VIEDI  SORARABI BEREDI KOSOVO

La sfârşitul celei de a şasea ierni a  mea la Melcul şi a doua a lui, Miraš se îmbolnăvi. Pe neaşteptate, făcu temperatură mare şi-l luă cu nişte friguri de clănţănea şi sub cinci pături. Iar când se liniştea puţin şi adormea, începea să delireze. Pomenea de un vapor, de un pat de armă, de creier vărsat pe jos, de rechini... Doctorul ajunse abia în cea de a treia zi, trecu repede la stetoscop şi‑i spuse bolnavului să nu-şi facă griji. Aprindere de plămâni, ceva pentru care o injecţie este îndeajuns! Îi spun doctorului că şi eu la rândul meu sunt doctor şi că ar trebui... Eu - îmi replică - sunt acum doar un simplu deţinut şi mă roagă să nu mă amestec!
Îl mutară pe Miraš la staţionar, unde acesta rămase mai mult de cinci săptămâni. Dacă penicilină primea cu regularitate, îi lipseau multe alte medicamente existente, însă care la Melcul nu se puteau obţine: o cameră caldă, limonadă, lenjerie curată, fructe, hrană consistentă, zâmbetul unei femei la căpătâi... Se întoarse printre deţinuţii sănătoşi palid şi vlăguit. Slăbise de cădeau pantalonii de pe el. Îşi reveni abia cu soarele de primăvară, cu usturoi verde, spanac şi ridichi, cu balsamuri de-ale lui Paisie şi smântâna Krstinjei.

Bunul meu naş popa Paisie! Nu scăpa nici o vizită, cu toate că ştia că nu poate să ne vadă, fiindcă după lege nu eram rude. El, totuşi, venea. Cunoştea gardienii şi-i întreba ce mai e cu noi. Îl vedem şi ne vede când mă vizitează Milica, iar pe Miraš mama Krstinja. I-a crescut barba, i-a revenit rumeneala în obraji iar odoarele călugăreşti îl fac parcă şi mai înalt.
E pustiu la Melcul fără el. Nu mai există nimeni care să insufle speranţă în deţinuţi, să-i consoleze cu poveşti cum că sunt cu toţii nişte păcătoşi şi orice rău este o încercare a Satanei şi că aceasta poate fi învinsă doar prin recunoaşterea păcatului, în sinele fiecăruia, şi printr-o ţinută smerită dinaintea judecătorilor pământeni. Conducătorii pământeni, spunea el, caută supunere şi noi nu ne umilim făcând ceea ce ne cere vanitatea lor. Să ne plecăm capul sub sabia tiranului, să ne ploconim la ordinul lui, umbrei lui, monumentului, străzii ce poartă numele lui, fotografiei tiranului din ziar sau de pe pereţi.  Toate acestea sunt fum, toate acestea sunt trecătoare. Niciodată nu-i suntem Domnului mai aproape şi niciodată nu suntem mai puternici şi mai liberi decât atunci când violenţa şi îngrădirea ne doboară în genunchi. Atunci suntem pe cruce, pe Golgota, iar acolo nu există moarte, acolo se reînvie. Lui Dumnezeu nu-i plac cei mândri. Dumnezeu le-a spălat picioarele viitorilor apostoli. Dumnezeu nici nu s-a gândit să ridice vocea la Pilat din Pont, nici să-i dorească vreun rău lui Iuda trădătorul ori legionarilor romani şi evreilor care, pe drumul până la Golgota, l-au biciuit şi l-au scuipat. Dumnezeu este iubirea universală şi chinul celor nevinovaţi. Dumnezeu este împăcarea vinovatului cu cel nevinovat, este îmbrăţişarea lor când cel vinovat se căieşte. Dumnezeu înseamnă schimbarea urii în iubire, a efemerului în veşnicie... Aşa vorbea el. La tâmplărie, fără el era ca într-o pădure. Doar scrâşnet de rindea, ploaie de înjurături...Dimineaţa şi seara, dormitorul era surd fără rugăciunile lui Paisie. Aş accepta să rămân la Melcul până la capătul vieţii, numai să-mi dea voie să atârn într-un colţ  o candelă, o cruce de lemn şi câteva icoane - spunea el adeseori. 
Cu vreo câteva zile înainte de ieşirea lui de la închisoare, m-am tăiat la deget şi el, pentru ca eu să-mi fac norma, îmi sări în ajutor. La care i-am spus: După mine, Iuda nu a fost un trădător; el este un mare mucenic, este un sfânt! Paisie îşi făcu repede cruce. Vai, tocmai invers!  - exclamă şi parcă am văzut frica plimbându-se prin ochii lui vineţi. Isus, am continuat eu, nu a coborât pe pământ pentru a se arăta evreilor. El li s-a arătat încă pe timpul lui Avraam. El a venit să se arate politeiştilor şi ateiştilor. Cu mici schimbări, el a propovăduit Tora, legea evreiască pe care aceştia o ştiu încă de pe vremea lui Moise. De ce i-ar fi învăţat Isus pe evrei ceva ce ei ştiau deja? Vai, tocmai invers! - se cutremură Paisie. Evrei l-au... vai, tocmai invers! Ei nu l-au recunoscut pe Dumnezeu! Isus, am spus eu, nu le-a permis să-l recunoască. De l-ar fi recunoscut evreii pe Dumnezeu, atunci ei nu l-ar fi ucis pe Dumnezeu. Ei i s‑ar fi închinat lui Dumnezeu, ar fi căzut în genunchi dinaintea lui şi-atunci venirea lui Hristos pe pământ ar fi fost în zadar. Încetează... tremur! - începu să se vaite Paisie. Dumnezeu a trebuit să fie ucis şi asta au trebuit să facă taman evreii - am continuat eu cu logica unui laic ce tocmai citise Biblia. Dacă Iuda evreul nu ar fi trădat şi dacă gloata evreiască nu i-ar fi cerut procuratorului roman capul omului care, după cum credeau eu, se dădea drept cel care este alfa şi omega... de nu ar fi fost asta, Pilat din Pont nici nu l-ar fi osândit pe Isus şi nimeni nu l-ar fi răstignit. Fără această răstignire nu ar fi existat nici învierea lui Hristos, iar fără înviere nu ar fi existat acele legende ce s-au răspândit în afara Israelului şi a atras popoarele păgâne spre credinţa într-un singur Dumnezeu, înviat. Vai, taman invers! Asta nu e legendă, acesta este adevărul! - se crucea Paisie tot mai îngrozit. Da, acesta este adevărul - îl linişteam eu. Însă al evreilor este meritul că de adevărul acesta s-a auzit şi el a învins. Mie - îl scuturam eu pe Paisie - mi se pare că  în afară de răstignirea lui Isus de către evrei şi de trădarea lui Iuda un alt drum nu a existat pentru ca Dumnezeu, el însuşi evreu după mamă, să piară şi să reînvie şi pentru ca ceilalţi, aproape cu toţii, să preia credinţa evreiască într-un singur Dumnezeu şi să pună bazele acestei credinţe, să preia sfânta carte a proorocilor evrei. Mie, am spus, toate acestea îmi apar legate una cu alta, foarte logic şi fără tăgadă. Piei, Satană, din faţa mea! - se ruga în genunchi Paisie. Iuda să fie sfânt... vai, taman invers! Fă-ţi cruce... - mă trase el de mână - roagă-te, frate! În tâmplărie se opri orice activitate. Cu toţii priveau şi ascultau. Iuda, am continuat eu, a trădat fiindcă a fost nevoit, iar pentru asta a suferit cumplit. De aceea s-a şi spânzurat. El este de două ori merituos pentru victoria lui Hristos. Prin trădarea sa el l-a împins pe Dumnezeu la moarte, respectiv la  înviere. Toată acea viitoare şi uriaşă ură a creştinilor faţă de trădător s-a transformat în divinizare faţă de Hristos. Omoară-mă... omoară-mă, frate, numai taci! - începu să plângă Paisie. Am mai vrut să spun şi că, prin trădarea sa, Vuk Branković, a amplificat gloria lui Miloš Obrenović, însă lacrimile lui mă făcură să tac, dar şi ceilalţi tâmplari porniră să vocifereze cerându-mi să tac.
Doi ani după aceea, într-o scrisoare a sa, el  m-a rugat să-l iert. În judecătoria lui Pilat şi pe Golgota - îmi scria acest om bun - s-a înfăptuit cea mai cumplită crimă din istoria lumii şi Iuda este cel  mai mare trădător. Aşa a gândit el la închisoare, aşa gândeşte şi după închisoare. Atunci, în tâmplăria de la Melcul, eu nici nu i-am schimbat şi nici măcar nu i-am zdruncinat credinţa. Îşi dădea totuşi seama că a greşit. Nu m-a lăsat să termin gândul. Şi deoarece gândul este cel mai de preţ dar de la Dumnezeu, el prin asta l-a jignit pe Dumnezeu. El, zicea,  a interzis unei părţi din Dumnezeu să vorbească! Dumnezeu i-a dăruit omului dreptul de a se îndoi şi de existenţa lui Dumnezeu. Lui, care este Adevărul absolut şi Iubirea, îndoiala nu-i poate dăuna. Fiinţei iubirii, a oricărui fel de iubire, îi este mai dragă îndoiala decât poruncile.

Chiar dacă nu vreau, amintirea despre această scrisoare şi discuţia de la tâmplărie se provoacă una pe alta... A fost o noapte adâncă. Dormeam cu toţii. Atunci mă arse ceva pe faţă, dar nu într-un singur loc, ci peste tot şi în aceeaşi măsură. M-am trezit: întuneric şi sforăitul vreunui deţinut ce spinteca liniştea. Ilija! - şopti careva şi parcă-mi dădu careva cu jăratec prin faţa ochilor. M-am ridicat şi m-am proptit în coate. Am ciulit urechile şi am privit în jur. Ilija! - fulgeră flacăra şi glasul acela din flacără... Nu, nu sunt superstiţios. Nici nu am visat, acesta nu a fost un vis... flacăra plutea pe deasupra mea! Lucea, dar nu lumina. Am întins mâna şi ea dispăru. Deodată, mă trase de picioare. Am privit: în capătul patului stătea omul-torţă, omul-clar-de-lună! Recunoşteam totul: părul, nasul, mâinile. Ljuba, tu eşti?! - am exclamat eu înfricoşat. Eu sunt... nu te teme, Ilija! - răspunse el şi, în aceeaşi clipă, frica din mine pieri. Eram pe de-a-ntregul conştient: şi că el era mort, şi că eu eram viu iar el era în mormânt, şi că eu mă aflam la închisoare. Totuşi, credeam că acela era el şi nu mă temeam de nimic... Milica şi eu ne-am... - am îngăimat, însă el mă întrerupse. Ştiu, eu v-am felicitat - zise Ljuba. Adu-ţi aminte: nu cumva a fost fierbinte verigheta? A fost. Dar faţa ei: nu ţi-a semănat aceasta cu clarul-de-lună? A semănat - am spus eu. De fapt, el vorbea cu voce tare, însă nu ştiu dacă şi eu am vorbit la fel cu el ori numai în gând. Principalul e că eu l-am auzit şi el m-a auzit pe mine... Cum îi este acolo? - l-am întrebat. De nedescris, minunat! - spuse, apoi adăugă: Doar te purifici de două ori şi devii precum zorile, precum curcubeul, precum lacul cristalin în pădure, precum picătura de rouă când se oglindeşte soarele în ea, precum...mai frumos decât atât nici că se poate descrie. M-am gândit să-l întreb cum şi cu ce se purifică, însă Ljuba continuă spunând cum se poate el preface în tot ceea ce doreşte: în flacără, în rază de soare, în icoană, în lacrimă, în umbră...zise, ba chiar şi într-o faţadă de casă ori scoarţă de copac! Spre surprinderea mea, toate acestea le credeam şi nu puneam nici o întrebare. L-am întâlnit pe Jastrebov! se apropie şi mi se aşeză pe piept. Se pare că-mi stătea pe piept, simţeam chiar şi căldura trupului său fără trup, însă nu-ncăpea la îndoială: era mai uşor decât un fulg de nea. L-am întrebat prosteşte: Cum e consulul Jastrebov, Jastrebov cel adevărat? La asta Ljubo zâmbi: până şi dinţii îi erau, îmi aduc aminte, din clar-de-lună. Spuse: Eu sunt Jastrebov. Şi tu eşti Jastrebov. Ştii cine l-a ucis pe Jastrebov? Cine? - am întrebat şi am aşteptat să-mi răspundă... însă el dispăru. M-am frecat la ochi şi el... lucea, ca o frescă, pe geamul închisorii. Era el, dar era şi frescă.  Zise: Ţi-i voi arăta pe trădătorii Kosovo-ului... pe trădătorii autohtoni, cum bine le-ai spus tu la judecată. Şi de parcă era geamul o pânză de cinema, pe el începură să  defileze tot felul de chipuri, chipuri vii şi nu fotografii. Se schimbau rapid şi nu le puteam memora. Aveau cu toţii ochii legaţi cu pânză neagră. Şi spuneau cu toţii aceleaşi cuvinte: Vom răsuci beregata hegemoniei velikosârbe, vom răsuci beregata hegemoniei velikosârbe... Iată-l pe judecătorul meu! - am sărit eu în pat când mi se păru că recunosc una dintre aceste imagini. Însă atunci şi judecătorul Tasić şi toţi ceilalţi care s-au perindat înaintea lui au năvălit înapoi şi, îmbrăţişaţi,  porniră pe sticlă o horă. Cine-s ăştia? - l-am întrebat mirat pe Ljuba. Orbii sârbi. Conducătorii. Fantezia lui Domanović - strigă el, însă nu-l mai vedeam pe geam. Clarul de lună se mutase pe tavan, deasupra mea. Şi-mi vorbea de sus: Ei au ucis Kosovo-ul şi pe Jastrebov. Ştii cine a tras în noaptea aceea la Đakovica? Nu ştiu, doar bănuiesc... - am tăcut eu, deoarece flacăra începuse să se legene în geam. Două persoane, le cunosc pe amândouă. Halit Berişa şi arnăutul acela plin de ifose care, cu puşca în mână, s-a plimbat prin faţa tatălui lui Ljuba... şi această puşcă se contura pe sticlă. Halit Berişa l-a sugrumat pe Jastrebov, iar acesta cu puşca în mână, pe maiorul Rašović! Futu-vă ţâţa mamii voastre de criminali! - strigai eu pe cei doi, dar Halit Berişa rânji: Eu sunt pentru mareşalul Tito şi pentru frăţie şi unitate... da, pe cuvânt de comunist! Poţi, Ljubo, să tragi cu ochiul prin viitor? - mă holbam eu la tavan şi respiram greu. La fel ca în trecut. Ilija. Spune-mi, te implor, ce se va întâmpla cu Berişa, ce se va întâmpla cu Kosovo? Viedi sorarabi beredi Kosovo! Ce spui? Eu înţeleg doar ultimul cuvânt. Aceasta, Ilija, este limba Domnului. Aşa se vorbeşte aici! Tradu-mi, te rog. Asta nu se poate. Dar... ai auzit, Dumnezeu i-a dat Kosovo-ului numele de Kosovo! Şi cum spuse asta, se desprinse de tavan şi apăru scânteind pe patul în care dormea Miraš. Şi spuse cu voce tare: Spune-i naşului tău, Paisie, că eu niciodată nu mă voi îmbrăţişa şi nici nu mă voi împăca cu Halit Berişa! Prinse a răsuna întreaga încăpere şi eu m-am speriat să nu-i trezească Ljuba pe deţinuţi. Nu am spus nimic, însă el înţelese ceea ce am gândit. Zise: Auzi şi vezi doar tu, ei nici nu văd, nici nu aud! Continuă şi mai tare: Libertatea, Ilija, e de la Dumnezeu poruncă. Libertatea nu se pleacă dinaintea ne-libertăţii şi stăpânilor acesteia. Dumnezeu nu se află în grumazul ce sub rău s-a plecat. Dumnezeu se află pe frescele sfinţilor ce străjuiesc cu sabia scoasă la mănăstirea Visoki Dečani. Dumnezeul se află în puterea cea dreaptă şi nu în rugăciunile deşarte. Dumnezeu ne-a dăruit nouă Kosovo, Dumnezeu a dat numele de Kosovo şi Dumnezeu vrea să-l apărăm. Dumnezeu ne recunoaşte drept poporul său şi pentru Gračanica, pentru Dečani, pentru Lazar, pentru Obilić, pentru bătrânul Bogdan şi cei nouă Jugovici ai săi. Dumnezeu este preschimbarea mâniei în iubire, dar şi a iubirii în mânie, şi a cernelii în sânge, şi a îndurării în sabie, şi a bisericii în cazarmă, dacă nu există un alt drum să învingă Adevărul şi Halit Berişa să nu devină stăpân.  Dumnezeu se află în acea vorbă a lui Njegoš: Ivan închină paharul pentru răzbunare, cu sfânta băutură a lui Dumnezeu cel botezat! Tu, dragă Ilija, eşti acum tatăl fiilor mei şi alor tăi. Beţi vin doar din potirul, din sfântul potir al lui Njegoš!... Linişte. Deodată, linişte... Pe pat, nimeni, pe tavan nimeni, pe geamuri nimeni. 
Despre acest vis, despre această realitate ce mi s-a arătat ca un vis nu îndrăznesc să spun nimănui de la Melcul. Nici chiar Milicei, chiar dacă, o dată, să nu audă gardianul, ea îmi relată în şoaptă cum că se întâmplă ceva ciudat cu fiul ei mai vârstnic, Boško. Va trebui să-l ducă la psihiatru: îşi imagina că el poate vorbi cu morţii! La care i-am spus că pubertatea era de vină şi va trece totul şi fără doctor. Singur, însă, mă scufundam în misticism. Simţeam totuşi nevoia imperioasă de a citi din nou Evanghelia. Unde ascunsese directorul Hodžović cărţile din salteaua mea? L-am rugat pe supraveghetorul Zeka să le găsească. El îmi spuse că Hodžović i-a dat Evangheliei mele foc! L-am rugat pe Miraš să-mi facă rost de o Biblie, de Noul şi Vechiul Testament, fiindcă Suleiman Hodžović nu îndrăzneşte să dea foc şi cărţilor lui.
- Bine, îţi voi face rost de victoria iudeilor - promise el, însă era dezamăgit de ceva.
- Ce e cu tine? Nu cumva eşti supărat pe mine? - l-am întrebat.
- Lasă asta... eşti un om deştept... cum de nu sesizezi înşelătoria?
- Care înşelătorie?
- Acest Isus Nazariteanul al tău, acest Mântuitor care le aduce robilor şi nefericiţilor victoria este un Dumnezeu străin şi o cale greşită  înspre valorile şi idealurile jidovilor. Mulţumită lui, Iudeea a pus Roma cu umerii la pământ şi a prefăcut în realitate setea sa de răzbunare - tună Miraš şi-n cuvintele lui l-am recunoscut pe Nietzsche.
- Evreii l-au răstignit pe evreul Isus pe cruce şi l-au declarat drept duşman al lor, pentru ca ceilalţi să muşte din momeală şi... şi, asta este, de fapt, măiestria magică a marii politici a răzbunării, dragă Ilija!
- Din Nietzsche - am răspuns eu - a izvorât ura şi nu mintea, când a scris asta. Evreii sunt... ne sunt fraţi, soarta ne este la fel.
- Roma împotriva Iudeii şi Iudeea împotriva Romei! - îşi desfăcu Miraš braţele, de parcă nici nu auzise ceea ce i-am spus. - În istoria de până acum nu a fost un eveniment mai important decât această neînţelegere mortală. Romanii au fost puternici şi distinşi, mai puternici şi mai distinşi nici că au existat nici în vis. Evreii erau un popor de clerici şi prooroci geniali, însă nu atât de geniali ca romanii. Şi cine a învins? Mulţumită celor ce s-au petrecut pe Golgota, în curând aristocratica şi filosofica Romă va începe să se încline dinaintea unei evreice şi a trei evrei: a tâmplarului Isus din Nazaret, mamei lui Maria, pescarului Petru şi ţesătorului Pavel! - mă privi el dojenitor.
- Singur ai recunoscut că niciodată nu ai citit Biblia. Nu judeca ceva ce nu cunoşti.
- Dar Golgota sufletului nobil - se făcu el a nu fi auzit - s-a mai întâmplat cel puţin de două ori: prin revoluţia franceză din 1789 şi prin ceea ce s-a întâmplat în 1917 în nefericita Rusie. Niciodată nu a răsunat atât de mult pământul de strigătele şi entuziasmul mulţimii... Pe noi - zise pe neaşteptate - acest nazaritean ne-a ucis la Jasenovac! Şi tot el ne ucide azi în Kosovo!
- Tu îţi dai seama ce ai spus?! - am sărit eu. Cum de nu ţi-e frică... fă-ţi cruce! - tremuram eu dinaintea lui aşa cum, atunci, la tâmplărie, în faţa mea, tremurase Paisie.
- Roma catolică, Vaticanul catolic - nu se tulbură el în mod deosebit - a ucis la Jasenovac cel puţin un milion de sârbi! Roma unuia pe nume Seneca ori chiar a acestui Pilat din Pont nu ar fi făcut niciodată una ca asta.
- Revino-ţi, omule! - am zis eu mai calm. Isus Hristos nu a locuit niciodată la Vatican. Isus Hristos a fost ucis chiar la Jasenovac! El... arnăuţii taie astăzi trupul lui în bucăţi şi-i ascund leşul, pus într-un sac cu pleavă, undeva în Albania!
- Este posibil... iartă-mă - se fâstâci el, de parcă regreta. - Totuşi... totuşi, învăţătura  lui Isus şi a lui Marx corespunde perfect cu aceste nimicuri, cu aceste mărunţişuri, cu faptul că ei aprind biserici, că scuipă pe duh şi cultură, că urăsc şi scârnăvesc tot ceea ce e măreţ!
- Tot ceea ce este mare şi măreţ în Kosovo a fost ridicat în slava lui Hristos. Asta dărâmă arnăuţii, fiindcă strălucirea mănăstiri Gračanica şi Dečani deranjează vederii lor atrofiate! De pe chipul lui Hrisos din Kosovoul sârbesc ei ar sfâşia şi ar sfărâma fiecare piatră a constructorului, orice urmă a pictorului, orice pas regesc, mormântul vitejilor, zapisurile monahilor şi poeţilor, litera legiuitorlilor, tot ceea ce este prezent în jurul sfînţilor. Ei ar acoperi toate astea cu păşuni pentru bivoliţe şi cu haremurile lor. Ei ar... nu, Miraš, când tu-l aşezi alături de ei, tu amarnic îl umileşti pe Hristos... Dar nici pe Marx nu-l înţelegi. Nu vezi prăpastia dintre Marx şi cei care urlă că sunt marxişti, aşa cum nu vezi aceeaşi prăpastie între Hrist şi Vatican!

După cum am mai spus, la Melcul primăvara a fost aşteptată cu bucurie. A dus cu ea gerul, tusea, reumatismul, amorţeala, ceaţa, epuizarea pricinuită de aceeaşi hrană. A adus căldura, lumina între ziduri, legume pe mesele din cantină, rândunici din Africa, o anume dispoziţie generală şi surescitare. Şi‑n această a şaptea primăvară a mea la Melcul se reînnoi totul, însă buna dispoziţie se stinse. O umbră de prevestire sumbră acoperi feţele celor din închisoare. Ascultam în fiecare seară ştirile şi mergeam la culcare nemângâiaţi, însoţiţi de tot mai puţine speranţe. Ne-au rărit scrisorile şi vizitele, iar deţinuţilor-liberi le-au interzis ieşirile. Gardienii dintre metereze băteau şi percheziţionau mai des, iar gardienii de pe ziduri îşi puseseră căştile. Amuţiră glumele şi aproape toate discuţiile. Până şi Miraš Bradović se retrase şi se liniştise.
Pe neaşteptate, în ziua de duminică, 4 mai, înainte de răsăritul soarelui, începu să răsune clopotul închisorii, iar după el şi sirena de alarmă. Ne alungară din staţionarul de zi, din staţionar, din closet, şi ne mânară pe teren, unde ne aliniarăm. Am aşteptat mai mult de o oră. În cele din urmă, sosi directorul Suleiman Hodžović.
- Tovarăşi deţinuţi! - începu el încet, cu vocea frântă. - Tovarăşi deţinuţi, trebuie să vă comunic o veste groaznică, o veste grea, o veste crudă, o... o... - izbucni Hodžović în plâns. - Cel mai mare fiu, cel mai mare geniu al nostru, fierarul nostru... fierarul victoriilor noastre, viitorul nostru, forţa noastră, cel mai iubit, unicul nostru... - gemu el puternic şi-şi şterse faţa cu batista - A murit tovarăşul Tito! - abia îngăimă el şi se prinse cu amândouă mâinile de cap.
Noi tăceam. Plângea directorul, plângeau gardienii, iar noi tăceam.  Eram trişti, abătuţi, însă tăceam. Directorul se opri din plâns. Era la doi paşi de mine. Avea fulgere ucigătoare în priviri.
- Banditule! - urlă la Miraš. - Jubilezi în sinea ta, banditule!
- Eu sufăr. Eu sufăr cumplit, tovarăşe director! - zise Bradović cu tristeţe.
- Cine eşti tu?, Hai, să auzim!
- Eu, tovarăşe director, sunt banditul popular, duşmanul poporului.
- Cine a murit?
- A murit fiul nostru, cel mai mare fiu al nostru, voievodul nostru veşnic care va trăi veşnic! - urla tristeţea în vocea lui Miraš.
- Şi-atunci de ce nu plângi, futu-ţi soarele mă-ti?! - i se înfipse în faţă directorul Hodžović.
- Nu pot... nu pot fără permisiunea ta - spuse Bradović.
-  Banditule! Reacţionarule - ţipă directorul. - Plângeţi. Haide, plângeţi cu toţii! - privi el la ceas. - Aveţi timp un minut!
Bineînţeles, noi eram îndureraţi şi eram deja gata cu toţii să izbucnim în lacrimi, însă deţinuţii, din obişnuinţă şi teamă, nici măcar să plângă nu îndrăznesc fără comandă. Şi de cum am primit această permisiune, ba chiar ni se ordonă să plângem, începură să ne curgă lacrimile şiroaie pe obraji şi rândurile lungi şi strânse de deţinuţi se cufundară în bocete şi suspine isterice. Această văicăreală îi cuprinse ca o boală şi pe bandiţii ai căror ochi erau cei mai uscaţi, iar inimile, cele mai tari.
- Aşa, bandiţilor! Aşa, bandiţilor! - se bucura Hodžović. - Ia te uite... criminalul, ia te uite răufăcătorul! - se holbă el la un deţinut robust, pe care-l întâlneam la cantină însă nu-l cunoşteam mai de aproape. - De ce nu plângi, futu-ţi soarele mă-ti!? - urlă directorul şi din doi paşi fu dinaintea acestuia.
- Nu pot, tovarăşe director! - recunoscu speriat deţinutul.
- Care va să zică tu te bucuri?
- Nu mă bucur, tovarăşe director.
- Şi-atunci de ce nu te vaiţi, futu-ţi soarele mă-ti?!
- M-aş văita, mă forţez, dar... dar... - începu acesta să se bâlbâie. - Nu am vărsat nici o lacrimă nici când mi-a murit mama.
- Mi se rupe mie de maică-ta, măi, criminalule! A murit... a murit... astăzi plâng toţi oamenii cinstiţi, dar şi cei necinstiţi sunt îndoliaţi. Astăzi a dispărut... şi tu îndrăzneşti să o compari pe maică-ta cu această pierdere comună !
- Mama e mama, tovarăşe director!
- Maică-ta e un căcat... şi tu eşti un căcat... plângi, mă, futu-ţi soarele mă-ti!
- Mama mea este... mama mea este... - îi tremură acestuia falca de jos.- Tu eşti un căcat şi căcat e şi cea care te-a născut pe tine, nu pe mine!
- Zeka, ia-l! - urlă Hodžović. - Fute-i, Zeko, totul până-ntr-a şaptea spiţă! Să ţină minte, Zeka, această zi tristă şi să... - mai trase directorul urlând o înjurătură.
Robustul Zeka îi legă banditului mâinile şi-l duse într-unul dintre izolatoare. Cu urechile ciulite, am ascultat vreme îndelungată vaietul banditului. Seara, la cină, se auzi însă o împuşcătură! 
Supraveghetorul Zeka fu găsit în celulă, strangulat. Lângă el zăcea banditul, la fel de nemişcat şi vânăt de la lovituri. A răbdat palmele şi loviturile lui Zeka şi Zeka s-a aşezat, se pare, să-şi aprindă o ţigară. Banditul a sărit atunci asupra lui, de la spate, şi a cuprins cu mâinile legate în faţă gâtul supraveghetorului. După care a desfăcut tocul pistolului lui Zeka, a pus degetul pe trăgaci şi a prins ţeava între dinţi. Auzind împuşcătura, gardianul de pe coridor a fugit de îndată în celulă. Lângă cele două leşuri încă mai fumega o ţigară.

Timpul îşi făcut efectul şi totul fu uitat. Celor care erau conduşi la izolator nu li se mai legau mâinile în faţă, ci la spate. Lui Milivoj din Velimlje îi fu redusă pedeapsa şi el îşi luă rămas bun de la Melcul pe la începutul lui decembrie. În patul lui, de jos, m-am mutat eu. Lui Miraš îi muri mama, Krstinja. Pe Obrad din Budva îl anunţară că nevasta, pe care nu o mai văzuse de patru ani, îi născuse un fiu. Între timp, a venit Milica să-mi ureze un an 1981 fericit. Era fericită: în aprilie va părăsi apartamentul socrului şi se va muta într-al său, primit de la Căile Ferate...
Pe neaşteptate, şi primăvara următoare aduse cu sine o anumită stare de nervozitate şi-i agită pe gardieni. Hodžović, întunecat, punea să fim mereu număraţi şi percheziţionaţi prin celule. Până la noi ordine, ne interzise şi vizitele. Întări paza pe zidurile Melcului. Ne rodea şi teama, şi curiozitatea. Prin ziare, nici o veste neagră. Nu se mai aştepta  nici o moarte care să îndurereze întreaga lume. Nu începuse nici războiul. Nu era nici o revoltă, deşi martie era luna puciurilor.
- Tovarăşi deţinuţi! - ni se adresă Hodžović abia pe la jumătatea lui aprilie. - În Kosovo a izbucnit contrarevoluţia!
De data asta el nu suspina, iar noi nu tăceam. Îi spuneam directorului că nu suntem animale, că ne uităm la televizor şi citim ziarele. De ce nu ne-a spus asta în martie? Sau are cumva să ne spună ceva ce nu se află prin ziare?
- Pretind o atenţie şi o disciplină de fier - spuse Hodžović. - Naţionaliştii şi hegemonii velikosârbi jubilează acum. Sub masca formală a apărării fiinţei naţionale, ei vor acum să se târască afară de prin vizuinile lor antirevoluţionare şi procetnice. Noi îi vom întâmpina pe aceşti bandiţi...
- Mai încet, Suleimane! - se zbârli Miraš Bradović. - Scrie prin ziare că în Kosovo s-au răsculat arnăuţii. Ei ucid pe-acolo sârbii, siluiesc copii sârbi, îi castrează pe nou-născuţi, ştrangulează lăuzele! Ei cer republică arnăuţească şi unirea cu Albania. Asta scrie prin ziare, Sulia. Iar tu... iar tu ai pus totul pe seama sârbilor!
- Eu am pus totul pe seama naţionaliştilor şi hegemonilor. Partidul nostru nu va permite niciodată revanşismul şi ura faţă de poporul frate albanez! Şi să ştii... ascultă-mă bine, Miraš. Cu mine va avea de lucru fiecare dintre voi care se uită cruciş la vreun deţinut albanez ori încearcă să se poarte cu el ca un sârb!
- Ba tu să mă asculţi pe mine bine, Suleiman! - izbucni Miraš, însă fără prefăcătorie, ci pe faţă. - Din poarta acestei închisori, unde tu comanzi, se vede biserica aceea părăsită din Martinicii mei. Când, în urmă cu o sută şi ceva de ani a atacat Omer-paşa Latas Muntenegrul, în biserica aceea s-au baricadat treizeci dintre Bradovicii mei. Au pierit cu toţii, dar au omorât înainte de asta cinci sute de turci! Aceşti Bradovici... - ieşi Miraš din formaţie - au pierit aceşti Bradovici pentru ca tu să-mi interzici astăzi să fiu sârb?
- Eu... eu nu-ţi interzic asta - parcă se sperie Hodžović. - Îţi interzic doar să-i urăşti pe albanezi şi să faci pe sârbul! Îţi interzic ideile velikosârbe şi procetnice... şi nu nuita, unul dintre fraţii tăi a fost cetnic şi a pierit ca un trădător! - prinse directorul curaj.
- A pierit, fie iertat, ca un contrarevoluţionar - îşi puse iar Miraš  masca de actor, de parcă se afla la teatru. A fost contrarevoluţionar, dar nu a fost trădător.
- A fost, a fost! - zise Hodžović cu asprime. - A fost cel mai mare trădător posibil!
- De fapt, adevăr grăieşti - recunoscu Miraš. - Acest răposat frate al meu, ruşine să-i fie, l-a trădat pe Stalin, l-a trădat pe Marx, l-a trădat pe Enver Hodja, l-a trădat pe...i-a trădat pe toţi fiii babei Kristina. Să-i fie ruşine, a fost un mare trădător! Dar... dar acest frate al meu nu a trădat Kosovo, măi, Sulia. Asta au făcut alţi trădători.
- Eu am spus ce am avut de spus, iar tu ai recunoscut! - îl ameninţă Hodžović subtil şi plecă.