CADOU  DE  ZIUA  VICTORIEI

Fratele lui Ljuba, Veljko, cu încă două dintre rudele sale, a ajuns la Đakovica luni, 14 mai. Venise, a spus el, să mute la Nikšić lucrurile răposatului. Milica l-a împuternicit, a mai spus, să-i ridice cartea de muncă şi să-i radieze pe copii de la şcoală. A scos din buzunar un ajunţ deja pregătit şi l-a lipit pe uşa casei, lângă anunţul mortuar al lui Ljuba:URGENT CASĂ DE VÂNZARE - PREŢ CONVENABIL!
Pentru ce atâta grabă? - l-am întrebat, îngrijorat. Asta înseamnă fugă şi nicidecum vânzare. Acesta este un anunţ pentru oricare cumpărător nu pentru a o cumpăra, ci pentru a-şi bate joc. Ljuba, am zis, a vorbit adeseori că, la o adică, mai bucuros ar aprinde casa decât să o vândă arnăuţilor.
- Atunci, doctore - a replicat Veljko - cumpăraţi-o dumneavoastră. Daţi cât daţi, nici măcar o clipă nu ne vom târgui.
- Nu am eu atâţia bani şi-n afară de asta...
- În afară de asta? Aţi vrut să spuneţi ceva, doctore.
- Aici preţul nu se exprimă în dinari, ci în valută. O astfel de casă... cu o cameră de zi, o bucătărie, două dormitoare şi cămăruţa aceea de la mansardă... preţul unei asemenea case se situează şi până la 50 de mii de dolari. De unde unui medic...
- Ştiu şi eu cum sunt preţurile. Nici nu vă cer atât. Daţi de zece ori mai puţin şi semnăm contractul.
- Dumneavoastră, domnule Veljko, glumiţi... sper că glumiţi.
- Nici pe departe.
- Dragă Veljko, eu nu am parale şi eu... răposatul dumneavoastră frate şi cu mine am fost...
- Ştiu, aţi fost prieteni. Iată, dumneavoastră v-o şi dăruiesc... numai să n-o ia arnăuţii.
- Vă mulţumesc. Numai că de aş cumpăra eu această casă sub preţul ei ori dacă aş primi-o de cadou, aşa cum mi-o oferiţi, aş fi un mai mare mizerabil decât Halit  Berişa. Printre altele, Veljko, prietenia cu Ljuba şi cu Milica  mă obligă. Aş refuza generozitatea dumneavoastră şi fără această obligaţie. Nimeni dintre sârbii din Metohia nu poate îndrăzni să cumpere această casă. Arnăuţii...
- Paştele mamii lor! - scrâşni el din dinţi şi-şi ţinu multă vreme mâna pe umărul meu. - Îţi ucid fratele şi atunci... atunci... - gemu el şi-mi întinse un ziar deschis. - Citeşte... Asta au anunţat aseară şi la televiziune.

Un grup de naţionalişti velikosârbi au pregătit în aceste zile la Đakovica  manifestaţii şovine şi procetnice, a informat Comitetul comunal de apărare. Cu ocazia înmormântării rămăşiţelor pământeşti ale unui naţionalist dovedit şi înrăit, adepţii lui au promovat pe faţă suspiciunea faţă de politica de frăţie şi unitate între popoarele şi naţionalităţile noastre, fără a da înapoi nici de la a ameninţa cu armele un grup de elevi albanezi care, scandându-i tovarăşului Tito şi cântând cântece revoluţionare, treceau în linişte şi demnitate pe stradă. De asemenea, au fost exprimate şi alte tendinţe neconforme cu politica noastră, ceea ce înseamnă un argument în plus la faptul că frăţia şi unitatea, socialismul autodeterminist al lui Tito, precum şi politica noastră de nealiniere sunt ca un spin în ochiul    rămăşiţelor forţelor  velicosârbe şi procetnice şi al celorlalte care...

Ultimele două-trei rânduri rămăseseră necitite. Am scăpat ziarul din mână. Veljko îşi frângea degetele şi se uita la mine cu un soi de speranţă deşartă. De parcă eram eu cel care putea să ajute. Unde anume trăiam eu şi cum se numea Răul care îşi bătea joc de Ljubo chiar şi mort? Cine era acest corespondent din Đakovica, pentru a-l căuta? În zadar, fără sens. Ziaristul doar şi-a făcut treaba: a transmis ceea ce i-a fost transmis. A transcris ceea ce i-a scris Comitetul. . Nici un cuvânt despre faptul că Ljuba a fost ucis, că Mitar Rašović a fost ucis... când gealatul redactează informări, victimele sunt anonime, ele nici nu există. Cine erau adepţii acelui naţionalist dovedit şi înrăit ? Cine erau procetnicii? Comitetul comunal de apărare nu se încurca în amănunte atât de banale. Comitetele există pentru îndrumări, aprecieri, concluzii, atenţionări, orientări şi nu pentru detalieri. Unele cuvinte din frazeologia revoluţionară au o putere magică. Acestea sunt cuvinte - acuzaţii, cuvinte - sentinţe, cuvinte - anateme, cuvinte - vrăjitorii. Ele se dovedesc şi sunt dovedite de cum sunt rostite. Ljuba spunea că şi logica, şi filologia, şi dreptul, şi orice altă ştiinţă şi faptă sunt neputincioase în faţa acestei vrăji revoluţionare. Vai şi-amar, să spunem, de cel căruia i se pune în cârcă faptul că seamănă îndoiala, că împrăştie neîncrederea, că acţionează de pe anumite poziţii ori ne recomandă lucruri străine care...Răposatului maior Rašović cei din cabinetului lui Čakmak-paşa din Priština i-au pus în seamă faptul că acţionează sub masca transparentă a unei aşa-zise îngrijorări... El, iată, nu suferea din cauza misterioasei dispariţii a unicului său fiu,  ci, sub masca transparentă a unei aşa-zise îngrijorări, a pus sub semnul îndoielii munca organelor de cercetare şi urmărire, iar cu asta a săpat la temelia societăţii autoconducătoare! Poate cineva - spunea Ljuba - să arate şi să dovedească adevărul, toate astea se prăbuşesc dinaintea vrăjelii precum că nu este acesta decât presupusul adevăr şi că problema trebuie abordată principial! Nu există scut împotriva vrăjilor precum că un anume lucru este rău-intenţionat, iluzoriu,  de neurmat, retrograd, criticist, procetnic, depăşit, negativist, elitist, antititoist, hegemonic... şi nu există loc pentru bănuială  nici cât negru sub unghie dacă ceva este schiţat, închis, de nebănuit, nouă sfânt, de clasă, de bază...

- Cunoaşteţi pe cineva, doctore? - întrebă Veljko introducându-mi ziarul acela în buzunarul de la sacou. - Aici poate să ajute doar unul din cei de sus.
- Ce să ajute?
- Să îndreptăm această minciună din ziar.
- Minciuna din ziar! Minciuna din ziar - am repetat eu, ironic. - Dar faptul că Ljuba a fost ucis şi că...
- Să nu vorbim despre asta. Sângele fratelui meu este problema mea, iar dumneavoastră ajutaţi, dacă puteţi, să îndreptăm această minciună.
- Când sunt criminalii unii şi aceiaşi cu cei care-i urmăresc, aici nu se poate nimica, dragă Veljko - parcă i-au răspuns din mine Ljuba ori Milica.
- Dar tovarăşul Ilija? Mi-a spus Milica aseară că-l cunoaşteţi. Că sunteţi prieteni.
- Asta doar cred... am crezut că suntem prieteni. Eu, dragă Veljko, nici nu mai cred în asta.
- Încercaţi, vă rog...
Am acceptat şi am plecat la Prizren. Va îndrăzni, mă întrebam  pe mine însumi, să se amestece  tovarăşul Ilija, legenda de război, vechiul membru al Partidului,  în ceea ce au comunicat cei din Comitetul comunal de apărare? Mai mult ca sigur că îndrăzneşte. Dar va vrea? În acest diferend, nu se află într-o parte rudele şi prietenii celui omorât, iar de cealaltă, neamurile şi prietenii ucigaşului. În ochii tovarăşului Ilija, această împărţire ar putea să arate altfel. Sub semnul întrebării se află diferendul dintre sârbi şi arnăuţi. Un conflict tipic, pe baze naţionale! Iar el, ca şi comunist sârb, trebuie să se comporte principial. El nu are voie să le ţină partea alor săi. Ci dimpotrivă, dimpotrivă! Nu contează, chiar deloc, cine este gealatul şi cine victima şi de a cui parte se află adevărul. Principiile comuniste sunt deasupra adevărului! Greu de crezut că tovarăşul Ilija va trece peste această piedică din conştiinţa lui. De se va întâmpla, totuşi, şi aşa ceva, acest om mic de statură, dar cu merite uriaşe, să se conducă după adevăr şi nu după principii, de se va întâmpla şi o asemenea minune, slabe sunt, din nou, şansele ca el, de unul singur, să îndrepte şi să schimbe ceva. Îi va spune că se înşeală şi că suspiciunea lui vizavi de comunicatul oficial al Comitetului comunal de apărare, obiectiv vorbind, dă apă la moară forţelor duşmane şi, curat principial, lezează imaginea revoluţionară a tovarăşului Ilija! În afară de asta, îi va spune, cu un asemenea comportament tovarăşul Ilija seamănă suspiciuni şi propagă neîncredere, chiar de sunt intenţiile lui din cele mai cinstite!
M-am foit în pat şi am meditat vreme îndelungată. Să le trimit ziarelor un drept la replică? Să povestesc numai ceea ce am auzit şi am văzut? La coş, la gunoi cu aceste atitudini partizane şi lipsite de simţ critic! - va spune redactorul. Ori, în cel mai bun caz, va trimite scrisoarea mea la  Đakovica, să se cerceteze cazul pe toate părţile. Cu alte cuvinte, pentru această cercetare pe toate părţilesă fie scrisoarea dusă de către corespondent la Comitetul comunal de apărare! 
Čakmak-paşa! - m-a îndemnat gândul spre el. Trebuie să merg la Priština, la Čakmak-paşa, aşa cum, cândva demult, l-a poreclit Ljubo pe tovarăşul Faruk, adică pe tovarăşul Îngheţatul, după un Čakmak-paşă de demult, de pe vremea consulului Jastrebov. Porecla de Îngheţatul a primit-o de pe timpul când a fost la partizani. El e cel care înseninează cerul şi-l înnorează în Kosovo şi Metohia. Eroul poporului, de loc chiar din Đakovica, a intrat, încă în viaţă fiind, în toate enciclopediile! Un om tăcut, cu faţă prietenosă  şi privire caldă: acestui chip nu i se potriveau nici porecla dată de Ljuba, nici aceea de la partizani. Ca simbriaş pe la diverşi stăpâni de dinainte de război, a păzit vite şi oi, a plantat cartofi, a fost morar, ţapinar, a vândut colaci şi bomboane la cofetărie... Se povesteşte că atunci s-a ales cu porecla de Mierosul, însă în război, din interese superioare, aceasta i-a fost schimbată în  - Îngheţatul. Toate astea nu sunt amintite în enciclopedii. Această perioadă din viaţa lui Čakmak-paşa este  exprimată concis într-o scurtă şi minunată propoziţie: Încă de mic, şi-a însuşit ideile revoluţionare şi a pornit fără compromisuri să dărâme orânduirea burgheză velikosârbă a inegalităţii, urii şi nedreptăţii! De fapt, la fel spun enciclopediile şi despre tovarăşul Ilija, şi despre tovarăşul Marko, şi despre tovarăşul Pavle, şi despre tovarăşul Dušan... Čakmak-paşa nu era singurul căruia, de mic, i-a fost revoluţia principala preocupare. Există unii şi mai legendari, şi mai merituoşi. Totuşi, era unicul care îl putea ajuta. Era arnăut. Lui, de  se va interesa de adevărul asupra morţii lui Ljuba, nu i se putea reproşa că dă dovadă nici de meschinărie, nici de părtinire. În Kosovo şi Metohia cuvântul unui paşă nu se pune la îndoială. Tovarăşul Ilija a înfăptuit lucruri şi mai eroice şi a fost decorat cu ordine mai importante şi mai scumpe. Să zicem că, încă înainte de război, tovarăşul Ilija a dat buzna în mănăstirea Visoki Dečani, a scuipat în potirul cu vin binecuvântat şi, astfel, a minat retrogradul obicei de clasă al duşmanului, respectiv a întrerupt liturghia. Meritele revoluţionare ale lui Čakmak-paşa erau mai modeste şi, pentru că era albanez şi pentru că acest popor trebuia să-şi aibă un erou al său şi o legendă a sa, renumele şi l-a dobândit abia după război. Chiar şi de voia, se pare că  tovarăşul Ilija nu putea ori nu îndrăznea. Tovarăşul Paşa, numai să vrea, poate să facă şi să îndrăznească totul! Čakmak-paşa este... - aici gândul se întrerupse. M-am speriat, de fapt, de până unde se avântase bănuiala că nu fusese acesta gândul meu, ci al lui Ljuba şi de faptul că eu l-am imitat. De parcă, murind, în timp ce-i făceam respiraţie artificială,  mi-a dat cu ultima-i suflare sufletul şi gândurile lui.

Era dimineaţă. Mă îndreptam spre spital, la lucru. Îmi imaginam, pe drum, că mă aflam la Priština, în cabinetul Paşei...Din sala de aşteptare m-a condus spre cabinet simpatica lui secretară... dar, cum de avea mustăcioară şi cum..., nu se poate să fie tovarăşul Ilija! M-am descălţat în faţa uşii şi am pătruns cu religiozitate. Paşa stătea lângă coş şi-i telefona cuiva. Am aşteptat să termine convorbirea şi am privit în jur. Lângă uşă se aflau ulcioarele de apă, mangalul pentru jar, cuierele pentru puşti şi mantale. Ferestrele erau mici şi fiecare se închidea, pe dinăuntru, cu obloane groase din lemn de stejar care, din câte mi se pare, nu puteau fi străpunse de glonţ. Între ferestrele cabinetului Paşei se aflau trei orificii pentru tras cu arma...

Odată, pe muntele Šar, după vânătoare, Paşei i s-a făcut deodată rău. I-am luat pulsul, i-am verificat EKG-ul şi... nimic deosebit. Čakmak-paşa mâncase prea mult. I s-a scârbit, iute, de putere şi petreceri, i-a invitat pe tovarăşul Ilija şi încă doi prieteni la cafea, în satul Jablanica, la unchiul său Ramadan. Am pornit şi eu cu ei.  Am trecut de satele Brodosavac, Biljač, Ljubičevo, iar eu, până la Jablanica şi cula unchiului Paşei,  tot ceea ce am văzut atunci şi am văzut şi luni de zile mai devreme am amplasat între coperţile unei cărţi pe care am citit-o cu o noapte înainte. Această carte ferfelniţită o cumpărasem pe o stradă din Prizren, de la un ţigănuş... o cumpărasem numai pentru că scriitorul se numea Božović. Îmi amintise acest nume de numele lui Ljuba Božović, dar imediat şi de Milica. Asta fără ca  atunci nici măcar să bănui că ei doi trăiau la Đakovica şi că, în curând, îi voi vedea. 
Coborând din munţi spre pământurile sârbeşti - scria acest G. Božović - arnăuţii nu au fost zgârciţi în alegerea locurilor pentru satele şi locuinţele lor. Parul de gard în jurul casei şi piatra de temelie pentru casă se aflau pe cele mai bune pământuri, fără vreo preocupare pentru faptul că acolo ar fi rodit bine porumbul ori grâul.  Sârbii erau altfel. Când sârbul trasează locul de casă, el alege terenul pietros şi prundişul sterp. El economiseşte pământul bun pentru fâneaţă şi arabil: acestea două sunt pentru el cele mai importante. Arnăutul este un agricultor foarte nepriceput. El este un om de munte, nomad şi vagabond, iar plugar doar la nevoie. Când i se termină grâul, când cască gura de foame, el se duce şi  jefuieşte. Sârbul e legat de pământ. Veacuri de-a rândul el s-a hrănit cu coasa şi brazda pe sine şi nobilimea, cu sânge şi sudoare a rostogolit la ciubere să-şi întreţină sufletul, să se sature pe sine şi pe spahiu, să-l miluiască pe fiecare năvălitor, ba, mai mult, să-şi păstreze şi obiceiurile. Să aibă din abundenţă bucate pe masă de sărbători, de Crăciun, de cumetrii,  de nuntă, de înmormântare.Islamizatul arnăut îi dădea beiului cât voia, iar deseori turcul nici nu cerea ceva de la el. Nici nu cheltuia la botezuri, nici la sărbători, nici la ziditul geamiilor pe care nu le dărâma nimeni. Când i se făcea foame, dar şi fără vreun motiv anume, el se ducea la   ce era al altuia, la stânelee şi oboarele, la covatele de pâine   şi hambarele sârbeşti. Sârbul se ţinea  de muncă şi de pământ, iar albanezul de furturi şi puşcă...
„Nu există viaţă fără această culă" - spuse  Čakmak-paşa când am ajuns la fortăreaţa unchiului său, Ramadan. În jurul casei, un gard din nuiele de frasin înalt de doi metri, acoperit cu spini prin care se iţeau parii din împletitură. Nu există vreo casă albaneză care să nu fie astfel împrejmuită. Multe sunt înconjurate nu cu garduri, ci cu ziduri din piatră ori beton. Gazdele ne-au ieşit în întâmpinare şi ne-au condus în curte. Casa lui Ramadan era de piatră. Streaşina era şi ea din piatră şi acoperişul era din lespezi de piatră, iar poarta de la intrare - din scândură groasă de stejar, ferecată în metal. Vreun potenţial duşman nu putea din afară nici să incendieze casa, nici să străpungă cu gloanţe această fortăreaţă cu etaj. Aici putea să ajute numai tunul. Deasupra şi în jurul porţii şi a ferestrelor, la etaj, nu  mi-au scăpat ochilor ambrazurile pentru tras cu arma, astfel construite încât să-i permită carabinei să cureţe uşor prin ele întreaga curte şi chiar mai departe, peste gardul de la curte, până unde poate glonţul să ajungă. De această culă se sprijinea o alta, mai mică. Aici, explică Ramadan, îi trăia familia, iar în clădirea mai mare, înspre care ne îndreptam, locuia el împreună cu fiul cel mai mare. Musafirii se primeau numai în cula cea mare. La parte se afla "podeaua caldă", respectiv izba pentru caii şi boii gazdei. Am urcat pe o scară de lemn până la etaj, într-o încăpere lungă, împodobită în jur cu ambrazuri, cunoscută sub numele de "divanhan". Am observat într-un colţ o vatră de piatră, o râşniţă de cafea, un recipient pentru prăjit cafea şi un cleşte pentru stins opaiţul. Gazda îmi explică faptul că această încăpere servea vara de loc de stat la discuţii, la o cafea. Un prici de lemn, care se întindea pe toată lungimea peretelui, era acoperit cu saltele, cu plăpumi, cu covoraşe de rugăciune şi piei de berbec. Aici era  magazia pentru lenjeria de pat care se ducea seara în odaia principală, în culă, cum îi spuneau arnăuţii. Această odaie principală, în care ne-a condus Ramadan, era dominată de un horn înalt, pe şemineul asemănător unei vetre de piatră, mândria gazdei. "Ce spuneţi?" - exclamă Čakmak-paşa apropiindu-se de şemineu şi scormonind de îndată prin vatră, să înteţească focul. Ne desculţasem în prealabil: era o mare jignire pentru un arnăut să-i calce careva vreo lenjerie de pat cu opinca, pantoful sau cizma. Am stat acolo vreme îndelungată şi am fost serviţi de cină...

Bineînţeles, toate acestea nu aveau nici un fel de legătură nici cu uciderea lui Ljuba, nici cu ceea ce mă rugase Veljko. Dar, de cum m-a fulgerat gândul să-l rog pe Čakmak-paşa să mă ajute, la Priština, şi cum, în aceeaşi clipă, în mintea-mi bolnavă, l-am şi vizitat,  mie, cine ştie de unde, cabinetul său de partid şi de stat mi s-a arătat ca şi cula lui Ramadan şi l-am văzut clar pe tovarăşul Faruk cum stătea lângă şemineu şi telefona! Iar tovarăşul Ilija mi s‑a arătat  cu chipul secretarei lui Paşa: cu tocuri înalte, cu sâni mari, fardat, serviabil. De nu l-ar fi trădat mustaţa nici nu l-aş fi recunoscut... Paşa - gândeam eu - mi-a oferit locul său lângă şemineu, apoi i-a poruncit secretarei să pună de-o cafea şi să-mi servească dulceaţă de căpşuni. Povesteam totul: când şi cum l-am cunoscut pe Ljuba la Prizren, când şi cum a pierit Ljuba, ce s-a întâmplat la Đakovica cu ocazia înmormântării. El scormonea jăratecul şi asculta cu atenţie. I-am arătat ziarele. Nici nu a vrut să se uite la acel articol, la acel comunicat al Comitetului comunal pentru apărare. El unul, spuse, se va interesa de la tovarăşi şi va vedea ce se poate face. Mă conduse până la divanhan, iar de aici până în curte şi prin curte mă însoţi secretara... de fapt, tovarăşul Ilja...
Ce măsuri va lua Čakmak-paşa, reflectam eu (ori gândul lui Ljuba, gând pe care mi l-am însuşit)? Pesemne că-i va da secretarei dispoziţie să facă legătura cu Comitetul comunal pentru apărare din Đakovica.
Alo, aici Paşa! Ce fel de comunicate publicaţi, tovarăşi?
O provocare duşmănoasă, un atac velikosârb, tovarăşe Îngheţat!
Bineînţeles, bineînţeles… dar pe mine mă interesează cine l-a ucis pe acest Božović? Cine l-a ucis pe maiorul Rašović? Cine le-a ordonat copiilor noştri să scandeze ceea ce au scandat? Cine l-a ucis pe fiul lui Rašović? Despre toate acestea, până mâine la prânz, un raport în scris!

Şi iată, acest raport se găsea, în mintea mea, în faţa lui Čakmak-paşa. Se plimba pe dinaintea şemineului şi-şi aprindea ţigară de la ţigară. Îi era limpede că povestea mea fusese cinstită şi că nu amplificasem nimic. Printre ucigaşi, hoţi şi bandiţi se găseau mulţi dintre rudele şi conaţionalii săi. El trebuie… el trebuie să-i apere şi să-i frece cu asprime pentru că nu ucid mai subtil. De ce lasă, idioţii, urme?
Am ştiut, Paşă, că doar asta te va preocupa. În loc să aperi linia Partidului, tu îi aperi pe ucigaşi.
Aceasta este o suspiciune nefondată, este un atac de pe poziţia… - se burzului el la mine. Eu - striga tovarăşul Paşa, sunt un soldat dovedit al Partidului. Eu sunt cel mai apropiat colaborator… Deja de-o jumătate de veac ne învaţă Partidul că sârbii sunt şovini, hegemoni, opresori şi că albanezii sunt terorizaţi, oprimaţi. Istoricul Cominternului, tovarăşul Ivan Levin, a publicat, în 1934, o carte despre cum au ucis sârbii jumătate din albanezii din Kosovo şi Metohia!
Aşa au făcut? Dă-ţi cuvântul, Paşă, că ai să-mi răspunzi cinstit.
Îi era cald Paşei; îşi lepădase sacoul, slăbise nodul cravatei şi continua să stea, în cămaşa-i albă, lângă şemineu. Deşi era plină de minciuni - strigă el - cartea aceea a lui Levin fusese pentru el şi pentru toţi comuniştii de dinainte de război din Kosovo şi Metohia la fel cum era pentru creştini vreun psalm din Biblie. Îşi amintea bine şi de cum zicea pe-atunci tovarăşul Ilija: Când va învinge revoluţia, vom răzbuna toate fărădelegile velikosârbe! Vom răzbuna! - au început să aplaude membrii ilegalei celule de partid. De asemenea, îşi amintea şi toate acele groaznice masacre şi progromuri asupra sârbilor din Kosovo şi Metohia. Îşi amintea şi de cum au pătimit aceştia după război. Directiva Partidului, care spunea să se frângă coloana  vertebrală a hegemoniei velikosârbe, rămăsese aceeaşi, neschimbată. Comuniştii îl studiau în continuare pe Tucović, Congresul al IV-lea, pe Ivan Levin.
Tovarăşul Paşa era o fantomă, realitatea era o iluzie.
Ceea ce înseamnă…  să însemne asta, tovarăşe Paşa, că adevărul e minciună, iar minciuna adevăr?
Nu băga beţe-n roate şi nu acţiona de pe poziţii… Nu ar fi devenit sârbii hegemoni în aceeaşi clipă cînd ar fi dat Partidul la o parte învăţăturile despre hegemonia velikosârbă? Când ar scuipa Partidul nostru pe hotărârile şi legile revoluţionare, cel puţin un milion de sârbi ar arăta actele de proprietate şi ar alerga în Kosovo. Ce s-ar întâmpla atunci cu noi, albanezii? Încotro să fugim, unde să ne mutăm de pe pământurile sârbeşti luate cu japca?
Păi recunoaşteţi şi singuri că aţi luat cu japca pământurile sârbeşti. 
Eu, amice, recunosc doar faptul că returnarea acestor pământuri ar primejdui existenţa albanezilor şi ar reaprinde hegemonia velikosârbă! Nu, această hegemonie nu este închipuită, ea există, însă revoluţia noastră nu-i permite să se arate. Hegemonia  velikosârbă este ascunsă, aidoma germenului unei boli îngrozitoare, şi ar reizbucni de cum s-ar opri medicamentaţia! Adevărat este doar principiul revoluţionar, pe când realitatea este o iluzie. Cartea lui Levin nu este o minciună, ci un balsam preventiv, o terapie revoluţionară!
Să însemne asta, tovarăşe Čakmak-paşa, că nu minte acel comunicat al Comitetului comunal pentru apărare din Đakovica?
Acest comunicat este bine redactat. Tu, doctore Jugović, de cum nu accepţi adevărul nostru şi nu înţelegi… obiectiv prevăd… eşti un naţionalist velikosârb şi un duşman al revoluţiei…

Am ajuns la serviciu cuprins de coşmaruri. Sala de aşteptare era plină de pacienţi, iar eu nu aveam poftă de lucru. Mă îngreţoşa însuşi gândul la gurile străine, larg deschise şi duhnind îngrozitor, la stomacurile şi abcesele străine, la fundurile nespălate ale altora, la scoicile urechilor pline cu ceară galbenă, la hernia şi la  biluţele mişcătoare de ţesut gras de sub piele.. Acelaşi lucru în fiecare zi, totul se repetă.
Ştiam că nu era acest lucru un blestem doar al profesiei mele. Şi pescarul aruncă undiţa o viaţă întreagă, şi minerul apasă compresorul, şi învăţătorul predă aceeaşi lecţie, şi potcovarul înroşeşte zilnic fierul şi ridică piciorul iepei. Totuşi, pe lângă toată plictiseala, învăţătorul se află în permanent contact cu sănătatea şi tinereţea din faţa sa. Minerul speră la bulgărele de aur, fierarul, la vreo zână care din destrăbălare călăreşte iapa. Pescarului îi rămâne, dacă nimic altceva, atunci măcar speranţa din basm că va prinde peştişorul de aur. Dar mie ce-mi rămâne? Din tăietură curge doar sânge, iar când sparg un furuncul ţâşneşte doar puroi. Am uitat basmul cu peştişorul meu de aur încă în timpul studiilor când, la practica la anatomie, am disecat cadavre. Eu în medicină m-am rătăcit. Eu nu iubesc această meserie.
De cum am intrat şi am îmbrăcat halatul alb, infirmiera Mirjana mă informă că „a sunat tovarăşul director” şi a dispus să mă duc la el de cum ajung. Mai spuse şi că, ieri, „tovarăşul director a sunat de trei ori”. De ce? Ea nu ştia, ei „nu i s-a spovedit tovarăşul director”.

- Ohooo, colega Jugović! - zise mijind un ochi şi nu se ridică să dea mâna, aşa cum făcuse altădată.
- M-aţi căutat - am spus stând în picioare, fiindcă Murici nici nu-mi oferise vreun scaun.
- Ce e cu dumneavoastră? Unde sunteţi, pentru Dumnezeu?
- Aici, la doi paşi de dumneavoastră, domnule director.
- Aţi dispărut de zile-ntregi. Nu veniţi la serviciu din nouă mai.
- Caz de deces, domnule director. Am crezut că aţi fost anunţat.
- Auu! Scuzaţi. Condoleanţele mele… Este cineva dintre rudele apropiate?
- Un prieten drag.
- Dar unde? În Herţegovina?
- La o oră de mers cu maşina.
- La Dečanj?
- La Đakovica. Ştiţi totul, de ce mă întrebaţi?
- Dar de unde să ştiu eu asta, colega Jugović? Noi doi nu avem aceiaşi prieteni - muşcă el cu viclenie. De ce nu m-aţi anunţat de moartea prietenului?
- Am anunţat-o pe infirmiera Mirjana.
- Dragă colega, eu sunt directorul. Eu aprob şi nu infirmiera Mirjana, de solicită careva, câte zile şi pentru ce se poate lipsi de la serviciu.
- Scuzaţi.
- Dar cine vă este acest prieten drag, dacă nu e secret?
- De ce mă interogaţi?
- Doctore Jugović! - răcni el. Cu mine nu puteţi discuta la modul acesta.
- Tablete, o radiografie a creierului, tensiune nervoasă, concediu medical.
- Ce tot povestiţi?
- Delirez, domnule director. Aiurez.
- Sunteţi impertinent, necuvincios.
- Eu sunt o nălucă. Poate o nălucă să se comporte necuvincios? Poate o nălucă să lipsească de la serviciu?
- Sunteţi… sunteţi, dar fie, am timp să vă prelucrez. Vă întreb pentru ultima dată: cine este acest prieten al dumneavoastră?
- Consulul Jastrebov.
- Poftim? - se holbă el
- Consulul rus la Đakovica, excelenţa sa Ivan Stjepanovici Jastrebov.
- Un consul! Şi încă unul rus, bănuiesc, bănuiesc.
- Ba mai mult, un consul imperial, adăugai. - Ucis în chinuri, din spate, la Đakovica, în ziua de 9 mai 1973, de ziua Victoriei. Îngrijit la spitalul din Prizren cu douăzeci de zile înainte de omor.
- În acest spital?
- Altul nu există. Nu există nici pacientul, consulul acesta. Vă amintiţi, mie doar mi s-a năzărit.
Îl priveam direct în ochi, îl sfidam şi jubilam. Căutam pe chipul lui ruşinea, tulburarea. El îşi mijea ochii, naiv şi inocent.
- Nu ştiu despre ce vorbiţi - zise.
- Ştiţi şi încă foarte bine, domnule director. Aţi dispus să-l dea pe consulul Jastrebov afară din sala de terapie de şoc şi să fie şterse toate urmele înnoptării sale aici. În acest timp, m-aţi tot îmbiat cu băutură şi m-aţi tot momit cu poveştile despre prietenul dumneavoastră Skender.
- Nu am nici un amestec, vă dau cuvântul meu de onoare! - replică el împăciuitor. - Doctore, aveţi, iată, cuvântul meu!
- Şi asta e destul să cred?
- Eu vă cred pe dumneavoastră.
- Ce mă credeţi?
- Că  Božović a fost în sala de terapie de şoc şi că, spre dimineaţă, cineva l-a dosit.
- Božović! Ştiţi dumneavoastră cine este consulul Jastrebov?
- Ştiu mai mult decât credeţi. Ştiu până şi ce anume aţi vorbit - până a fost viu, dar şi lângă sicriul lui. Es-de-be îşi face meseria! Nu v-a trebuit nimic din toate acestea.
- Pe Jastrebov l-au ucis, pe maiorul Rašović l-au ucis, iar Es-de-be îşi face meseria! Es-de-be trage cu urechea! - am strigat eu, ernevat.
- Ce anume nu mi-a trebuit, doctore Murici? Pe ei i-au ucis, iar mie nu mi‑a trebuit!
- Cine i-a ucis?
- Se ştie cine. Nişte rahaţi... nişte lepădături şi nişte bandiţi!
- Da, Božović a fost ucis, este adevărat. Dar cine şi de ce a făcut asta, o va arăta ancheta. Iar acest maior, acest Rašović... el nu a fost ucis, doctore. El s-a sinucis!
- S-a sinucis?
- Da, el s-a sinucis! 
- Minciună, minciună...  păcăleală şi iar păcăleală! - am dat eu din mâini. E-adevărat. Eu am încredere în doctori şi în criminologi. Božović, îi explicam eu lui Murici, a fost ucis în jur de ora nouă seara, la trei-patru paşi în faţa mea. Câteva minute înainte de asta, l-a condus pe maiorul Rašović până acasă. Ljubo şi-a dat suflarea în braţele mele. Era noapte, începuse furtuna, pe stradă ţipenie de om. Era un om robust, greu, iar să-l car de unul singur până acasă la el era departe. Ooo, Mitreee! - l-am invocat eu pe maiorul Rašović. Oooo, Mitreee!  Nici un răspuns. Nu ştiu exact cât să fi durat asta. Cinci sau şase minute, nu mai mult. Au apărut în goană doi băieţi, doi sârbi, care au auzit chemarea mea după ajutor. Au rămas lângă cadavru, iar eu am alergat după maiorul Rašović. Poarta la casă, larg deschisă. În camera de zi, după uşă, el încă fierbinte, sugrumat. Su-gru-mat! L-au sugrumat cu ceva, poate cu perinile, cu cârpele, cu palmele. Exact asta am  zis când am chemat la telefon poliţia.
- Cred totul ce-mi spuneţi - zâmbi Murici. - Numai că el s-a sinucis. El s‑a spânzurat.
- Omule, dar îţi dai seama ce vorbeşti?! Pe gâtul lui nu s-au găsit nici un fel de urme. Nu a fost nici urmă la gât.
- A venit careva între timp şi a ascuns frânghia.
- Cine şi de ce ar fi făcut una ca asta?
- Păi, să zicem că aţi fi putut fi chiar dumneavoastră... Numa-ncet, nu vă enervaţi... evident că nu dumneavoastră aţi făcut-o. Aţi fi putut, dar nu aţi făcut-o, însă un altul a făcut-o... asta vă tot spun.
- Dar urmele? Nu avea la gât nici un fel de urme..
 - Au fost. O dovedesc rezultatele autopsiei.
- Da, au fost, dacă Rašović a fost spânzurat drept răsplată!
- El nu a fost spânzurat, el s-a spânzurat. În casa sa, în camera sa şi de caloriferul său, doctore
- De calorifer?! În casa lui Mitar nici nu există calorifere.
- Sunteţi sigur? - i-am simţit eu pentru prima dată neliniştea în glas.
- Ştiu ce spun.
- Poate maiorul Rašović a desenat acest calorifer şi abia apoi s-a spânzurat! E posibil, multe se pot întâmpla - mă ironiză Murici.
- Cum de nu vă e ruşine? - îmi năvăli sângele în cap. Dumneavoastră sunteţi o haimana ordinară!
- Iar dumneavoastră sunteţi concediat! - se ridică el. - De aceea v-am şi invitat. Vă ofer soluţia demisiei. Micul meu dar de Ziua Victoriei. Astăzi e 15 mai... al nostru, iugoslav. Ziua Victoriei - spuse teatral.
- Mulţumesc, nu accept daruri de la dumneavoastră. Această soluţie ţineţi-o pentru dumneavoastră.
- Poftim, poftim? Vă va fi trimisă prin poştă, recomandat.
- Asta numai atunci când vom vedea concret. De aici mă voi duce direct la Priština.
- Frumos. Căutaţi-vă acolo de lucru.
- Îi voi căuta eu acolo pe tovarăşul Ilija şi pe tovarăşul Îngheţatul! Să le povestesc tot ceea ce ştiu şi ceea ce vreau să dovedesc - l-am ameninţat eu pe Murici, dintr-o dată hotărât să şi fac aceste lucruri.
- Au, auu! Da' ce tot spuneţi?
- Încă nu am spus nimic. Abia doresc să încep să vorbesc.
- Dar dumneavoastră, doctore Jugović, îi cunoaşteţi bine pe tovarăşul Îngheţatul şi pe tovarăşul Ilija?
- Mai bine decât credeţi.
- Au, auu! Dar de ce nu mi-aţi spus asta mai devreme?
- Văitaţi-vă. Un altfel de cântec va cânta cineva când mă voi întoarce din Priština - nu doar că l-am ameninţat, ci am şi crezut în ameninţare. Dar ce altceva îmi rămânea să fac decât să mă încred în apărarea tovarăşului Ilija ori a lui Čakmak-paşa?
- Nu folosiţi benzina şi timpul aiurea - mă bătu Murici pe umăr. Astăzi, colega Jugović, Priština se află la Prizren. Aici vă sunt astăzi şi tovarăşul Ilija, şi tovarăşul Îngheţatul. În cinstea zilei de 15 mai, ziua Victoriei noastre, se deschide la Brezovica un nou motel. Iar tovarăşul  Pavle, şeful Es-de-be este cu ei...