CUNUNIE  LÂNGĂ CEAIUL  BABEI  KRISTINA

Când Tribunalul Suprem din Kosovo a confirmat pedeapsa, m-am îngrozit de timpul mort care, dintr-o dată, s-a oprit pentru mine în loc. De parcă speranţa că va fi îndreptată nedreptatea judecătorilor din Prizren  a stins şi schimbul între ziuă şi noapte, călătoria unei raze de soare dintr-un colţ într‑altul al celulei mele, orice mişcare. Am ţipat de frică, de deznădejde, am îngenuncheat pe beton şi, cu voce tare, în intervalele care corespundeau unei secunde (mi-au luat ceasul imediat după arestare), am început să număr: unu, doooi, treeei... nouăăă... patrusprezeceeee. Nu, şaizeci este departe, departe: o veşnicie întreagă! Iar această veşnicie este doar un minut, iar şaizeci de veşnicii înseamnă o oră: de câte ori voi respira până trece o zi, doar o singură zi?! Dinaintea mea sunt mai mult de trei mii de astfel de zile! Îmi smulgeam părul, rupeam nasturii de pe bluza de deţinut, mi-am însângerat pumnii lovind în peretele celulei. Niciodată - îmi spuneam - nu va trece asta... Doamne-Dumnezeule, scapă-mă, de exişti!
Odată cu mutarea la Melcul, după cum mă linişteam şi îmi acceptam situaţia, timpul se mişca şi se scurgea tot mai repede. Închisoarea a devenit locul meu natal şi de muncă, casa mea, un mod de viaţă şi de gândire. Îmi luam rămas bun de la vechii prieteni şi aşteptam alţii noi. Pe Murat l-a schimbat Obrad din Budva, condamnat pentru un viol pe care nu l-a recunoscut niciodată nici faţă de noi, la tâmplăria de la Melcul. Patul lui Draga din Podgorica,  care pentru fraudă şi-a executat pedeapsa de 20 de luni, l-a ocupat Velizar din Kolašin. O epavă de om: şi-a omorât fratele şi şi-a nenorocit unica fată, conducând beat, fără permis. Luni întregi a urlat ca un lup rănit: De ce n‑am murit eu, plânge-mi-ar mama la mormânt! Krsto mustaţă sfântă muri subit. Lui Milivoj i s-a spart ulcerul la pancreas şi abia a scăpat. Bătrânului Safedin i-a sosit o telegramă prin care i se anunţa că fiul lui cel mai tânăr a murit în munţi, într-un nefericit accident...
Cel de al patrulea an al meu la Melcul l-am petrecut la tâmplărie. Spun ani chiar dacă, atunci, socoteam altcumva timpul: de la o scrisoare la alta, pe care le primeam la Melcul doar de la Milica şi, mai rar, de la unchiul Danilo şi de la Sikter Efendija. Danilo şi-a ispăşit pedeapsa în toamna lui 1976, iar Efendija, cu un an mai devreme. I-am scris şi mamei mele Rabija, din Osmanovicii, dar nu mi-a răspuns nimeni. Milicei îi era şi în continuare interzis să mă viziteze, să ne vedem măcar prin geam...

La sfârşitul lui septembrie 1977, mă aflam în faţa porţii închisorii când au adus un nou deţinut. De vârstă mijlocie, nu deosebit de înalt, însă cu umeri largi, cu început de chelie şi care se împleticea în mers. Vesel, glumea cu străjerii care-l escortau. Era deja îndeajuns să mi se agaţe ochiul de el. Înăuntrul zidurilor de la Melcul, o asemenea faţă senină şi linştită au doar cei care pleacă. A doua zi l-am observat imediat în formaţie, la apelul de dimineaţă: stătea la câţiva paşi în stânga mea. Supraveghetorul Zeka începuse să se agite, se tot  uita la ceas: aştepta pe cineva, de aceea nici nu începea cu apelul... Apăru directorul Hodžović! Trecu la repezeală în revistă formaţia, nu întrebă pe nimeni nimic... se opri abia în faţa noului venit. Îl privi şi strânse în dinţi ţigara aceea neaprinsă.
- Oare tu eşti, Miraš? - strigă directorul.
- Am fost, însă nu mai sunt, tovarăşe Suleiman!
- Tovarăşul meu de la calea ferată Brčko-Banovicii. Cunoştinţa mea din... din...
- Din închisoarea de instrucţie de la Podgorica, în iulie 1951 - spuse directorul de parcă ar fi raportat.
- Exact, exact... Ce ţi-e şi viaţa asta, Miraš Bradović... Dar porecla? Îmi stă pe limbă... cum ţi-era porecla?
- Mie, tovarăşe Suli, sentinţa mi-a desfiinţat numele, prenumele şi porecla - zise celălalt, cumva pe un ton plângăreţ.
- Nietzsche! - izbucni Hodžović. - Miraš Bradović - Nietzsche... totuşi mi-am adus aminte.
- Asta am fost înainte de sentinţă. Acum numele îmi este Duşmanul, prenumele Poporului, iar porecla Trădătorul - zise schimonosindu-se şi întreaga formaţie râse.
- Filosofezi? Tu ai vrea şi aici să filosofezi?
- Nu putem să fim cu toţii Hegel şi Marx. Permite-mi, tovarăşe Suli, să mai şi gândească unii şi să se ocupe de filosofie.
- Destul, Bradović! - se încruntă directorul. - Acum ce ai mai... nu cumva iar din pricina acelui Stalin al tău?
- De Stalin m-ai lecuit. Iar acum mă aflu aici din pricina babei... din pricina băbuţei, tovarăşe Suleiman!
- Din pricina babei! - se miră Hodžović. - A cărei babe... ce fel de babă, soarele tău?
- A babei Kristina... a băbuţei Kristina, odihnească-i-se sufletul în pace.
- Dar... dar, soarele tău, nu cumva ai omorât-o? - se apropie directorul.
- De aş fi omorât-o, nu aş fi regretat. Ea m-a descoperit, m-a schilodit!
- Jaf? Înşelătorie?
- Ceai, tovarăşe Suleiman!
- Ce... ceai, lovite-ar soarele de deştept şi de spoit ce eşti? - începu să‑l roadă pe Hodžović curiozitatea.
- Ceaiul pentru micul Adolf, dar nu ştiu, te rog să mă crezi, din ce fel de ierburi l-a făcut baba Kristina. Ceaiul ăsta m-a adus aici!
Chicoteau deţinuţii, dar nu pricepea nimeni nimic. Gândesc ei: noul venit nu are ce căuta la Melcul, ci la o casă de nebuni. Le era amuzant şi gardienilor, ba chiar şi lui Hodžović. Doar mie mi s-a răcit faţa de spaimă. Păi acesta era chiar Jastrebov! Vocea lui, cuvintele lui, ironia lui. Era dimineaţă, soarele se ridicase, însă era răcoare, şiroia ploaia şi tuna, la fel ca-n noaptea aceea, la spital, la Prizren! Undeva, sus, s-a repetat distanţa între stele şi s-a repetat şi povestea despre baba Kristina, aducându-l cu ea şi pe răposatul Ljuba Božović-Jastrebov! De-ai şti ceea ce ştiu eu, părinte Paisie, tu te-ai cruci şi nu  te-ai uita, nu te-ai distra!
- Destul cu ironiile şi cu prostiile, Bradović - redeveni directorul serios. - Faci tu pe filosoful... mă voi uita eu prin dosarul tău, nu te teme.
- Îţi spun adevărul gol-goluţ. L-a întremat ceaiul babei Kristina pe micul Adolf şi el ţi-a...
- Destul, Bradović! - se răsti privind la ceas. - Am întârziat şi ne aşeaptă munca.
- Care muncă? Să nu dea Dumnezeu să te bazezi pe mine!
- Şi pe tine, Miraš... şi pe tine.
- Nu se va putea, tovarăşe Suleiman!
- Până te afli la Melcul, eu sunt pentru tine tovarăşul director. Pentru tine şi pentru toţi ceilalţi.
- Eu întotdeauna am fost alături de ceilalţi. Pe mine nu m-au înfrânt nici la Goli Otok, unde m-ai trimis în cincizeci şi unu în excursie şi la plajă - deveni şi el serios. - Eu mă aflu aici fiindcă îmi place ceaiul babei şi deoarece gândesc că există ceaiuri mai bune şi mult mai sănătoase - zise schimonosindu-se. - Eu sunt politic...
- Nu există la noi vinovaţi politici, Bradović - îi răspunse Hodžović. - Tu eşti criminal, la fel ca toţi ceilalţi. La muncă!
- Doamne fereşte. Doresc un birou, o maşină de scris, hârtie, indigo. Şi vreau... vreau cărţile pe care le voi comanda.
- Nu cumva vrei să discutăm în contradictoriu, Miraš?
- Vreau aceleaşi condiţii pe care le-au avut revoluţionarii babei Kristina în acea burgheză, nepopulară, putredă, velikosârbă şi criminală Iugoslavie  - zise, ţinându-şi mâinile împreunate, de parcă se ruga. - Nici pe Goli Otok nu m‑au înfrânt, nu uita! - mai spuse, de parcă ameninţa.
- Legaţi-l pe bandit, duceţi-l la izolator! - mă aşteptam eu să urle Hodžović. Doi gardieni erau deja pregătiţi, numai să audă comanda. Însă directorul scuipă ţigara aceea neaprinsă şi plecă fără a spune vreun cuvânt.
- Vom mai discuta noi, Miraš - îi aruncă de departe.
Nu le pica bine gardienilor că insolenţa acestui nou bandit scăpase nepedepsită. Nu ne pica nici nouă bine. Ne bucuram de înfrângerea lui Hodžović, îl admiram pe Miraš şi-l invidiam şi mai mult. Ne simţeam înşelaţi, făcuţi de ruşine.
- O să lucreze - îi spun eu părintelui Paisie. - Nu este corect faţă de noi ceilalţi.
- Adu-ţi aminte - răspunse călugărul - de acea poveste a lui Isus despre stăpânul viei şi săpătorii pe care i-a năimit. Nu i-a dat stăpânul casei un dinar şi săpătorului care a lucrat doar un ceas?
- I-a dat.
 - Iar când ceilalţi s-au revoltat şi i-au arătat gazdei că au săpat şi ei de la răsăritul până la apusul stelelor... ce le-a răspuns el, la asta?
- Le-a spus să-şi strângă lucrurile şi să plece, întrucât le-a promis la fiecare câte un dinar şi nu i-a înşelat.
- Şi i-a şi făcut de ruşine, frate, pentru că erau răi, pentru că erau invidioşi...

Întreagă acea zi, în tâmplărie, în timp ce împleteam la coşuri, l-am avut pe Bradović dinaintea ochilor. Ardeam pe dinăuntru, de parcă m-ar fi ars ceaiul acela ghinionist al babei Kristina. Trebuie că Ljubo şi Miraš, Jastrebov şi Nietzsche s-au cunoscut. Dar cine de la cine a auzit povestea? Abia aşteptam sfârşitul orelor de muncă pentru a-l căuta pe Miraš... Pe la prânz, îmi aduc bine aminte, intră în atelier supraveghetorul Zeka şi ne chemă afară pe mine şi pe Paisie. Acolo ne spuse în şoaptă că să tragem chiulul! El ne dă libertatea să nu lucrăm. Directorul Hodžović a hotărât, ne destăinui el, ca Miraš Bradović să nu fie pus la orice fel de muncă! "Poate că, de nu trebuie Miraš, nu trebuie nici voi doi. Şi voi doi v-aţi înţepenit aici din pricina unui ceai asemănător" - spuse Zeko şi ne rugă să nu spunem nimic despre scutirea pe care ne-o dete de la el putere.
Părintele Paisie nu-şi putu reveni multă vreme după aceea. Mereu învăţa despre bunătatea omenească şi o propovăduia, însă, surprins fiind, nu a ştiut să-i mulţumească supraveghetorului, nu a putut nici măcar să zâmbească la mila ce l-a cuprins. Nu a ştiut ori nu a vrut de ruşine, ştiind că bunătatea lui Zeka faţă de noi doi a fost stârnită de aversiunea faţă de Bradović. Bineînţeles că Paisie nici nu bănuia că revărsarea generozităţii supraveghetorului fusese influenţată şi de râie. Nu voiam să-i spun despre asta. Înainte de toate, pe mine mă chinuia şi mă rodea neputinţa de a înţelege de ce a cedat Hodžović?! Nu-i fusese milă de Miraš. Acestui om nu-i era milă de nimeni. Poate îşi plătea vreo datorie de demult faţă de Miraš ori încerca să‑şi plătească măcar parţial păcatele? Era vorba despre ceva deosebit. Indivizii asemenea lui Hodžović nu renunţă întâmplător la putere şi baston... Deţinutul a speriat cu ceva această forţă, această putere! Cine era acest Miraš Bradović?
L-am văzut la cantină. Ni s-au încrucişat privirile. M-am luat,  după masă, după el, în sala de zi, dar se pierdu printre ceilalţi. Gardianul îmi dădu o scrisoare de la Sikter Efendija. Împodobise mărunt patru pagini pline, ceea ce mă suprinse. Acest bătrân nu risipea, în mod obişnuit, nici cuvintele, nici timpul, nici hârtia...
Nu-ţi pot scrie, fiule, despre nimic bun. Mama ta adoptivă, Rabija, s‑a mutat în rai, binecuvântat îi fie sufletul angelic! - scria. Mi se oprise răsuflarea şi parcă, undeva în piept, mă strângea cineva cu cleştele. A orbit, săraca, şi s-a împiedicat de priponul pentru cal şi a căzut în groapa de var a lui Bajrica şi aici s-a înecat, mucenica! A fost înmormântată... Plângeam. Nu mă puteam abţine.Nu mi-era ruşine că mă vedeau deţinuţii. Prin aceste lacrimi îmi venea durerea la suprafaţă, iar înlăuntrul meu rămânearuga, ruga să mă ierte Rabija. Eu eram de vină pentru moartea ei. Eu, care i-am promis şi nu am dus‑o niciodată la operaţie. Cataracta aceea de la ochi trebuise să i-o îndepărteze chirurgul Vaso Kundačin, în august 1973, la clinica de pe Koševo, din Sarajevo. În mai m-au arestat ... dar nu, asta nu trebuie să-mi fie scuză. Ce am aşteptat până atunci? Eu nu aveam conştiinţă, suflet, nimic omenesc în mine! Eu... o vedeam cum îmi coase cămaşa, cum mă caută de păduchi prin păr, cum mă scaldă, cum mă îmbie cu pere murate, cum îmi povesteşte basme, cum îmi limpezeşte cu ţuică  rana de la genunchi, cum îmi... suspinam eu tot mai adânc...
- Ce-i cu tine, frate? - îngenunchie lângă mine părintele Paisie.
- Mi-a murit mama! - i-am răspuns strângându-i amândouă mâinile şi el nu se putu cruci.
Mi-am aprins o ţigară şi l-am măsurat cu ură pe gardian; i-o voi stinge în ochi de-mi va spune că în staţionarul de zi nu se fumează! El îşi întoarse capul, de parcă nici nu văzuse fumul.

...Te mira faptul de ce la scrisorile tale de la Melcul ea nu ţi-a răspuns - îmi explica Efendija. Fahrudin i-a plecat în Germania, şi-a dus cu el şi femeia şi pe cei trei copii. Ea, ştii şi singur, a fost analfabetă. Ţi-ar fi scris de ar fi ştiut să scrie. E plin de vecini cu carte, vei spune. Aşa este, dragă Ilija. Numai că vecinii te-au urât foarte mult, asta am văzut la înmormântarea Rabijei. Aşa au scris despre tine ziarele de parcă sugeai sângele a tot ceea ce era musulman, că nu ai vrut să le dai bolnavilor albanezi nici medicamente! Asta au anunţat şi posturile de radio şi televiziune până ce a durat judecata. Asta pe Rabija a chinuit-o şi a durut-o foarte mult. Ea, după mintea ei, a crezut în toate astea, însă tu erai copilul ei şi, de-ar fi ştiut să scrie, ea ţi-ar fi scris. A rugat, din câte am auzit, elevii şi studenţii de prin Osmanovicii să-ţi răspundă. Ei să scrie, iar ea să le spună ce anume. Nici unul dintre aceştia nu a vrut să-i satisfacă dorinţa... - citeam eu în continuare, însă literele deveneau tot mai înceţoşate şi parcă jucau... În Ljeskovina toată lumea e bine, mai puţin Danilo. A început să urineze sânge, ştii de ce şi din cauza cui, nu trebuie să-ţi mai spun. Nu vrea să meargă la spital, ci mestecă toată ziua tutun, a devenit morocănos, nu scoate nici cinci vorbe pe zi. Oftam şi înjuram în sinea mea... Ştiu, fiule, cum îţi este - scria, în final, Efendija. Nu eu trebuie să te consolez, întrucât  cred că nu duce la nimic. Nenorocirea care-l cuprinde pe om nu se învinge în suflet, ci în minte. Am băgat de toate în acest cap bătrân al meu şi am îndurat multe. Iată-mă viu şi poate fericit, fiindcă am ştiut ca în mintea mea să mă împrietenesc întotdeauna cu destinul meu şi să mă port cu indiferenţă faţă de propria-mi soartă. Omul, cred eu, este datornic să primească loviturile cu mult curaj, fără văicăreli, şi să nu-şi risipească forţa în încrâncenarea sa împotriva a ceea ce nu poate să evite. În această privinţă, eu sunt foarte apropiat lui Lucius Seneca şi de ortodoxie. Când am fost acolo unde eşti tu acuma, am repetat zilnic o anume rugăciune, o rugăciune stoică: "Halil Barbarić, nu ieşi de pe drumul ce de la Allah ţi-este dat." Evident că-mi plac mai mult veştile bune decât cele care anunţă lucruri rele şi mai bucuros aş fi împărat decât deţinut: totuşi, de mi se întâmplă a fi cel de al doilea, strâng din dinţi şi nu vreau să protestez. Până la cunoaşterea acestui adevăr se ajunge numai şi numai prin chin şi în singurătate. De aceea te rog: fereşte-te de turmă, fereşte-te, câteodată, de indiferent cine. După ce citeşti această scrisoare, cel mai mult m-ar bucura să te văd în propria-ţi companie. Consolatorii, toţi consolatorii nu fac altceva decât să zgândăre rănile şi-n consolarea lor există ceva ce nu e sincer. Scrie-mi. Al tău, Halil.

 Şi, într-adevăr, m-am retras în mine, dar nu după sfatul lui Efendija, ci după mai multe necesităţi. Ca un om deştept şi nesâcâitor, Paisie intui cauza însingurării mele şi nu o tulbura. La tâmplărie, mă trăgeam într-un colţ, în spatele coşurilor împletite, şi tăceam. Luam cu mine, pe ascuns, şi câte-o carte, însă mă obosea şi lectura mai îndelungată. Gândurile, tot mai întunecate, îmi fulgerau prin creier, îmi amplificau tristeţea, îmi întindeau nervii şi impulsionau nonsensul general. În locul liniştii şi indiferenţei, pe mine mă apucase greaţa. Vedeam în tot şi în toate nedreptatea şi nefericirea, durerea şi nenorocirea. Ochii Rabijei în var, masa de Crăciun însângerată din Jugovicii, Halit Berişa rânjind în judecătoria din Prizren, toporul în ceafa unui om, Ljubo lovit de glonte, ca un porumbel, în mâinile mele... De ce, pentru a schimba ceva în şi pe lume, nu am nici o fărâmă de putere mai mult decât o furnică, mai mult decât o râmă? Cum să îndur o asemenea ordine şi propria-mi nimicnicie şi încă să îndur indiferent şi fără grijă? Eu nu pot aşa ceva. Eu cu satisfacţie m-aş chiar şi răzbuna! Pe cine, nenorocitule? Da, ştiu, aşa ar fi izbucnit Efendija. Pe aceia, Halil, care, fără nici o fărâmă de vină din partea mea, m-au declarat drept monstru şi drept criminal, iar Rabija mea nu se va mai duce niciodată la operaţie. Pe aceia care şi pe tine, şi pe unchiul Danilo, şi pe Jastrebov... pe aceşti semănători de ură care au semănat în mine ura. Iată, mă urăsc până şi pe mine. Mi-e scârbă de scrisorile tale, de rugăciunile lui Paisie, acest sfânt inconştient de lângă mine, de această bucată urâtă de cer ce-mi acoperă suferinţa. Nu există vinovaţi, nu există frumuseţe, nu există sens, nu există bunătate, nu există iubire... nu există nici o fărâmă de iubire... iubire există, iubire există! începu să suspine Milica în pieptul meu. Există, prostuţo, există, draga mea! - mă cuprinse pe mine un fel de foc. De vorbesc toate limbile omeneşti şi pe cele îngereşti, dar nu am parte de iubire, atunci sunt un clopot gol ce zadarnic dăngăne. Dacă nu am parte de iubire, eu sunt un nimic, chiar de am atâta credinţă încât să mut şi munţii din loc. Iubirea suportă multe, ea nu invidiază, ea nu se fuduleşte. Iubirea nu se gândeşte la rău, ea îndură totul, ea crede, ea speră, ea se bucură! - şopteam eu, ascuns după grămezile de coşuri împletite, luminat de gândul la Milica, întregit prin ea şi renăscut. Şi m-am gândit: aceste câteva propoziţii i le voi trimite ca pe o scrisoare a mea. Ei acceptă asemenea scrisori. Cu condiţia... cu condiţia ca cenzorii de la direcţia închisorii să nu afle că aceste cuvinte nu sunt ale mele, ci ale apostolului Pavel, sunt Imnul despre iubire, pe care îl şopteam la atelier, pe sărite şi din amintire.

Zilele continuară să se scurgă după cursul lor. Eu m-am  cunoscut şi m‑am împrietenit cu Miraš Bradović. Mi-a spus că nu l-a cunoscut pe Ljuba şi nici n-a auzit de consulul Jastrebov. Povestea despre ceaiul babei Kristina era a lui şi zice că, de când a fost eliberat de pe Goli Otok, o povesteşte prin toată Iugoslavia. Merge prin cafenele, stă prin închisori, călătoreşte pe jos, pe cal, cu autobuzele, cu trenurile. Povesteşte peste tot că baba Kristina l-a spurcat cu acel ceai al ei. E posibil atunci să-l fi întâlnit şi Ljubo. Şi nu este exclus, spuse, ca Ljuba, „precum un om care gândeşte", să fi ajuns la aceeaşi concluzie despre ceai. Era un adevărat cozeur şi un maestru într-ale povestitului. El nu doar că povestea, el şi interpreta, iar cu mişcările şi grimasele el reînvia întâmplările. De cum a venit, nimeni nu se mai plictisea în staţionarul de zi. La început, gardienii l-au atenţionat, l-au ameninţat, s-au încruntat, au ieşit să nu-l asculte. Apoi s-au obişnuit, ba încă îl mai şi îmboldeau să vorbească. De intervine ceva, nu vor fi ei vinovaţi, ci directorul Hodžović, care i-a permis lui Miraš toate astea. Dar de ce i-a permis? Nimeni din cei de la Melcul nu îndrăzenau să-l întrebe aşa ceva pe Hodžović. Erau mulţi care, la fel ca mine, se străduiau să smulgă taina lui Bradović. Ştie el bine de ce! - răspundea acesta scurt.
Miraš era în permanenţă nedormit ori doar aşa mi se părea mie. Putea să povestească ore-ntregi, mergea de la un atelier la altul, în cantină de la masă la masă, totdeauna cu o nouă teorie de a sa şi totdeauna odihnit. Însă de cum tăcea, în aceeaşi clipă şi adormea. Nu avea darul de a asculta pe un altul. Asta îl obosea.  Am început odată o poveste amănunţită despre explozia demografică în Kosovo. Despre cum poruncesc hogii şi muftii albanezilor să ţină mai multe femei şi să facă fiecăreia dintre ele cel puţin şase copii. Miraš dădea din cap şi eu am crezut că i-am stârnit interesul.
- Eu - mă înrerupse el, totuşi, nervos - am învăţat matematic, deci ştiinţific, am demonstrat că toţi arnăuţii din Kosovo şi Metohia se trag dintr‑o singură pereche, năimită de undeva din partea cealaltă a  munţilor Prokletije pentru a ţesăla calul de rezervă al banului Strahinjić!
- De ce de rezervă? - întrebă careva în vacarmul şi chicotelile generale.
- Vă rog, dacă această pereche a născut doar patru şi dacă urmaşii au continuat cu aceeaşi progresie, atunci, după teoria lui Miraš Bradović, ei ar fi trebuit să fie mai mulţi de două milioane - nu luă el în seamă întrebarea pusă, ci continuă. - Şi întrucât se crede că şi ei mor şi că au murit şi în trecut, reiese exact că sunt cu ceva mai mulţi de un milion şi că se trag cu toţii din grăjdarii calului de rezervă a banului Strahinjić.
- Şi arnăuţii sunt oameni - spuse pe neaşteptate tăcutul Safedin Limoni. - Noi nu suntem animale, suntem şi noi oameni, prietene!
- După teoria lui Miraš Bradović, cunoscut şi sub numele de Nietzsche - răspunse el - între cuvântul popor şi cuvântul animal nu există nici un fel de deosebire. A naşte, a popula, a făta, toate spun acelaşi lucru. Până au avut cuvintele un înţeles, nici un domnitor muntenegrean nu s-a exprimat: Poporul meu! Asta ar fi sunat la fel ca  Animalele mele! Acum suntem popor, animale, dar atunci am fost eroi, sârbi, ortodocşi, fraţi, cumetri... Aşa este, Safedine. Şi să ştii...
- Ai fraţi? Eşti însurat? - insistă Safedin să afle mai multe despre el.
- Am trei vii, stimate uncheş. Am mai avut încă doi, însă mi i-au ucis Hegel şi Marx, pe unul chiar aici, în Zeta, iar pe celălalt, la Doboj.
- Pe dos! - se cruci Paisie. - Ce tot spui, fratele meu?
- Pe Boro mi l-au înfundat la cetnici, iar pe Gligor, la partizani. S-au omorât între ei, s-au ucis unul pe celălalt... De nu ar fi existat Hegel şi Marx, Hegel pentru că l-a creat pe Marx, şi de nu l-ar fi salvat baba Kristina cu ceaiul ei pe micul Adolf... de n-ar fi fost acesta din urmă, nu ar fi existat aceste nefericite divizări, vreau să zic fericita noastră revoluţie. Hegel şi Kristina m-au despărţit de fraţi. Iar acest Hegel... - zise Miraš făcând loc unui nou ascultător - acest Hegel m-a jefuit, după război, în mod direct
- Fute-te-ar Hegel! - înjură careva dintre gardieni. - Hai, popor, împrăştierea!
- Mie mi-au smuls oamenii lui Hegel zece brazde de pământ din Martinicii, asta în vreme ce eu îi studiam pe Nietzsche şi Dostoievski şi-mi spărgeam capul cum să luăm Ţarigradul şi să recâştigăm Alaska!
- Nu ai spus dacă eşti însurat şi dacă ai copii? - insistă Safedin.
- Am, chipurile, o nevastă şi doi fii. Nevasta m-a părăsit şi a luat cu ea, la neamurile din Nevesinje, şi copiii.
- Eu mă mir de ea - interveni gardianul, maliţios - cum de a rezistat cu tine chiar şi o noapte.
- Ai grijă de copii, prietene - gemu Safedin. Doar ei mai rămân după noi.
- Eu, stimate uncheş, nici nu mă bucur prea mult - se precipită Bradović. - Astăzi, cunosc în Muntenegru abia trei-patru creaturi pe care le-aş recunoaşte cu drag că-mi sunt fii. Toţi ceilalţi  flecăresc cum că Marx a zis asta, că Marx a spus aialaltă, că a zis Blažo, că a zis Peroš, că a zis Đuro, că a zis... ei, de ăsta principalul nici nu îndrăznesc să pomenesc - abordă el o grimasă de actor speriat. - Nici nu e necesar să-l pomenesc... toţi aceştia, în frunte cu ei, cu fiii lui Hegel, Marx şi Kristina... Acum vreo două zile... poftim şi cu mine... acum câţia ani, când pentru puţină vreme nu am fost la închisoare, călătoresc cu trenul spre Belgrad, dau o raită prin lume, să-mi răspândesc teoriile. Într-un cupeu, tot povestea un tată fericit şi mândru de fiii săi. Cel mai în vârstă, zicea el, a terminat medicina, şi-a găsit o slujbă undeva prin Bosnia, îngrijeşte de zece sate şi cu atâţia bani nici nu mai ştie ce să facă. Cel mai tânăr, arhitect, şi-a cumpărat casă la Belgrad. Iar cel mijlociu, se necăjea bătrânul, nu a fost în stare să termine nici şcoala elementară. Nu se prindea şcoala de el, dar nici meseriile. Trage mâţa de coadă şi trăieşte pe spinarea altuia. Şi-atunci intru şi eu în vorbă. Zic: nu vorbi aşa, tovarăşe, pentru că cel mijlociu ţi-e cel mai bun! Cum adică? - se miră el. - Aşa - zic eu - pentru că medicul şi arhitectul sunt, potrivit tovarăşului Marx, nişte burgheji şi reacţiunea însăşi, în vreme ce ăla mijlociul este mândria, este avangarda! După Marx, cel mijlociu poartă stindardul progresului! Cel mijlociu... - Miraš nu-şi mai termină însă povestea din cauza râsetelor noastre dezlănţuite.

Miraš Bradović-Nietzsche ne înveselea, făcea timpul să curgă mai repede şi scurta zilele, însă şi atunci şi acum Melcul era Melcul şi nu un teatru. De prin izolatoare răzbăteau şi-atunci vaietele, îndeosebi noaptea şi în lunile de iarnă când gerul biciuia şi îi aducea pe nenorociţii de-acolo până în pragul nebuniei. Pereţii celulelor răsăreau însângeraţi de frunţile izbite în disperarea de a se curma  astfel suferinţele. Conform unui ordin, în ateliere a fost ridicată norma, aceasta pentru a nu se plictisi bandiţii. Velizar din Kolašin, acel nefericit care şi-a nenorocit fata cu maşina, a fost găsit la closet, cu gâtul tăiat! Şi l-a retezat cu o lamă de ras! În calitate de tâmplar care a terminat cândva medicina, am participat la anchetă. Velizar şi-a pus lama la gât şi a tras, dar lama s-a rupt. Atunci s-a folosit de cealaltă parte a lamei, pe care a tras-o pe urma lăsată de cealaltă şi, când a ţâşnit sângele, a lăsat lama alături de el, pe un ziar larg desfăcut, sub tilul scris cu litere de-o şchioapă: La mulţi ani 1978! Câtă ciudă a avut faţă de viaţă şi câtă ură pe sine însuşi! Încă şi-acum mă urmăreşte acea groaznică imagine a lui. 
Puţină vreme după aceea, muri la Ljeskovina unchiul meu, Danilo. Supraveghetorul Zeka mi-a adus telegrama la tâmplărie şi şi-a exprimat condoleanţe. Îmi scria Vidosava că au fost la înmormântare toate satele de prin jur. A fost coborât în mormântul tatălui său, adică al bunicului meu, Lazar. Cel mai frumos lucru ce şi-l poate cineva închipui a fost că de la răposat şi-a luat adio Sikter Efendija. Unchiul tău a lăsat ceva pentru tine şi asta te aşteaptă când, să-ţi dea Dumnezeu sănătate, o să ieşi de-acolo... - scria mătuşa Vidosava. 
Da, cînd voi ieşi! Laşitatea venea în valuri, neprevăzută. Atunci se căsca disperarea, iar vremea se oprea în loc de parcă abia atunci fusesem arestat. Cel mai greu era luatul adreselor şi despărţirea de cei care părăseau Melcul. Zile întregi după aceea eram abătut, amărât. În afară de glumele şi teoriile lui Bradović, care nu aveau nici început, nici sfârşit, monotonia şi deşertăciunea vieţii de deţinut le mai alinam citind. Unele cărţi le găseam la biblioteca închisorii, însă cea mai mare parte mi le împrumutau părintele Paisie şi Miraš. Lui Miraš, venindu-i în vizită mama, Krstinja, învăţătoare pensionară, i-i aducea pe Platon, Schopenhauer, Seneca, Dostojevski, Njegoš, Russel, Aristotel..  tot ceea ce solicita şi ceea ce-i permitea directorul Suleiman Hodžović. Bunul părinte Paisie nu avea parte de un asemenea privilegiu, astfel că şi pe mai departe făcea rost de cărţi pe ascuns, le învelea în nailon şi cârpe şi le păstra în saltele, în găurile de sub podea şi prin coşuri. A făcut astfel rost şi de studiile lui Nikolai Berdiaiev, de povestirile vlădicăi Nikolaj Velimirović, de Coran, de Talmud, sfânta carte a evreilor, de studiul lui Heinze intitulat Omul contemporan şi Biblia...
Nu l-am văzut niciodată pe Miraš Bradović citindu-şi cărţile. Ştia pe de rost întreaga carte a lui Njegoš, Cununa munţilor, ba ştia pe de rost chiar şi jumătate din Šćepan Mali. M-am documentat şi era adevărat că îi cita aproape literă cu literă pe Schopenhauer, Heraclit, Kant, Nietzsche... Nu ştiu unde şi când i-a citit. Poate înainte de a ajunge la închisoare, însă la închisoare, în închisoarea Melcul, nici nu deschisese aceste cărţi. Deşi purta mereu în buzunar cartea lui Friedrich Nietzsche, De cealaltă parte a binelui şi răului, nici măcar  nu a frunzărit-o.
Părintele Paisie a pus capăt bărbieritului. Încă vreo lună-două şi el va pleca spre Cetinje. Voia să-i crească barba, să nu se arate spân dinaintea frăţiei mănăstirii Ivanovo. 
- O iubeşti, te iubeşte... am citit, frate,  că asta se poate după lege chiar şi-aici... acum... Hodžović îţi va da drumul şi afară, acum e primăvară acolo.
- Ce e de făcut?
- Păi... păi... să te cununăm pe tine şi pe Milica! - mă privi el drept în ochi. - Se poate, după lege... se poate, nu pot să respingă... Ea-ţi va fi atunci, după lege, ruda cea mai apropiată... îţi va veni în vizită în fiecare lună... şi te va lăsa Hodžović cu ea, cu soţia ta, să ieşi puţin afară... - mă convingea el neştiind că îmi aprinsese deja imaginaţia. - Păi... dacă eşti de acord, eu aş fi naşul.

Duminică, 2 aprilie, 1978... Pavilionul nepopular se afla în alertă. Deţinuţii au năvălit asupra lui Paisie, a lui Miraš şi a mea, pe cei doi naşi şi pe mire, ne perie hainele vărgate şi ni le îmbie pe ale lor în ideea că sunt mai bine păstrate. Dinaintea noastră, a celor trei, o grămadă de cămăşi şi de pantofi lustruiţi: să alegem.
În partea de afară a închisorii se află o construcţie care ea însăşi seamănă cu un deţinut înlănţuit de zidul Melcului. În această clădire se află cartoteca, biroul directorului şi încă vreo două-trei birouri. Pe coridor se găseşte un pult deosebit, semănând cu unul de cafenea, unde deţinuţii primeau vizitele... În spatele acestuia, câteva minute după ora 10, ne aliniară pe Paisie, pe Miraš şi pe mine. Acesta era primul meu pas în afara meterezelor Melcului şi pentru prima dată am privit din nou, chiar dacă de după geamuri, căldările Zetei. Dar unde era Milica? Unde era ofiţerul de stare civilă?
 Iată-i! Au ieşit din cancelaria directorului. Ea purta o rochie albă, de mireasă, iar obraji-i erau îmbujoraţi ca unui copil mânjit cu mure necoapte. Ea nu păşea, ea plutea, de parcă era un vis, de parcă era zâna care apare în cântece. Tremuram tot şi mi se îndoiau genunchii. 
Ea se opri de cealaltă parte a gardului. Eram atât de aproape şi totuşi atât de departe unul de celălalt. Tăceam. Ne priveam. Toate cuvintele, toate dorinţele de atingere se aflau în ochii noştri. Vedeam că tremura şi ea. 
- Să începem - tulbură ofiţerul de stare civilă tăcerea de biserică.
Ne verifică certificatele de naştere, după care verifică dacă suntem noi, dacă nu suntem cumva consagvini, dacă suntem sănătoşi mintal... Citi apoi nişte prevederi plictisitoare şi urâte din Codul familiei: totul se învârtea în jurul averii, iar cuvântul iubire nu fu nici măcar o dată pomenit...
- Deţinut Ilija Jugović! - mi se adresă ofiţerul stării civile, privind în certificatul meu de naştere aflat în faţa lui. Numele dumneavoastră de botez a fost Alija, iar numele de familie Osmanović? - îşi lăsă el puţin ochelarii jos.
- Aşa este - am murmurat eu, măsurându-i pe Miraš şi pe Paisie. Le citeam pe feţe uimirea. Lor nu le-am povestit despre originea mea, despre Crăciunul din 1942 şi despre Jugovicii mei. 
- Deţinut Ilija Jugović, de bunăvoie şi nesilit de nimeni iei în căsătorie pe Milica Božović, născută Vukojević? Răspunde da sau nu?
- Da - am izbucnit eu, cu voce tare, iar ofiţerul de stare civilă începu să râdă.
- Tovarăşă Milica Božović, de bună voie şi nesilită de nimeni luaţi în căsătorie pe deţinutul Ilija Jugović? Răspundeţi: da sau nu?
- Da, da, da! - zise ea dintr-o suflare.
- V-aţi înţeles în privinţa numelui de familie?
- Da - spuse Milica. - Numelui meu actual îi voi adăuga numele de Jugović.
- Atunci faceţi schimb de verighete, da... ai verighetă, deţinut Jugović?
- Are, verighetele sunt la mine - strigă ea şi păşi până la gard.
Ne punem verighetele unul altuia. Parcă ard şi verighetele. O simt toată, îi inspir răsuflarea, iar inimile ni s-au unit.
- Acum vă puteţi săruta - spuse ofiţerul de stare civilă.
- Fericirea mea! - exclamă ea aproape aruncându-se peste gardul acela. Acel pult blestemat, acel zid între libertate şi robie stă între noi de la jumătate în jos. Ne atingem doar cu mâinile, doar cu feţele, doar cu buzele. - Iubirea mea cea mai scumpă! - gemea Milica   şi mă săruta, mă săruta, iar din ochi îi curgeau, de-a lungul obrajilor fierbinţi, perle sărate.
- Acum semnaţi - puse ofiţerul stării civile registrul între noi. - Iar aici - arătă el cu degetul - să semneze martorii, naşii.
După Milica şi după mine se semnă martorul ei, Nikola Perović. Apoi părintele Paisie. Apoi...
- Mulţumesc, nu e necesar - îi zise lui Miraš Bradović ofiţerul stării civile. - Sunt îndeajuns doi martori.
- Mai bine să confirm şi eu - spuse Miraš.
- Nu e nevoie.
- Călugărul e jumătate de om, iar eu sunt cealaltă jumătate. Noi suntem bandiţi, nu suntem oameni întregi - începu Miraš să-l ironizeze.
- Permiteţi-i, tovarăşe, vă rog... pun eu mâna pe umărul ofiţerului stării civile.
- Fie - răspunse acesta sfios - fie, legea impune cel puţin doi, dar de trei nu spune că este interzis... Semnează şi tu - împinse el registrul către Miraš.
Ne felicitară naşii, ofiţerul stării civile, directorul Hodžović, gardienii, salariaţii închisorii. Cununia noastră luase sfârşit. Gardianul privi la ceas şi ne atrase atenţia. Timpul s-a scurs, trebuia să mă întorc între ziduri.
Milica alergă spre pult, să-şi ia rămas bun de la mine. Gardianul mă împingea, însă eu nu voiam să mă despart de ea.
- Destul! - mă smulse el din îmbrăţişarea ei. - La pavilion! Înaintea mea!
- Numai două minute... doar un minut... vă rog, vă implor - strigă Milica disperată.
- După lege, nu se poate, tovarăşă!
- Aşteaptă... aşteaptă-mă duminica viitoare - plângea şi-mi făcea ea cu mâna în vreme ce pleca.
Te voi aştepta şi duminică, şi sâmbătă, şi miercuri... - îmi ascund eu în spatele lat al lui Miraš faţa schimonosită de durere, de parcă mergeam la spânzurătoare. Te voi aştepta în fiecare zi, în fiecare oră, în fiecare minut: banditul este după lege pedepsit să aştepte... Căsătoria! Aşa se căsătoreşte un bandit, după lege. Nevasta, la Nikšić, iar banditul în staţionarul de zi şi la tâmplărie, să-şi petreacă luna de miere cu ceilalţi bandiţi, cu Miraš şi Paisie! Voi înnebuni, voi înnebuni! Aproape că mă făcusem una cu nefericirea mea şi acum totul s-a dărâmat. Cum să mă duc iarăşi în peşteră, în întuneric, când eu am văzut soarele?

A venit Milica şi-n prima duminică, şi-ntr-a doua, şi-ntr-a treia, însă eu nu m-am aflat dincolo de gard. În holul acela, unde se primeau vizitele, mi se dădea voie doar o dată pe lună. Darşi atunci numai pentru o jumătate de oră, sub supravegherea gardianului care-mi stătea în spate. Milica şi cu mine ne şopteam, iar el asculta. Milica şi cu mine ne sărutam, iar el ne privea. Aşa era, după lege.
Aşa era, însă nimic din această viaţă trecătoare nu durează veşnic. La sfârşitul lui mai, izbucni bucuria şi aceasta din norul de la care nu mă aşteptasem la ceva atât de cald. Directorul Hodžović trimise un gardian după mine. Puse chiar să mi se aducă şi o cafea, asta până stăm de vorbă în biroul său. L-a întâlnit, spuse el, pe judecătorul Boža Nikočević din Prizren. El şi Boža erau rude, din aceeaşi familie. Judecătorul Nikočević  i-a povestit despre mine numai lucruri frumoase. Judecătorul i-a spus că am fost condamnat pe nedrept! Dar... dar... tresăltam eu de bucurie şi de mirare - pe mine exact acest judecător m-a condamnat pe nedrept! La care Hodžović îmi spuse că sunt naiv. Nici măcar sentinţa mea nu o ştiu citi printre rânduri. M-am întrebat vreodată care anume dintre judecători şi de ce, înainte de vot, s-a abţinut? Şi care judecător în afară de Boža ar fi permis ca la judecarea mea să spun ceea ce am spus? Boža era un om cinstit şi el îl crede pe Boža. Pe el Boža l-a rugat să mă ajute. Şi iată,  în curând el mă va muta în staţionarul închisorii, să mă îngrijesc de bolnavi, să-mi fac meseria. Destul cu tâmplăria, râse el. O dată sau de două ori la trei luni, pentru o jumătate de zi mă va lăsa să ies. Însoţit, evident. Acesta era darul lui de nuntă pentru mine şi pentru soţia mea, spuse. Mai mult... mai mult... va scrie conducerii provoinciei Kosovo şi le va propune tovarăşilor să-mi micşoreze pedeapsa ori să mă graţieze! Poate se va duce şi la Priština... De ce tac? Oare - întrebă Hodžović - nu mă bucuram? El ar cânta în locul meu! 
Chiar aşa, cine spunea că nu mă bucuram, tovarăşe director! Nu doar atunci, în biroul dumneavoastră, ci am cântat în sufletul meu toată vara. Am amuţit din cauza ceţii şi a ploilor de toamnă, de la care se sălbătici Zeta şi inundă valea. Am citi despre aceste inundaţii în Pobeda. Supraveghetorul Zeka îmi aducea ziare la tâmplărie. Milica venea la mine şi în continuare după lege... Niciodată, tovarăşe director, nu-l momiţi pe ocnaş cu libertatea, fiindcă el va dori să şi ucidă dacă va afla că a fost înşelat. Eu unul am dorit aşa ceva.
Cu siguranţă că dumneavoastră, tovarăşe director, nici nu vă amintiţi de asta. A fost în decembrie, poate chiar în ianuarie, când aţi dat buzna în staţionarul de zi şi aţi strigat violent, chiar violent:
- Tu, Jugović, eşti o haimana obişnuită! Voi alunga eu din capul tău de reacţionar şi de criminal pe Isus şi Evanghelia!
Mi-aţi promis munca la ambulanţă, plimbări pe Muntele Velje şi mi-aţi anunţat graţierea, fiindcă am fost condamnat pe nedrept. Şi deodată: eu sunt haimana, criminal! În loc să vă ţineţi de cuvânt, dumneavoastră m-aţi ameninţat cu izolatorul, cu interzicerea vizitelor Milicei şi mi-aţi luat cărţile pe care, la plecare, mi le-a dăruit naşul meu, părintele Paisie. Atunci am dorit să ucid!
Nu ştiu cum s-ar fi terminat acea întâlnire, deoarece mă gândeam în acele clipe la ceva rău, dar, din fericire, directorul urlă la Bradović care moţăia lângă fereastră:
- Nietzsche, amărâtule, de ce eşti aşa de îngândurat? Spune care ţi-e necazul?
- Un chin mare de tot - tresări Miraš. - Nu pot nicidecum să dezleg o enigmă, tovarăşe Suleiman.
- Dar ce anume nu poţi?
- Nu ştiu care dintre ei doi este mai mare. Njegoš sau Blažo... sunt amândoi cam la fel, însă unul dintre ei trebuie să fie măcar cu puţin mai mare decât celălalt.
- Iar mă tachinezi. Profiţi de bunătatea mea...eu ştiu tot ce povesteşti, mi se transmite totul.
- Nu există îndoială că în afară de Njegoš şi Blažo noi nu am avut doi oameni mai de seamă în istoria noastră - îşi învinse Bradović aţipeala. - E greu, însă eu în plictiseala asta încerc să-i compar unul cu altul. 
- Dar cine eşti tu de-ţi permiţi să-l compari pe tovarăşul Blažo? - îl bruftului Hodžović.
- Eu, tovarăşe director, ca filosof, compar minţile lor mari, geniale... Njegoš, de pildă, zice: De răsăritul sfântul soare-l naşte, de clocoteşte fiinţa‑n luminoasele raze, de nu-i pământul nălucire, de-i nemuritor sufletul omului... Despre aceleaşi lucruri, Blažo zice: Când a atacat Hitler Uniunea Sovietică, am crezut cu toţii că în două săptămâni ruşii vor fi la Berlin. Singur Bătrânul a fost înţelept şi clarvăzător. Într-altă parte, Njegoš zice...
- Mai bagă-l pe undeva şi pe Nietzsche al tău, să nu-ţi fie ciorba nesărată - îl ironiză directorul.
- Într-altă parte Njegoš zice: De la mine urlă cu blestemăţie, îi privesc porcosul teatru; însă pe soartă nu îndrăznesc a striga, cu voia Creatorului nădejdea-mi străluceşte! Iar Blažo zice: Când a ajuns Hitler la porţile Moscovei, noi am crezut că e gata totul. Înţelept şi clarvăzător a fost doar Bătrânul!... Şi din nou... şi din nou, Njegoš: Nu e zi pe care s-o dorim, nici fericire după care să murim. Cine-i poate pune frâu nebunaticului vânt? Mării cine-i poate opri frământarea? Cine-i va pune dorinţei capăt? Gândul lui Blažo este, de asemenea, genial, însă puţin mai altfel: Noi nu am fost lipsiţi de curaj în 1948, când ne-a defăimat Stalin. Bătrânul şi-a revărsat puterea şi credinţa asupra noastră! Cu înfrigurare şi teamă...
- Măi, Nietzsche, nu cumva îţi baţi tu joc? - întrebă Hodžović bănuitor.
- Să nu dea Dumnezeu, tovarăşe director - întări Miraš. - Care batjocură... aceasta este analiza abstractă, iar sinteza... - careva spuse ceva şi-l întrerupse. - Njegoš nu-şi ascunde îngrijorarea şi teama când proroceşte: Mii de zeităţi crea-vor oamenii orbiţi, al lor fi-va nimicul divin, numai degeneraţi în neobrăzare. Probabil că  bănuiala profetică a lui Blažo este mai adâncă, mai subtilă. Bătrânul ne-a condus prin întuneric, a descoperit unicele drumuri şi gândirea sa genială este farul călăuzitor pentru generaţiile viitoare! Aş putea să...
- Ce anume ai putea? - îşi miji directorul ochii.
- Aş putea să aprofundez analiza mea şi mai mult. Ajunge însă şi sinteza.
- Şi care e mai mare, care e mai bun? - îl râcâi Hodžović.
- Să mor dacă ştiu, Suleiman. Ce e drept, e drept, după Marx, fără nici un fel de analiză şi sinteză, Blaža este în faţa lui Njegoš.
- Cum aşa?
- S-a născut mai târziu. A trăit mai târziu. - Potrivit lui Marx - îşi ridică Miraš vocea de actor - sufletul omenesc se află într-o permanentă ascensiune. Aşa cum cresc producţia şi consumul, aşa cum, scuze, e mai plin curul, cu atât e mai dezvoltată şi masa aceea  gelatinoasă în craniul omenesc.
- Creatura flămândă nu poate să gândească - îi răspunse directorul. - Nu mi-ai filozofa tu mie, măi Nietzsche, dacă te-aş ţine chiar şi numai două-trei zile departe de cazan.
- Marx ne învaţă că conştiinţa umană se găseşte în stomac şi în cur şi că un tip neghiob şi neîndemânatic, care a puiat ieri, este mai înţelept decât Heraclit şi Aristotel. Iar eu... eu... - uită el ceea ce începuse. - După teoria lui Miraš Bradović, cunoscut şi sub numele de Nietzsche, curul este cel mai mare duşman al sufletului şi tocmai de aceea este atât de îndepărtat de cap. Pot să dovedesc... pot să dovedesc... - aşteptă să se potolească râsetele şi să continue. - Cu uşurinţă dovedesc faptul că baba Ćuka din Martinicii mei este mai deşteaptă decât Marx deşi nu a mers niciodată la şcoală.
- Ai grijă ce vorbeşti! - se zburli directorul. - Pentru ultima dată îţi atrag atenţia să nu trăncăneşti aiurea!
- Pentru ceea ce pălăvrăgesc - zise Miraš cu pocăinţă - eu sunt deja condamnat. M-au trimis la tine, să mă îndrept.
- Văd cum te îndrepţi - dădu Hodžović din mână.
- Baba Ćuka - continuă Miraš - a rămas devreme fără părinţi. S-a dedat la vagabondaj, şi-a vândut trupul. Acum, la bătrâneţe, hoinăreşte prin sate cerând milă şi chiar furând. De întâlneşte nefericita vreun student emerit ori vreo personalitate, ea aleargă să-i sărute mâna. Se topeşte de bucurie şi-i gângăveşte: Ferice de noi toţi cu tine! Asta spune Ćuka, această fantomatică Ćuka , pentru care literele sunt o necunoscută... După Marx, însă, fiecare ins talentat, fiecare personalitate, fiecare tip deosebit care sare peste mare este un duşman al clasei muncitoare, el reprezintă reacţiunea. O reacţiune potenţială, o reacţiune ascunsă, inteligenţa neloială, ultima...
- Termină! Gata! - se  răsti directorul. - Să... să nu aud că mă-ta îţi aduce cafea şi că Jugović... mi s-a spus, Jugović, că ai perfecţionat fiertul cafelei în cutie de conservă. De aprinzi rumeguş ori ziare... ştii că este strict interz băutul cafelei?
- Dar ştii tu, Suli, când la studii ne-au învăţat că mama şi patria  semnifică acelaşi lucru? - mă salvă Miraš de anchetă.
- Ştiu... ştiu, Miraš - de parcă se bucură Hodžović. - Patria şi mama chiar înseamnă acelaşi lucru pentru fiecare, mai puţin pentru trădători şi reacţiune!
- Cum acelaşi lucru, pentru numele Sfântului Vasilije! - se miră Bradović teatral. - De fiecare dată, mamei mele Krstinja îi percheziţionează gardienii traista dincolo de pult. Iau ouăle, iau şunca, plăcinta, rachiul. Ea-mi strecoară doar cafeaua şi vreo para  pe care mi-o vâră pe furiş în buzunarul bluzei... Mama aduce, iar patria percheziţionează şi confiscă! - exclamă Miraš şi toţi cei ce ascultau, mai puţin directorul, izbucniră în râs, ca la comandă. Zâmbi şi Hodžović, însă reţinut, din colţul buzelor.
- În locul tău, Bradović, eu unul m-aş ruşina. Puţin îţi pasă că o chinui pe bătrâna aceea dacă tu îţi şi baţi joc de ea - zise directorul, dezaprobator.
- Să nu dea bunul Dumnezeu, Suleiman. Eu m-am gândit la viaţa Krstinjei... pot numai să-mi închipui cât de fericită este ea când împleteşte plăcinta aceea, când frământă lipia aceea. Abia aşteaptă să o întrebe careva la ce s-a aşteptat după atâtea pregătiri, iar ea să-i răspundă: Mă duc la Melcul, în vizită la fiul meu. Înainte de Melcul nu mă vedea cu lunile, nici nu ştia pe unde mă aflu. Iar acum... după teoria lui Miraš Bradović, eu i-am dat înapoi funcţia de mamă, pentru ea închisoarea nu este o pedeapsă, ci un premiu! - spuse Miraš foarte serios şi era fericit că reuşise cu noua lui teorie să descreţească frunţile.