai c-o auzea, dar o şi simţea vibrîndu-i sub picioare. întreaga pardoseală se zguduia din cauza forţei sale. Lorna o recunoscu imediat; putea fi identificată de oricine, era una dintre cele mai cunoscute arii din lume, interpretată de unul dintre tenorii celebri ai momentului. In timp ce tehniciana dădea drumul sacoşelor pline, rămînînd în hol temătoare şi nedecisă, aria luă sRrşit, îns& reîncepu după cîteva secunde. Cineva pusese CD-ul şi-l programase pentru repetare automată.
Loma avu nevoie de alte cîteva minute - în timpul cărora aria se încheie şi fu reluată din nou - ca să-şi ia inima în dinţi. Intr-un tîrziu, după ce aruncă o privire în biroul doctorului Dudden, în sala de mese şi în bucătăria în formă de L, se hotărî să deschidă uşa de la subsol şi coborî încet scările. Deşi abia ajunsese în dreplul curăţătoriei, avînd încă vreo zece metri pînă la uşa deschisă a laboratorului în care nu i se dăduse voie să pătrundă pînă atunci, muzica era de-a dreptul copleşitoare. îşi vîrî dege-tele în urechi pe cînd se funşa pe coridorul luminat puternic; pe urmă, după ce se sprijini de perete şi trase adînc aer în piept de cîteva ori, dădu încet în
lături uşa şi intră.
Nu îşi dădu seama cît timp rămase acolo oripi-
lată, incapabilă să se mişte, străduindu-se să priceapă scena care i se desfăşura în faţa ochilor. Poate că nu stătu mai mult de cîteva secunde. Incăperea părea să conţină douăsprezece mese, iar pe fiecare dintre ele se găsea un recipient de sticlă.
 
Casa somnului
371

Cîteva dintre acestea fuseseră întoarse cu fundul în sus, iar unul sau două se spărseseră. In patru dintre ele se aflau şobolani morţi, iar în trei cîini morţi. în plus, mai mulţi cîini, şobolani şi iepuri mişunau speriaţi prin cameră, manifestînd toate simptomele malnutriţiei, maltratărilor şi epuizării. Peste tot se vedeau fire electrice. Lorna se strecură printre animale şi le privi precaut, cu un amestec de milă şi repulsie, oprindu-se din loc în loc ca să le cer-ceteze mai atent, însă fără să pună mîna pe ele.
In orice caz, prioritatea ei era să localizeze sursa de muzică şi s-o oprească. Aria părea să vină dintr-o cameră aflată la capătul laboratorului, iar tehni-ciana se îndreptă grăbită într-acolo, ştiind că nu va putea să gîndească limpede decît după restabilirea liniştii.
Camera în care intră după două-trei secunde era destul de spaţioasă, dar nu avea mobilier, în afară de un scaun incomod, cu spătar drept, un televizor, o combină muzicală şi cîteva aparate aduse parcă dintr-o sală de forţă. Ghicind că se afla într-un fel de centru unde se practica privarea de somn, Lorna îşi apăsă şi mai tare degetele pe urechi şi înge-nunche lîngă CD player, încercînd să vadă cum putea fi oprit. în aceeaşi clipă simţi un sloi pe şira spinării şi îngheţă tocmai cînd voia să întindă mîna spre butonul de oprire. Deveni conştientă — dintr-o dată şi fără urmă de echivoc - de o prezenţă ome-nească aflată în spatele ei, în pragul uşii, la nici doi metri distanţă.
Se întoarse, dădu cu ochii de doctorul Dudden şi ţipă ca din gură de şarpe.
lar asta nu din cauză că era aproape gol, avînd pe el doar un costum de baie. Şi nici din cauza luciului dement şi ostil din ochii lui, cu toate că şi acesta era înfricoşător. Lucrul care o îngrozi cel mai tare pe Lorna în după-amiaza aceea referitor la aspectul doctorului Dudden fu modul cum îi stătea
372                                    Jonathan Coe
părul. Acesta părea să fi dobîndit o viaţă de sine stătătoare şi s-o fi luat razna definitiv. Probabil că doctorul îl lipise cu clei, fiindcă îi stătea ridicat, adunat în patru sau cinci smocuri ascuţite la vîrf, în timp ce un număr de doisprezece electrozi îi împo-dobeau la întîmplare capul: cîţiva erau prinşi de păr, unul i se lipise de ureche şi toţi erau conectaţi la o reţea de fire groase, multicolore, care atîrnau pe pardoseală în spatele lui, pe o porţiune de cîţiva metri buni, pînă cînd dispăreau din vedere. Doctorul semăna cu un hibrid între Meduza şi un punkist tembel.
— Nu-l închide.
Tonul lui era poruncitor şi glacial, deşi urla ca să se facă auzit peste aria aceea tunătoare, repetată la infinit.
— Orice-ai face, nu opri muzica.
— Dar e prea tare...
— Şi oricum, de ce ţi-ai băgat nasul aici? Lorna se ridică, dar nu se apropie de doctorul Dudden. Acesta se aşezase în dreptul uşii care dădea spre laborator, blocîndu-i singura cale de scăpare.
— Voiam să văd de unde venea zgomotul! strigă ea.
— Zgomotul? se auzi ca un ecou vocea doclorului
Dudden. Asta numeşti tu zgomot?
— Păi, e atît de diferit de... de ceea ce ascultaţi de obicei...
— Ce-ai păţit, femeie? Te sperie un dram de pasiune, un stropşor de emoţie?
— Domnule doctor Dudden... vă simţiţi bine? reuşi să întrebe Lorna. Unde sînt ceilalţi? Ce s-a-ntîmplat cu pacienţii?
— Pacienţii? Ha!
Pufni dispreţuitor şi, spre marea uşurare a Lornei, îi întoarse spatele şi se îndepărtă, cu metrii de fire atîrnîndu-i în urmă. Tehniciana intră după el în laborator, încercînd să audă ce spunea, dar izbutind să distingă doar cîteva cuvinte: „pacienţii... cretini... neisprăviţi... pierdere de vreme..."Apoi se răsuci brusc pe călcîie şi se întoarse cu faţa la ea. Luase un cablu de pe una dintre mese, iar acum îl întindea între mîini, trecîndu-i capetele pe după degete şi trăgînd de el cît putea de tare. Lorna se îndepărtă cu vreo cîţiva paşi, pînă se lipi cu spatele de perete.
— Uitaţi ce e, domnule doctor... nu credeţi că v-ar fi mai bine dacă v-aţi pune... nişte haine? Doctorul ignoră sugestia şi şuieră:
— la zi, cine-i Ruby Sharp? Aria luă sfirşit, însă reîncepu prompt, parcă mai tare ca niciodată.
— Am găsit pe birou o electroencefalogramă a unei oarecare Ruby Sharp. N-am auzit de ea.
— A... a fost pacienta noastră, spuse Lorna, fără să scape din ochi bucata de cablu şi mîinile neobo-site ale doctorului. A venit aseară.
— Ai internat un pacient fără trimitere? Fără să-ţi dau voie?
—Era... cred că o cunoştea doamna doctor Madison. A spus că vorbeşte în somn.
— Şi? Chiar a vorbit?
—Da... da, a vorbit. Dimineaţă am făcut transcricrea. Dar...
— Dar, ce?
Lorna czită, constrînsă nu doar de faptul că nu înţelegea tot ce se întîmplase, ci şi de frică. Inci-dentul respectiv o preocupase toată ziua: nu price-pea secretele lui Ruby şi Cleo, care se cunoşteau evident dintr-o perioadă îndepărtată a vieţii lor. Pe de altă parte, nu înţelegea ce încercase să-i comu-nice Ruby fostei ei prietene - sau, cine ştie, iubite -dînd drumul acelui flux verbal ca o incantaţie, care fusese înregistrat pe bandă înainte de-a se crăpa de ziuă. Ştia în schimb altceva: la momentul respectiv, Ruby nu dormea. Lorna nu-i comunicase acest lucru doctoriţei Madison, dar era absolut sigură. Rezultatele testului polisomnografic stăteau mărturie.
—Păi, a vorbit... dar nu dormea, explică ea încurcată. Cred că se prefăcea, nu ştiu de ce.
Doctorul Dudden o privi preţ de o clipă, după care începu să rîdă. Era un rîs ascuţit, nefericit şi vag maniacal.
— Am înţeles, zise el. Au şi început, nu? Au şi început să trimită spioni. Care se furişează în clinică şi se dau drept bolnavi. Care cotrobăie în toiul nopţii. Nu m-aş mira dac-ar pune microfoane şi minicamere video. Da, asta e, au început. Dar n-or să mai infiltreze pe nimeni aici - şi ştii de ce? Fiindcă de-acum încolo n-or să mai existe pacienţi. De-acum încolo, Lorna, spuse el, aprophndu-se de tehniciană şi ridicînd cablul la nivelul gîtului ei, o să fim doar noi doi.
Rămaseră aşa, la cîţiva centimetri unul de altul şi privindu-se în ochi, pînă cînd el lăsă înjos cablul, îi prinse încheietura ca într-o menghină şi-i spuse:
— Hai cu mine.
O trase după el spre cealaltă uşă de la capătul laboratorului, cea dincolo de care păreau să dispară firele lungi care atîrnau pe lîngă el. o deschise cu mîna rămasă liberă, iar Lorna ţipă pentru a doua oară, de îndată ce văzu uriaşa cuşcă de plastic poli-merizat, prevăzută cu masa aceea turnantă mare cît toate zilele şi cu bazinul cu apă clorinată.
— Daţi-mi drumul! strigă ea. Unde mă duceţi?
—Vino-ţi în fire, femeie, pentru numele lui Dumnezeu. N-are de ce aă-ţi fie frică. Te afli în faţa unuia dintre cele mai mari dispozitive ştiinţifice din cîte s-au inventat. Ar trebui să te simţi privilegiată.
— Daţi-mi drumul! repetă Lorna. Daţi-mi drumul!
— Am nevoie de ajutorul tău, atîta tot, spuse doctorul Dudden. Vreau să mă ajuţi la un imc expe-riment. Trebuie să fim doi, Lorna, altfel n-are rost. Şi la tangou e nevoie tot de doi. Ţine minte.
De data asta Lorna îi aruncă o privire nu atît temătoare, cît furioasă.
— N-am de gînd să dansez tangouri cu dumnea-voastră, domnule doctor. Acum sau altă dată. Şi nici n-o să intru în chestia aia, rosti ea, arătînd din cap spre cuşcă, în compania cuiva care e clar că este nebun.
Doctorul Dudden tresări vizibil la auzul acestui ultim cuvînt, de parcă ar fi fost înţepat cu un vîrf de ac. Apoi - treptat, ca prin minune - Lorna simţi că strînsoarea care-i cuprinsese încheietura începe să slăbească. Furia arzătoare din ochii lui se potoli şi se stinse, pînă cînd mai rămase doar un licăr slab, pus în umbră de ceva mai rece şi mai inex-presiv: un luciu dur, de dispreţ amestecat cu o resemnare amară. li dădu drumul de tot tehnicienei şi făcu doi paşi înapoi.
— Fireşte, spuse el. A fost o prostie din partea mea. In fond, de ce-ai fi altfel decît ceilalţi? De ce-ai fi mai luminată ca ei?
în peretele de plastic polimerizat se afla o uşă puţin întredeschisă, aproape invizibilă, de unde veneau firele legate de capul doctorului Dudden, care acum stăteau pe masa turnantă şi urcau spre orificiul din partea de sus a despărtiturii din lemn care împărţea cuşca în două. Doctorul strînse toată grămada de fire, deschise uşa ceva mai mult şi păşi pe masa turnantă.
— Nu, ar fi trebuit să ţin minte că sînt singur, continuă el, întorcîndu-se spre Lorna şi adresîn-du-i-se direct. Absolut singur. N-a înţeles nimeni, nici măcar nu le-a dat prin cap. Am avansat enorm... o să aveţi nevoie de ani, de ani în şir, ca să pricepeţi ce-am vrut să fac.
Pe chip îi apăru un surîs trist, ironic.
— Foarte bine, Lorna, poţi s-o iei la picior. o să mă descurc şi aşa. Oricum, or să vină şi-or să mă găsească peste cîteva zile. Or să ajungă destul de repede.
—Cine o s-ajungă? întrebă ea, cu un fel de disperare. Ce tot bateţi cîmpii?
Medicul se mulţumi să clatine din cap şi închise cuşca de plastic polimerizat.
— Domnule doctor Dudden...
Dar Lorna îşi dădu seama că n-o mai auzea, aşa că nu putu decît să-l privească neputincioasă cum se aşază pe masa turnantă, stînd turceşte şi încru-cişîndu-şi braţele la piept, de parcă s-ar fi pregătit pentru meditaţie. Apoi începu să vorbească, însă ca pentru sine, fără s-o bage în seamă pe tehniciană. La început cuvintele fură greu de desluşit. Lorna era pe punctul să urce scările şi să sune la salvare cînd îşi dădu seama de sensul lor.
— Nimeni n-o să doarmă, nimeni n-o să doarmă, repeta doctorul, ca şi cum ar fi îngînat o mantra, pe cînd CD player-ul continua să meargă la maximum în camera de alături, iar celebrul „Nessun Dorma" cîntat de Pavarotti se îndrepta spre un nou punct culminant asurzitor.
Cleo stătea întinsă pe patul din camera de hotel, atentă la zgomotele traficului din Russcll Square şi la sporovăielile în mai multe limbi care-i pătrun-deau pe fereastra deschisă, spunîndu-şi că, indi-ferent ce s-ar fi întîmplat în seara asta, viaţa ei nu avea să mai fie niciodată la fel. Nu mai exista cale
de întoarcere.
Mai tîrziu, în timp ce se farda, îşi schimba fusta şi se pregătea pentru o băutură întăritoare în barul hotelului, îşi dădu seama că ideea în sine era prea fatalistă, prea melodramatică. Trecuseră doispre-zece ani în care se descurcase şi fără Sarah. Chiar şi în ultima vreme avusese o viaţă destul de tihnită. Nu exista nici un motiv pentru ca această înviere bruscă a speranţei să schimbe totul, nu avea de ce să nu trăiască în continuare fără ea, aşa cum se hotărîse în seara aceea cumplită la Ashdown, cînd o văzuse şi-i auzise vocea pentru ultima oară. De atunci, Cleo trăise ca o femeie singură, şi tot asta avea să facă şi mai departe.
Parcă pentru a sublinia această idee, rămase la bar mai mult de o oră, bînd două gin tonic-uri şi ignorînd cu bună ştiinţă avansurile cîtorva singu-ratici care încercau să-i surprindă privirea. Apoi se duse la un restaurant italian, unde bău o carafă de vin roşu, mîncă o lasagna cu legume excelentă şi refuză invitaţia domnului aşezat la masa de la geam, care îi propusese o cafea şi un coniac. Pe urmă o luă pejos, fără mare grabă, spre staţia de metrou, frecîndu-se involuntar de turiştii şi de tinerii care treceau zoriţi pe lîngă ea, nerăbdători să-şi petreacă seara de vineri în Cartierul de Vest.
De data asta nu se uită la reclame şi nu citi de pe ultima pagină a ziarelor celorlalţi, preferînd în schimb să studieze atent - în premieră — chipurile călătorilor din jur. Văzu perechi fericite şi nefe-ricite ; perechi care nu mai aveau ce să-şi spună sau care, dimpotrivă, nu-şi puteau ţine mîinile acasă;
perechi care abia se cunoscuseră şi altele pe punctul de-a se despărţi. Dădu cu ochii de bărbaţi însuraţi, care mergeau acasă la soţii, şi de burlaci pe care-i aşteptau videocasetofonul şi cuptorul cu microunde. Observă femei singure, cîte două sau în grupuri mai mari şi-şi spuse: Da, am şi eu un loc printre oamenii ăştia. Indiferent ce n-a mers şi oricîte greşeli aş fi făcut, acum ştiu cine sînt. Ştiu cine sînt şi-mi convine.
Douăzeci de minute mai tîrziu, cînd ieşi din restaurant, Cleo văzu că începuse să se întunece. După-amiază cumpărase un ghid al oraşului şi reuşise să memoreze traseul; cît despre porţiunea finală, constată că îndrumările lui Ruby, deşi laco-nice, corespundeau întru totul. Lăsă în urmă drumul principal şi, după ce mai merse pe jos cam trei sferturi de kilometru, coti pe o stradă care era, mai

ANEXA 1: Poezie

mult ca sigur, cea mai liniştită din Londra. Nu se auzeau nici glasuri, nici zgomote ale petrecerilor de prin grădini şi nici casetofoane date la maximum. Nici măcar un televizor cu volumul ridicat. Se părea că singurele sunete din lume erau cele ale paşilor lui Cleo.
Se opri în faţa casei lui Sarah. Deşi încă nu se întunecase de tot, draperiile fuseseră trase complet, lăsînd să se vadă doar o fişie subţire de lumină pe la margini. împinse portiţa de fier forjat care scîrţîi plîngăreţ şi se apropie de uşa de la intrare. Se opri, îşi netezi fusta şi îşi potrivi mai bine geanta pe umăr. Apoi puse mîna pe ciocănelul fixat de uşă şi bătu de două ori.
în vestibul se aprinse o lumină. După cîteva secunde uşa se deschise, iar ea apăru în prag: sin-gură, părînd niţel obosită, poate chiar somnoroasă, şi temîndu-se întrucîtva să deschidă uşa unui străin la o asemenea oră. Purta ginşi şi un tricou, încă-runţise de tot, dar îi stătea nemaipomenit de bine, iar în clipa cînd o văzu, Cleo îşi dădu seama că nu facuse altceva decît să se mintă singură şi că nu putea să trăiască fără fcmeia asta. Nu fusese în stare pînă atunci şi nu era nici de acum încolo.
— Sarah?
Fu singurul cuvînt pe care izbuti să-l scoată la început. Sarah se uită la ea, fără s-o recunoască şi cu atît mai puţin să ghicească.
— Te cunosc de undeva?
— Bineînţeles, spuse ea. Sînt eu, Robert.

Somnilocviu

Cu graţie şi gravitate ai iscat
Un val ce-ntrece forţele lunare
Şi-n narcolepticii tăi ochi am spionat
Orbirea nopţii, poate-un rău mai mare.
Pupilă fixă, de ce vrei să ţip
Cînd, insomniac, încerc să-mi aflu partea
Citindu-mi viitorul pe nisip
La prînz? „Ce calmă şi cioplită-i moartea",
Şi cum mă rog ca din uitare-adîncă
Schimbarea să apară. Numai zorii
Să mă salveze-ar fi în stare încă
Printr-un potop de s-ar împotrivi terorii,
lar casa somnului de-ar inunda-o toată
Cu o lumină gata să înece
Fantomele ce vor pleca deodată
Avertizînd solemn în noaptea rece:
Vei mai dori o viaţă spre-a socoate Ce graţie aveai, ce gravitate.

ANEXA 2: Scrisoare

De la: Pamela Worth Către: Prof. Marcus Cole, FRC Psych.

Stimate domnule profesor Cole,
Vă trimit doar cîteva rînduri, mă tem, ca să vă mulţumesc pentru că v-aţi deranjat să ne scrieţi săptămîna trecută.
Am apreciat mult cuvintele dumneavoaytră de îmbărbătare. într-o asemenea situaţie, înţelegerea prietenilor şi a celor carc ne vor binele începe să însemne totul. Intr-un fel, nu prea ne mai rămîne altceva. Şi puteţi fi sigur că, în ce ne priveşte, nu sînteţi cu nimic vinovat în această chestiune. In ultimele luni ne-am surprins de multe ori încercînd să arătăm pe cineva cu degetul - anumiţi oameni, guvernul, „sistemul", orice - dar, de fapt, nu e vina nimănui. Abia asta este de nesuportat.
Pe Terry îl vizităm în fiecare zi. Nu au apărut ameliorări, ca să vă citez, şi se pare că nu există nici perspective pentru aşa ceva. Dar o să avem răbdare. Probabil că nu ştiţi acest lucru (în fond, de ce l-aţi şti?), însă în ultimii ani fiul meu s-a chinuit mult să doarmă. Bineînţeles că nu i-am spus nimic, dar mi-am făcut griji, iar cînd îl văd acum, încerc uneori să-mi spun că nu face decît să recupereze la capito-lul somn. Doctorii susţin că mi se pare, dar o dată sau de două ori i-am văzut un zîmbet discret pe figură şi m-am întrebat dacă măcar visează frumos.
Probabil că o să credeţi că toate acestea sînt nişte închipuiri naive şi nimic altceva. Insă trebuie să găsim cu toţii modalităţi de a ne adapta, aşa că fac şi eu ce pot.
Cu toată sinceritatea, Pamela Worth

ANEXA3: Transcriere

Pacient: Ruby Sharp Data: 28.6.'96 Ora: 02.36-02.4o Tehnician: Lorna

Stimate domnule profesor Cole,
Vă trimit doar cîteva rmduri, mă tem, ca să vă mulţumesc pentru că v-aţi deranjat să ne scrieţi săptămîna trecută.
Am apreciat mult cuvintele dumneavoastră de îmbărbătare. într-o asemenea situaţie, înţelegerea prietenilor şi a celor care ne vor binele începe să însemne totul. într-un fel, nu prea ne mai rămîne altceva. Şi puteţi fi sigur că, în ce ne priveşte, nu sînteţi cu nimic vinovat în această chestiune. în ultimele luni ne-am surprins de multe ori încercînd să arătăm pe cineva cu degetul - anumiţi oameni, guvernul, „sistemul", orice - dar, de fapt, nu e vina nimănui. Abia asta este de nesuportat.
Pe Terry îl vizităm în fiecare zi. Nu au apărut ameliorări, ca să vă citez, şi se pare că nu există nici perspective pentru aşa ceva. Dar o să avem răbdare. Probabil că nu ştiţi acest lucru (în fond, de ce l-aţi şti?), însă în ultimii ani fiul meu s-a chinuit mult să doarmă. Bineînţeles că nu i-am spus nimic, dar mi-am facut griji, iar cînd îl văd acum, încerc uneori să-mi spun că nu face decît să recupereze la capito-lul somn. Doctorii susţin că mi se pare, dar o dată sau de două ori i-am văzut un zîmbet discret pe figură şi m-am întrebat dacă măcar visează frumos.
Probabil că o să credeţi că toate acestea sînt nişte închipuiri naive şi nimic altceva. Tnsă trebuie să găsim cu toţii modalităţi de a ne adapta, aşa că fac şi eu ce pot.

ANEXA3: Transcriere

Pacient: Ruby Sharp Data: 28.6.'96 Ora: 02.36-02.4o Tehnician: Lorna
 
Cu toată sinceritatea, Pamela Worth
 
niciodată liniştită niciodată liniştită casa asta ţin minte cu ani în urmă întotdeauna valurile niciodată liniştită stînd sus cu ea stînd cu tine ţin minte ascul-tam ţin minte tot plaja ziua de pe plajă lucrurile pe care le-ai spus fară limite aşa ai spus fără limite faci orice orice ca să fie a ta şi cicatricele ţin minte cicatricele pe picioarele tale două cicatrice ca două croşete pe urmă am văzut săptămîna trecută am văzut pe plajă pe altă plajă altă plajă aceeaşi per-soană altă persoană acelaşi corp pe gleznele tale cele două cicatrice te cunosc ştiu cine eşti dar ascultă ascultă o cunosc şi pe ea Londra acum unde trăieşte ce face singură singură cuc trebuie să te duci trebuie s-o găseşti ştiu am ştiut dintotdeauna de pe plajă împreună fiţi împreună am simţit-o feri-cită atît de fericită în ziua aia ţin minte tot niciodată atît de fericită dorit dintotdeauna într-un fel cum să zic să vă răsplătesc pe amîndoi omul nisipurilor aşa ţi-am spus omule al nisipurilor ai construit castel castel frumos luat dus de apă nu pierdut nimic pierdut deocamdată nimic pierdut deocam-dată dacă o găseşti du-te acum te aşteaptă Londra uşor de găsit casă pustie casă rece stă singură North London străzi liniştite coteşti coteşti de la gară prima casă prima pe care-o vezi nu aştepta dă fuga acum găseşte drumul ţine minte ţine minte drumul Fermer Road Fermer te doreşte găseşte-o te rog du-te la ea chiar acum
 -----------------------------------