HOMER  ŞI  BISMARK,  ÎN  POSTURĂ  DE  SÂRBI

Închisoarea Melcul se transformă în Kosovo. În ateliere, în staţionarul de zi, în dormitoare, în plimbarea în cerc - povesteam cu toţii despre Kosovo. Cimitirul sârbesc din Đakovica, dărâmat. Au siluit o fată sârboaică la Priština. Citeam în ziare că au scârnăvit cu fecale frescele sfinţilor din biserica mănăstirii Gračanica. Au siluit trei călugăriţe. Au tăiat livezile. Au scos ochii boului mănăstirii. Copiii albanezi au ciuruit un bătrân cu cuţitele - citim noi în ziare... Aflăm şi de grozăviile trecute, despre care nu s-a spus nimic înainte. Am aflat mult mai multe decât ceea ce ştiam trăind la Prizren decât am ascultat de la Ljuba ori decât ce‑i scria el din Đakovica ţarului rus. Un oarecare Bacić mărturisea în ziar cum, în toamna lui 1978, trei arbanaşi l‑au atacat pe proprietatea lui, l-au împuns cu furcile şi, crezând că e mort, l-au urcat pe cal şi l-au dus peste graniţă, în Albania. A fost atunci, povestea el, o noapte furtunoasă, astfel că răufăcătorii s-au rătăcit şi au dat peste grănicerii sârbi. Nimeni, zicea acest Bacić, nu a pornit vreodată vreo anchetă... Abia acum se scotea la lumina zilei faptul că arnăuţii aprinseseră Patriarhia din Peć. Puternicul aparat de stat nu a putut, din păcate, să-i găsească pe piromani. A vrut, dar nu a putut. Abia acum se afla că un întreg ţinut din Metohia, presărat cu morminte sârbeşti vechi de o mie de ani, a fost dăruit Albaniei şi acoperit de un lac artificial. Mâlul albanez a acoperit dovezile cum că sârbii ar fi trăit vreodată aici...
Abia acum se afla... De crimele fraţilor Dautai şi Halit Berişa încă nu se afla. Nici un cuvânt prin ziare despre asta şi nici despre cum şi de ce am fost eu osândit. Le va veni rândul - mă bucuram eu - şi lui Ljuba, şi lui Srđan, şi lui Mitar, şi mie, şi văduvei Maria Lučić căreia i-a dispărut fiica încă din 1969. Spera şi acum Maria, de mai era vie? Prea lungă era lista celor dispăruţi şi a celor cărora li s-a pus pumnul în gură în trei luni, în trei ani, în trei veacuri, pentru a încăpea toată în ziar. 
- Cum poţi să taci... cum de nu ţi-e ruşine? îl atacă Miraš pe bătrânul Safedin Limoni, în staţionarul de zi.
Despre Safedin ştiam doar că era din satul Stublica, lângă Gnjilane, că a ucis patru dintre conaţionalii săi care îi erau datori cu sânge şi că a fost osândit la 15 ani. Îşi omorâse datornicii la Gusinje, astfel că nici nu fusese judecat în Kosovo. Vorbea curgător sârbeşte, fără greşeli în accent ori caz.
- Pe mine, prietene, nu mă interesează ceea ce scriu ziarele - răspunse Safedin.
- Dacă ar face fraţii mei, cei de un nume cu mine ori vecinii ceea ce fac ai tăi, eu aş muri de ruşine. De-aş fi în locul tău, eu m-aş spânzura! - se înfoie Bradović. 
- Fii atent, prietene, nu vorbi aiureli! - se înfoie şi Safedin Limoni. - Eu nu te-am jignit pe tine cu nimic.
- Mi-ai luat Kosovoul, mi-ai siluit Kosovoul, mi-ai scârnăvit cele sfinte, mi te-ai căcat pe obraz, pe lumânarea de botez, pe numele... auzi la el, nu m-a jignit! - sări Miraš. - Încă mă mai ameninţi, încă mă mai şi ameninţi! - se ridică el deasupra lui Safedin şi deţinuţii se îmbulziră la masa la care se confruntau cei doi. Printre ei se aflau şi douăzeci de albanezi din Muntenegru, din Plav, Gusinje, Bar, Podgorica, Ulcinj.
- Nu te ameninţ, prietene - se eschivă Limoni. - Doar te rog să nu mă jigneşti şi să judeci pe bună dreptate. Şi noi am pătimit multe din partea voastră.
- Dar când asta şi unde, pentru Dumnezeu? - se aşeză Bradović.
- Pe vremea Serbiei. Pe vremea celeilalte Iugoslavii. Îţi sunt martor viu nenumăratelor voastre crime! Ceea ce se petrece astăzi este răzbunare, o răzbunare poate prea blândă, prietene!
- Exact, tată Safedin! - îl aprobă unul dintre deţinuţi - unul nou, atunci l-am văzut pentru prima dată.
- Să auzim despre ce crime este vorba - m-am amestecat şi eu în discuţie.
- Eşti prea tânăr, doctore, să-ţi aminteşti de hegemonia sârbă - spuse bătrânul. - Există însă mulţi martori vii, există multe cărţi... totul e scris în cărţi.
- Poţi să te fuţi în ele! - aruncă unul dintre gardieni. - Omul îţi spune frumos să înşiri aceste crime: s-a întâmplat atunci şi atunci, asta şi asta, aici şi aici.
- Nu ştiu, fiule, de unde să încep - îl privi Safedin fix pe gardian.
- De unde ţi-e mai uşor! - îi răspunse gardianul cu asprime şi se uită să nu cumva apară pe neaşteptate Hodžović. Era duminică şi el nu venea aproape niciodată duminica. Teama însă îl determină pe acel tânăr să fie atent. 
- Pe noi ne-au căsăpit sârbii în războaiele balcanice, la Uroševac, la Međara, la Debar... despre asta mărturiseşte şi Dimitrije Tucović în cartea sa Serbia şi Albania - începu Safedin, de parcă se afla la catedră. - Nouă ne-au răpit sârbii pământurile şi au mutat pe ele străini din Muntenegru, din Bosnia, din Lika şi Herţegovina... - porni bătrânul să tuşească. - În cealaltă Iugoslavie nu am fost decât ţapinari şi slugi. Nu am fost niciunde reprezentaţi în această stăpânire. Ne-au interzis legile şi obiceiurile, iar statul făcea planuri cum să ne mute în Turcia ... - îl măsură el pe gardian satisfăcut. - Mai sunt multe, dar ajunge şi-atât.
Gardianul roşi de neştiinţă şi neputinţă. Câţiva deţinuţi albanezi porniră să vorbească veseli, se apropiară de Safedin şi-l bătură  pe umeri. Miraš adormise. De cum tăcea, de cum nu se afla în centrul atenţiei, el începea imediat să picotească. Mă gândeam: de unde bătrânului Safedin atâta stăpânire de sine şi locvacitate?
- Dumneavoastră minţiţi, domnule! - strigă un lungan. Fusese adus la Melcul în urmă cu vreo trei-patru zile şi încă nu ştia cum trebuia să se comporte. - Eu mi-am dat doctoratul cu războaiele balcanice. Eu ştiu toate numele şi prenumele tuturor şiptarilor ucişi în Uroševac, la Debar şi Merdar!
- E, fiule, nu mint! - răspunse Safedin. - Şi eu îmi aleg cuvintele... ştiu şi să... - îşi termină ameninţarea cu privirea.
- Albanezii voştri... la Merdar, albanezii voştri îi dau  cuvântul locotenentului nostru Milan Popović şi însoţitorilor lui că pot veni în siguranţă la tratative -  ajunse lunganul împingându-se până la masă. - Îi întâmpinară pe cuvântul dat... pe cunoscutul vostru cuvânt dat şi-i căsăpiră pe toţi! Atunci noi am replicat... am împuşcat douăsprezece albanezi... cap pentru cap, nici o unghie mai mult.
Gardianul îl sculă pe unul dintre deţinuţi, să se aşeze lunganul.
- Aţi împuşcat oameni nevinovaţi - răspunse Safedin cu asprime.
- Iar la Uroševac... acolo s-a întâmplat acelaşi lucru. Fruntaşii albanezi au ieşit dinaintea locotenentului sârb evreul Moshe Amar cu pâine şi sare... De cum au lăsat armele jos, ai voştri i-au legat şi i-au căsăpit!
- De unde ştii... tu eşti un mincinos! - îi aruncă în faţă unul dintre deţinuţii albanezi.
- Nu înjura omul! - strigă Safedin la el. - A dus pârâul la moara lui, dar ştie mult mai multe ca tine.
- Armata sârbească a intrat a doua zi în Uroševac şi a împuşcat optzeci şi şapte de albanezi. Şi din nou cap pentru cap!
- Din nou v-aţi răzbunat pe oameni nevinovaţi! - răspunse Safedin.
- Comandamentul sârb interzisese răzbunarea oarbă. Dar... spuneţi şi voi, dacă vreo armată din lume ar fi dat peste optzeci şi şapte de tovarăşi de-ai săi căsăpiţi, s-ar fi comportat altfel?!
- Poate da... poate ar fi putut - răspunse Safedin, nesigur.
- Ar fi putut, însă numai să fi fost şi mai brutală, să nu se oprească la numărul tovarăşilor ucişi! Armata sârbă... descoperiţi-vă în faţa acestei armate, domnule! La Debar, lumea s-a minunat de această armată... da, chiar la acest Debar de care vorbiţi - se precipită lunganul.
- La Debar, tinere, a fost ucisă multă sărăcime de-a noastră! - ridică Limoni vocea. - La Debar mi-au omorât unchiul. Te rog să nu-mi pomeneşti de Debar.
- În noaptea dintre 20 şi 21 septembrie 1913, asupra a 1 200 de soldaţi ai Regimentului 19 s-au năpustit mişeleşte 10 000 de arnăuţi - turnă lunganul la cifre. - A fost un masacru! Regimentul a rămas fără 854 de soldaţi, subofiţeri şi ofiţeri. Au împiedicat masacrul total unităţile sârbeşti din vecinătate... Iată, domnule, ce s-a întâmplat la Debar.
- Şi cu ce am uimit lumea, pentru Dumnezeu? - se auzi Miraš, pe care nu l-am observat când s-a trezit. - După cele povestite, acolo albanezii ne-au mutilat!
- Lumea a fost uimită că armata noastră a renunţat la răzbunare. Însuşi comandantul acelui regiment măcelărit,  locotenent-colonelul Radonjić, a rugat comanda supremă să-i mute, pe el şi pe martirii scăpaţi cu viaţă, în altă parte, să nu fie astfel tentaţi să se răzbune. Acea scrisoare a lui...
- Prostul! - strigă Bradović.
- Ce spuneţi? - se miră lunganul.
- Acest locotenent-colonel  Radonjić a fost un prost obişnuit! În locul lui eu nu aş fi lăsat nici şarpele sub piatră!
- Nici eu, pe onoarea mea - aprobă gardianul părerea de rău a lui Miraš pentru faptul că la Debar nu se ajunsese la răzbunare. - Dar tu ce ai făcut? - îl întrebă apoi pe lungan. - La cât ai fost condamnat?
L-a denunţat prietena lui, zise, fiindcă a povestit de faţă cu ea cum că şi partizanii au săvârşit crime. Lui i-au aruncat, la Žabljak, în fântână, bunicul , mătuşa şi încă vreo patru din familie. Acestea sunt faptele, spuse, şi ele nu se pot ascunde de istorie. Nu a primit mult, în total doi ani şi jumătate. Va rezista, adăugă, fiindcă, pentru nimic,  oamenii rezistă şi mai mult. L-am întrebat de nume, de ocupaţie, de unde este. Numele, zâmbi, îi era Novak, iar el era din Kosovicii. Ai lui erau din Šavnik. Până la arestare lucrase la Podgorica, la Institutul pentru cercetarea istoriei contemporane.
- Am fost adus aici - îi zâmbi el străjerului - pentru reeducare. Când ies de la Melcul, să nu ştiu ceea ce ştiu şi că nu este ceea ce este. 
- Ţine tu aproape de mine - zise Miraš. Te vei reeduca şi te vei cuminţi... să nu-ţi faci probleme pentru asta, Kosović.

Abia ce venise şi despre Novak Kosović ştiam totul. Şi că avusese o prietenă spioană, şi că i-au aruncat bunicul în fântână, şi că era născut în 1950, şi că mai avea fraţi şi două surori, şi că era doctor în ştiinţă, şi că la Melcul va fi pantofar. Safedin se afla deja la Melcul de douăsprezece ani: omorâse patru persoane, era de loc din Stubljica, a pierdut un fiu... altceva nu mai ştiam. Mai avea şi alţi fii? Îi era nevasta în viaţă? Când s-a născut? Unde a învăţat aşa de bine sârbeşte?
- Cu ce te ocupai înainte de război? - l-am întrebat pe Safedin.
- Judecător - răspunse el. - Avocat şi judecător.
- Când ţi-ai luat licenţa?
- În douăzeci şi nouă.
- La Belgrad?
- Unde altundeva dacă nu la Belgrad. Pe noi ne considerau atunci drept animale, noi nu aveam şcolile noastre înalte... Doi ani după facultate, am lucrat la un avocat... la... bătrâneţe deşartă, i-am uitat numele. Un timp am avut propriul meu birou de avocatură, la Valjevo, iar înainte de război... în vara lui treizeci şi şapte, am fost  instalat judecător la Prizren.
- După teoria lui Miraš Bradović, cunoscut şi sub porecla de...
- Te rog, Miraš - l-am oprit eu. Mă îndemna dorinţa să dovedesc ceva din ceea ce am ascultat de la Ljuba şi să discut cu Safedin.
Au existat pe vremea aceea - întrebai eu - ofiţeri, parlamentari, senatori de naţionalitate albaneză? Au existat, însă puţini - răspunse el. Au existat preşedinţi de  comune albanezi? Rar, foarte rar - spuse Safedin. În raionul Đakovica - am spus eu - din opt preşedinţi de comune şapte au fost şiptari. E posibil - spuse Safedin. Existase pe lângă fiecare judecătorie sârbească şi câte un cadiu?  A existat - răspunse Safedin. El însuşi - adăugă el - a fost cadiu vreme de şapte luni. 
- Tu, Safedin, ai spus mai devreme că sub stăpânirea velikosârbă nu aţi fost niciunde reprezentaţi.
- Ei ne-au luat pământul - răbufni el cu ură.
- Asta nu a fost un rapt, ci reforma agrară. Înainte de toate, a fost împărţit pământul nimănui, respectiv aşa-zisele proprietăţi împărăteşti... e-adevărat, Safedin? - l-am privit eu în ochi, însă el nu răspunse. - Aceste   pământuri împărăteşti au fost împărţite atât sărăcimii albaneze, cât şi celei sârbeşti. Coloniştii, ori străinii, cum le spui tu, au primit exclusiv terenuri pline de mărăcinişuri sălbatice, imaşuri şi povârnişuri stâncoase. Aşa a fost, Safedin?
- Beii noştrii au fost jefuiţi! - răspunse el.
- Drept spui. Aproape şapte mii de agale şi bei ai voştri.  
- Şi tatăl meu a fost unul dintre aceştia - îşi reveni Safedin.
- Aceşti şapte mii de bei şi-au pierdut feudele, aşa este. Fiecare palmă de pământ care li s-a luat le-a fost plătită în aur şi la preţul pe care l-au fixat ei înşişi. A primit sau nu tatăl tău aurul, Safedin?
- A primit, însă, totuşi, a fost un rapt. Acel pământ el nu l-ar fi vândut de nu ar fi fost forţat.
- Regatul Iugoslaviei a abolit în Kosovo şi Metohia relaţiile sociale anacronice. Acest stat a introdus principii de drept europene şi a pus capăt anarhiei seculare a turcilor şi arnăuţilor - spuse Novak Kosović. - Cât despre strămutarea arnăuţilor în Turcia... da, a fost studiată şi această posibilitate. Numai să nu uitaţi...
- Nici o grijă, asta nu vom uita niciodată - dădu Safedin din mână.
- Nu uitaţi - continuă Kosović - că treaba asta, cu strămutatul, a fost oferta Turciei. Turcia a insistat foarte mult. Trebuie ştiut că...
- Povesteşti incorect - îl întrerupse din nou Safedin.
- Povestesc aşa cum este - continuă Kosović netulburat. - Turcii au izgonit în jur de o mie de greci din Ţarigrad şi din oraşele din Asia Mică, iar în 1915 şi 1916, au ucis mai mult de un milion de armeni. Atunci s-au gândit să populeze aceste pământuri creştine pârjolite. Li s-a părut că voi, că arnăuţii sunt cei mai corespunzători... Turcii, stimate domn, ştiu cel mai bine de ce i-au ales chiar pe albanezi. În principiu, Regatul Iugoslaviei nu a avut nimic împotrivă...
- Tu să nu-mi pomeneşti de acest regat - sări Safedin de pe scaun. În acest stat noi am fost ţapinari şi sărăntoci - zise şi, în clipa aceea, mi se păru că văd în el pe unul din cei doi ţapinari pe care i-am cunoscut în pivniţa de vizavi de gimnaziul din Gacko.
- Şiptarii - am zis - au fost proprietarii aproape tuturor joagărelor, morilor, prăvăliilor, brutăriilor, hotelurilor şi hanurilor din Kosovo şi Metohia. E-adevărat?
- Noi - răspunse el - nu am avut universitatea noastră, drapelul nostru albanez, nu am avut ţara noastră... autonomia noastră.
- Şi nu aţi siluit, nu aţi furat, nu aţi ucis, nu aţi dărâmat, nu aţi incendiat, nu-i aşa ? - sări Miraš. - Multe drepturi naţionale şi obiceiuri v-au fost atunci interzise!
- Noi suntem şi astăzi fără drepturi! - răbufni bătrânul. - Noi suntem străini pentru voi, ucigaşi, hoţi... întoarceţi capul când ne vedeţi, de parcă am fi leproşi! Şi astăzi, prietene, există sărăcime în Kosovo. Jumătate dintre noi sunt analfabeţi. Jumătate dintre noi sunt şomeri. Fiecare al patrulea moare în scutece... Ce dacă dorim o republică a noastră? Este o crimă să iubeşti Albania? Eu sunt albanez... eu cred că e normal ca sârbul, oriunde ar trăi, să iubească Serbia. Pe copiii noştri... - răsfoia el surescitat un ziar şi arăta un raport despre judecarea unui grup de tineri albanezi din Priština - pe stundeţii noştri îi aruncaţi la închisoare numai pentru că sunt albanezi şi fiindcă doresc ca toţi albanezii să trăiască într-o singură ţară. Este corect acest lucru? - se holbă el la Miraš, respirând sacadat.
- Înţeleg dorinţa şiptarilor de a se uni - mi se făcu mie milă de el. - Eu, Safedin, am spus asta şi la judecata mea. Însă nicidecum nu pot să înţeleg... voi acest noroc al vostru, de se poate numi noroc, vreţi să-l dobândiţi prin nişte fărădelegi dinaintea cărora i se opreşte omului răsuflarea. Eu nu vreau... eu nu sunt de acord că studenţii voştri sunt trimişi la închisoare pentru lozincile şi cântecele lor. Însă nu eu sunt cel care-i trimit, nu noi îi judecăm, ci...
- Ci? - izbucni Safedin.
- Vânătorii de capre sălbatice şi de urşi. Ei, ei.. îi cunosc bine... îi vom vedea şi-n această seară la televiziune. Ei comandă noaptea crimele şi incendierile, iar ziua, de la tribune tapetate, îi acuză pe criminali şi pe piromani, însă nu vor să-i aresteze şi să-i pedepsească. Din cauza acelor lozinci şi cântece îi arestează pe copii, pe propriii lor copii,  pentru a-i umple pe şiptarii creduli şi mai mult cu ură faţă de sârbi şi pentru a-i aţâţa la alte crime. Aşa.. dragul meu Safedin, aşa se face în fiecare mafie.
- Exact aşa - strigă Novak Kosović. - Aceiaşi care umplu închisorile cu copii albanezi plâng a doua zi dinaintea Europei şi lumii cum că asta au făcut sârbii. Voi faceţi, de fapt, aceste lucruri - se întoarse el spre Safedin. - Cât despre sărăcia voastră... vă rog, domnule, pentru dezvoltarea şi progresul Kosovoului Serbia dă până şi negrul de sub unghie. De o jumătate de secol, se poate spune, le dăm şiptarilor şi cu pumnul şi cu şapca, iar voi...
- Mai bine ar fi fost - interveni Miraš - să fi dat numai cu pumnul. Şi de acum aşa vom face... numai cu pumnul, între coarne!
- Între coarne să o fut eu pe mă-ta! - înjură careva din grămadă. - Îţi voi tăia gâtul, porcule!
- Hai, viteazule, să te vedem! - sări Miraš făcându-şi loc în jur. - Arată-te, nu lătra pe la spate, fiu de căţea ce eşti! Aşa aţi şi învăţat! Hai, să-l vedem pe acest viteaz arnăut care vrea să-mi taie mie gâtul!
Porni de la un deţinut albanez la altul. Îl apuca pe fiecare de gât şi-l întreba dacă acesta îl ameninţase. Gardienii urmăreau în linişte. Nu recunoscu nimeni înjurătura. Nu ştia nimeni cine anume înjurase. Miraš se întoarse la masă. Unul dintre gardieni ne aminti că mai avem ceva mai puţin de o oră până la cină.
- Cu banii pe care i-a dăruit Serbia Kosovoului s-ar fi putut clădi un întreg Belgrad - continuă Novak Kosović. - Însă conducerea albaneză a vărsat aproape toţi banii aceştia în prădarea proprietăţilor sârbeşti, în buzunarele sale şi-n înmulţire. Producţia de copii... vă rog, cea mai mare fabrică de făcut copii din lume se află astăzi în Kosovo. Cum să nu fiţi analfabeţi şi şomeri, stimate domn? Faceţi câte zece copii, ba chiar şi treizeci, şi cereţi de la săraca Serbie să construiască pentru tot acest furnicar şcoli, spitale, fabrici. Câţi copii aveţi dumneavoastră? - îl întrebă pe Safedin.
- Şapte în viaţă - răspunse acesta cu mândrie. - Doi mi‑au pierit, iar trei mi-au murit.
- Şi câte femei aveţi? Două, trei.. câte?
- Asta nu te interesează pe tine. Nu te lua de familia mea.
- Dacă albanezii cuceresc cu sulele şi fărădelegile lor şi Belgradul şi alungă întregul popor sârb pe insula Ratna... potrivit teoriei lui Miraš Bradović, comuniştii sârbi ar flecări despre hegemonia velikosârbă şi s-ar bate cu pumnii-n piept nu cumva să le fie jignit vreunul de-ai lor. Această teorie, comandată parcă, provocă râsete şi ne mai însenină. - Până la victoria slăvitei noastre revoluţii - Eu am avut la Sköder şaizeci de mii de fraţi şi de surori şi poate şi două sute de mii în întreaga Albanie. Pe toţi aceştia Hegel mi i-a luat, pe toţi i-a albanizat.
- Hegel?! - se miră zâmbind Novak Kosović. El încă nu înţelegea zigzagurile cauzalităţilor istoriei.
- Acest Hegel, dragul meu Kosović, l-a şcolit pe Marx, Marx i-a şcolit pe Lenin şi Stalin, aceştia doi i-au şcolit pe Dućo şi pe Miladin, iar aceştia din urmă pe Enver Hodja şi pe Mehmed Shexu. Comuniştii noştri i-au creat pe comuniştii albanezi, i-au adus la putere, şi mulţi ani după război am hrănit întreaga Albanie... Aceşti fraţi de clasă au nimicit tot ceea ce a fost sârbesc în Albania şi acum ne cer întreaga Metohie, jumătate din Muntenegru, jumătate din Macedonia, întreg Kosovoul... De când suntem, nimeni nu ne-a mutilat mai rău decât Hegel! - La asta  staţionarul de zi răsună de hohote, însă Miraš nu se opri. - Prin şaptezeci şi patru, m-au înfundat un an la reeducare, fiindcă am spus că în Kosovo ar trebui interzise şcolile albaneze, universitatea, guvernarea arnăuţească, drapelul lor. Judecătorul a spus că, după Hegel.. după Marx, aşa ceva nu se poate. Dar, după acelaşi Hegel, hegelianul Enver Hodja poate să albanizeze două sute de mii de sârbi din Albania. Şi poate amicul ăsta - arătă el spre Safedin - să se vaite că-i oprimăm, că sunt lipsiţi de drepturi. Şi poate... poate - se înfurie Miraš - spune, bătrânule, au siluit sârbii albanezele între cele două războaie, au dărâmat geamii, au bătut copiii voştri... s-a întâmplat ceva din toate acestea?
- Nu s-a întâmplat - răspunse Safedin.
- V-am forţat după victoria revoluţiei noastre şi a voastre?
- Nu, nici atunci. Însă nu e totul...
- Aşteaptă, amice. V-am răspuns noi măcar şi cu o palmă la violurile, crimele şi jafurile  voastre de după război?
- Nu ştiu - se încurcă Safedin. - Ştiu că nu ne-aţi iubit niciodată şi că întotdeauna am fost străini pentru voi. Voi sunteţi un popor mai înzestrat, mai cultivat... deja prin asta suntem oprimaţi.
- Asta este - exclamă Miraš - cea mai mare minciună pe care ai scos-o astăzi 
- Nu mă jigni, amice.
- Potrivit teoriei lui Miraš Bradović, cunoscut şi sub numele de Nietzsche, niciodată cei cultivaţi nu i-au oprimat şi nu i-au jefuit pe cei necultivaţi. Adevărul este chiar pe dos, bătrâne.
- Cum adică? - întrebă Safedin.
- Să zicem că omenirii i-au trebuit mii şi mii de ani să ajungă până la telefon, până la avion, până la curentul electric şi televiziune. Câţi de Pitagora, Aristotel, Tesla, Heraclit, Spinoza, Punin ori Galilei au precedat aceste descoperiri? Şi acum, peste noapte, pe gratis, fără nici un fel de eforturi şi participare din partea lor, acestea sunt primite de triburile africane, de papuaşi, de albanezi... Potrivit teoriei lui Miraš Bradović, furtul spiritului şi exploatarea inteligenţei sunt lucrurile cele mai teribile!
- Dar cine spune că într-o bună zi nu vom da şi noi naştere unui Tesla, Einstein ori Mendeleev?
- Pe voi v-ar trage înapoi asemenea oameni! Oameni asemenea lor nu incendiază patriarhiile, nu trag pe nimeni în ţeapă, nu violează, nu jefuiesc, nu mint, nu le scot boilor ochii, nu dărâmă mormintele, nu castrează copiii altor naţii, nu nasc câte treizeci de copii... să nu dea Dumnezeu să aveţi parte de o asemenea nenorocire!
- Ţi-este inima plină de venin! - oftă Safedin. - Noi suntem un popor cinstit... uităm repede răul şi jignirile, însă ţinem minte multă vreme şi cea mai mică faptă bună. Nu avem propriii noştri filosofi şi oameni de ştiinţă, însă avem...
- Noi suntem iliri, noi ne tragem din iliri - îi sări în ajutor lui Safedin un arnăut negricios din Gusinje al cărui nume l-am greşit şi care trăia la Melcul sub un nume fals şi urât. Doar ce fusese adus la închisoare că s-a auzit de undeva că el, pentru un pariu, probabil pentru două mii de mărci germane, a mâncat două sute de grame de rahat omenesc şi din această cauză, de fapt pentru jocuri de noroc şi îmbogăţire necinstită, a şi fost condamnat. De cum s-a aflat acest lucru, nefericitul om primise porecla de Rahatul şi astfel i se adresau până şi gardienii. În primele zile, el s-a înfuriat, a înjurat şi a ameninţat, de câteva ori s-a şi bătut cu deţinuţii, dar după aceea s-a mai muiat şi a îndurat în tăcere batjocura, conştient că nu o putea opri. Vorbea răguşit şi parcă din stomac, astfel că răufăcătorii puneau şi asta pe seama acelui pariu. - Spune-le, tată Safedine, că ne tragem din iliri şi că...am ajuns în Kosovo înaintea sârbilor. Spune‑le că... - însă aici fu întrerupt de corul ironic.
- Hai, Rahatule - îl înţepă careva - să punem pariu pe un blid de rahat că tu nu ştii nimic despre aceşti iliri ai tăi.
- Măi, animalule, eu am terminat liceul - zise Rahatul, răguşit, neluând în seamă ironia. - Noi suntem... noi avem cultura noastră veche... noi, spre deosebire de voi, nu am luat nimic nici de la greci, nici de la romani, nici de la bizantini. Noi suntem...
- Gura! - urlă Safedin. - Nu mă fă să roşesc dinaintea acestor oameni. Nu fi orb dinaintea geamiei Sofia şi nici surd dinaintea lui Homer. Strămoşii tăi şi ai mei s-au minunat de frumuseţea mănăstirilor sârbeşti Gračanica şi Visoki Dečani. Ei...
- Atât de mult s-au mirat încât au scos ochii reginei Simonida de pe fresca din Gračanica ! - îi scăpă lui Novak Kosović. 
- Asta - zise Safedin cu mâhnire - a făcut un nebun. Poate.. poate l-au pus ori l-au mituit turcii. Voievozii albanezi au păzit vreme de cinci veacuri aceste biserici şi mănăstiri ale voastre din Kosovo şi Metohia.
Kosović contestă asta. Voievozii albanezi, spuse el, au apărat mănăstirile, însă nu pentru frumuseţea acestora, ci pentru folosul lor propriu. Struguri, vin, ţuică, miere de stup, fân... două  treimi, iar câteodată şi mai mult,  lua pentru sine, de pe proprietăţile mănăstireşti,  voievodul-protector. Călugării erau iobagii şi slugile lui personale. Stareţul mănăstirii Visoki Dečani a trebuit să călătorească în Rusia şi să cerşească aur de la ţar pentru a-i plăti voievodului arnăut răscumpărarea. Despre o asemenea protecţie a locurilor sfinte sârbeşti s-au păstrat multe documente, spuse Kosović.
- Noi nu ne înţelegem unii pe ceilalţi - oftă Safedin. - Fiecare s-a legat de propriul adevăr. Asta se va preface într‑o mare nenorocire!
- Ştiinţa istoriei nu dispune de nici o dovadă că albanezii sunt urmaşii ilirilor - l-am bătut eu uşor pe Safedin pe umăr. - Strămoşii voştri au venit de undeva de prin Caucaz ori de prin Arabia - şi de cum am spus asta, el  îndepărtă scaunul şi-mi împinse mâna de pe umărul său.
Atunci mi-am adus aminte de o scrisoare pe care a trimis-o răposatul Ljuba ţarului rus şi am tăbărât asupra lui Safedin. Am început de la Constantin Profirogenetul, istoric şi împărat al Bizanţului. Acest om, am spus, nu a ştiut nimic despre albanezi în secolul al X-lea, cu toate că a povestit în detaliu despre popoarele împeriului său. El pomeneşte de albanezi doar în treacăt şi asta ca despre nişte triburi din zona Caucazului. În Caucaz, am adăugat eu, există şi astăzi o regiune numită Arbania. Flecărelile despre originea iliră a şiptarilor sunt de dată recentă şi sunt văduvite de orice fundament. Acest mit despre cum că albanezii se prezintă drept cei mai vechi locuitori ai Balcanilor a fost născocit pur şi simplu pentru a face rost de documente pentru campaniile asupra ţinuturilor sârbeşti. Primii albanezi au ajuns în Balcani abia pe la începutul secolului al XI-lea: asupra acestui fapt sunt de acord toţi celebrii istorici. - Albanus  înseamnă în limba latină străin, iar Albania - ţara străină. De unde au venit, aşadar, aceşti străini? - l-am înghiontit eu pe Safedin. Mulţi dintre bătrânii arbanaşi din Kosovo şi Metohia mai ţin şi astăzi minte o legendă interesantă, am zâmbit eu. Strămoşul lor de demult a ajuns, potrivit acestei legende, din Arabia, şi asta pe la sfârşitul veacului al X-lea, când în Arabia s-a aflat sub domnia unui calif pe nume Imer, poate a lui Azeti sau Azeti Imer. Acest calif a scuipat, alţii spun că l-a pălmuit pe acest strămoş al lor pentru că a furat o cămilă, iar acesta, făcut de ruşine, s-a mutat cu femeia sa în Albania de astăzi. În timp ce a fost în slujbă la Constantinopol, consulul rus Ivan Stjepanoici Jastrebov a fost de câteva ori în Albania şi a descoperit că şi acolo există o legendă asemănătoare - am spus şi mi-am aprins o ţigară, mândru de cunoştinţele altuia şi de descoperirile altuia. - Un arbanas arab, am continuat eu povestea, certându-se cu un şeic, a fugit cu tot cu tribul său în străinătate. Acest trib, mărturisea Jastrebov, arabii l‑au denumit arnaud - adică, în arabă, alungat, dezavuat.
- De unde - tresări Safedin - un trib nearab în Arabia? Povesteşti tâmpenii, doctore!
- De aici, nu m-am lăsat eu tulburat, - şi faptul că Arbania caucaziană, de care pomenesc atât Profirogenetul, cât şi consulul rus Jastrebov, s-a aflat în Evul Mediu timpuriu în falia dintre imperiile iranian  şi bizantin, acceptând să fie vasala conducătorului arab, califul Aod ad Malik - am pronunţat eu acest nume la repezeală şi în şoaptă, întrucât nu eram sigur dacă l-am ţinut bine minte. Când au pornit trupele arăbeşti în campanie asupra Europei, arbanaşii caucazieni au pornit alături de ei. Conducătorul de oşti bizantin Gheorghe Maniakis învinge oştirea invadatoare a arabilor şi ia prizonieri cu miile. Acest Maniakis - l-am îmboldit eu pe Safedin care se prefăcea a fi adormit - a căzut în dizgraţia împăratului său şi s-a revoltat. A folosit prizonierii arbanaşi de mercenari, însă oastea împăratului Constantin al IX-lea a obţinut victoria. A pierit însuşi Maniakis, iar restul mercenarilor săi, arbanaşii şi ceilalţi, fugi prin munţii din sudul Albaniei, care va purta astăzi numele de Albania de la acei străini.
- Atât... atât să mai adaugi - trase bătrânul adânc aer în piept - că sârbii au ajuns în Albania înaintea albanezilor!
- Dar cum să nu - m-am apropiat eu de el. - Sârbii au locuit în Albania de astăzi măcar cu patru veacuri îniante de a fi apărut acolo primii albani, primii arbanaşi. Albanezii sunt străini, sunt colonişti, iar sârbii, vechi locuitori. Niciodată coloniştii şi veniturile nu au dat nume râurilor, munţilor, câmpiilor, lacurilor ori pădurilor, decât numai atunci când acest pământ pe care s-au mutat a fost pustiu, nelocuit. Până chiar în secolul al XVII-lea, pe cuprinsul Albaniei de astăzi numele aproape tuturor munţilor, defileelor, livezilor ori pârâurilor au fost de origine sârbă. Arnăuţii au preluat de la sârbi şi multe denumiri de copaci, de pomi fructiferi, de flori, de animale de casă ori sălbatice, de unelte, de mobilier, de meserii, de diverse ocupaţii...
- Vai şi-amar de cei bolnavi dacă te pricepi la medicină aşa cum te pricepi la istorie - îmi întrerupse Safedin povestea şi căscă teatral.
Novak Kosović nu rezistă şi spuse că a citit şi el ceva asemănător. Miraš adormise. Gardianul privi la ceas: ne atenţionă cu părere de rău că se apropia ora cinei.
Spre regretul meu, la această masă rotundă ajunse şi deţinutul Đuro Mačak şi călcă în picioare, făcu fără noimă tot ceea ce am spus până atunci. Acest ţăran blajin, dintr-un sat de lângă Andrijevica, se lăudă cum se culcase el cu soţia unui om de stat arab în vremea vizitei acestuia la Belgrad. Spionii au dezvăluit puterii secretul şi Đura, pentru faptul de a fi atentat la imaginea unei ţări străine şi, din câte îmi dădeam eu seama, din cauza subminării relaţiilor frăţeşti dintre Iugoslavia şi această ţară islamică, a fost trimis pentru o jumătate de an la Melcul.Ajungând în societatea unor bandiţi ca noi, Đuro şi-a negat fărădelegea, s-a jurat că nici nu a fost măcar o dată la Belgrad şi nici nu ştie dacă acest frate islamic al nostru este căsătorit. Bineînţeles că nu am vrut să credem în această apărare a lui. L-am tot înţepat şi am provocat tot felul de poveşti, totul în speranţa de a-l determina să recunoască şi de a auzi cum anume s-a întâmplat. Şi într-o bună zi, la masa de dimineaţă, i se dezlegă limba şi-i scăpă cum că el, acasă, avea un motan greu de douăzeci şi nouă de kilograme. De cum destăinui Đuro acest lucru, îi şi mieună careva la spate! Preluară acest mieunat alţi doi-trei deţinuţi, iar după ei şi ceilalţi. Miau, miau, miau! - se cutremura sala de mese de-atâtea mieunături. Đuro se trezi la strâmtoare. În loc să-şi retragă minciuna, el o repetă şi se năpusti cu pumnii asupra acestei haite înfierbântate. Primi porecla de Motanul şi câtă vreme a stat la Melcul a fost urmărit de aceste mieunături batjocuritoare... Şi cum am spus, se apropie de masă, îmi întinse mâna şi spuse:
- Felicitări, doctore, i-ai spus lui Limoni adevărul gol-goluţ.
- Miau! Miauuu! - izbucni din zecile de gâtlejuri din spatele lui Đura Mačak. Mulţi se apucară să scuipe şi să sforăie ca  pisicile. 
- Bine ai zis, Motanule, chiar aşa - profită Safedin de clipa în care se potoliră mieunăturile. - Şi această poveste a doctorului este grea de douăzeci şi nouă de kilograme!
- Miau! Miauuu! - se dezlănţuiră ceilalţi din nou.
- Eu, taică Safedine - m-am aprins eu la faţă de scârbă - am auzit asta de la Ljuba Božović şi el mi-a arătat nişte cărţi vechi care spun că primele traduceri, aşa-zise dorice, ale Iliadei şi Odiseei au fost scrise într-o limbă foarte apropiată de cea sârbă, că există cuvinte sârbeşti în rădăcina limbii vechilor copţi, acel popor care a zidit piramidele egiptene! Răposatul Ljuba a avut dovezi cum că sârba este cea mai apropiată de sanscrită, recunoscută de ştiinţă drept izvor a tuturor limbilor indo-europene. Desena tabele lungi, pe care le umplea cu cuvinte sanskrite şi sârbeşti. Aceste coincidenţe şi asemănări nu sunt întâmplătoare... Ljuba a vorbit, tataie, şi de faptul că mama lui Bismark a fost sârboaică din Lužica, şi că nu a ştiut limba germană deoarece, chiar şi atunci, jumătate din Prusia era locuită de sârbi. Acest mare popor este astăzi redus la numai trei sau patru sute de sârbi lujicieni... Şi-acum, ce? - l-am tras eu de mânecă pe Safedin. - Să luăm piraimedele egiptene, să-l declarăm pe Homer de sârb, să incendiem şi să jefuim Germania?
- Treaba ta. Asta pe mine nu mă priveşte - se oţărî el.
- Când l-au ucis pe Ljuba Božović mişeleşte, în întuneric, la Đakovica, nici unul dintre albanezi nu a venit la înmormântare, dar...mulţi, mulţi, Safedine, i-au transmis în scris condoleanţe văduvei, numai că nu au îndrăznit să să se şi semneze. Din cauza cui nu au îndrăznit, taică Safedine? Care credinţă, a cui minte şi care idee forţează deja de secole un popor întreg să se acopere de ruşine şi fărădelegi?
- Există neghină şi-n grâul albanez, şi-n cel sârbesc, şi‑n cel grecesc, în fiecare - îi scăpă lui Safedin.
- Cina! - ţipă gardianul.
- Ascultă, Safedine! - se trezi Miraš. - Tu vrei Kosovoul meu, iar eu nu-ţi dau acest Kosovo. Ce e de făcut?
- Să fim oameni şi ca oamenii să trăim împreună.
- Fii atent, bătrâne, gândeşte bine. Dacă vrei să trăim ca oamenii, trebuie să renunţi la violuri, jafuri, incendieri,  la vizitarea mănăstirilor cu buzunarele pline de rahat, la otrăvirea fântânilor... gândeşte-te bine, de-ţi dau cuvântul, cuvântul te şi obligă.
- Toate astea se vor întoarce împotrivă! - tresări o umbră de frică pe faţa galbenă ca o frunză veştedă a lui Safedin. Noi nu ne înţelegem, noi nu ne credem unii altora. Noi ne urâm ca nişte bestii! Cândva ne încuscream, dar acum...
- Ne încuscream! - exclamă Miraš. - Să nu dea Dumnezeu, noi nu ne-am încuscrit niciodată.
- Ba, ne-am încuscrit, Bradović... Fii precum voievodul Marko, precum  Marko Miljanov... îmbrăţişează-ne în inima ta ca pe nişte oameni. Nu vorbi şi nu gândi că suntem cu toţii nişte lepădături, criminali şi că ştim numai să ne înmulţim ca iepurii. Ştim şi noi să ne jertfim vitejeşte pentru umanitate, pentru vecin, pentru prieten. Ştim şi noi să...
- Şi-atunci de ce nu arătaţi ceea ce ştiţi? - îl întrerupse gardianul. - Vă interzice cineva... hai, cina!
- Îmi interzice, sigur că-mi interzice! răspunse Miraš cu satisfacţie şi am simţit cu  toţii că inventase la repezeală o nouă teorie de a sa. - Nu mai există arbanaşi despre care a scris şi s-a adunat şi s-a încuscrit Marko Miljanov. Şi pe aceştia i-a nimicit Hegel! - zise satisfăcut. - Hegel, Hegel... deasupra lui Marx, asta se înţelege de la sine. Pe timpul voievodului Marko... cine a condus pe vremea aceea triburile voastre, cinstite bătrân? - îl întrebă prieteneşte pe Safedin.
- Malisore conducea pe-atunci... stai puţin, Malisore conducea...
- Numele nu au importanţă - se grăbi Miraš să-şi continue ideea. - În fruntea fiecărui trib albanez au fost atunci cei mai buni. Cei mai buni viteji, cei mai distinşi bătrâni, din cele mai bune familii. Atunci, potrivit teoriei lui Miraš Bradović, cunoscut şi sub numele de Nietzsche, Hegel, tovarăşul Hegel i-a proclamat pe cei mai buni drept cei mai răi, iar pe cei mai răi drept cei mai buni... Am scăpat efectiv din vedere această circumstanţă... scuză-mă, preacinstite bătrân!
- Hegel - zâmbi şi Safedin - mi se pare că acest Hegel al tău a preluat puterea şi-n Serbia.
- Şi încă cum, încă cum! - se bucură Miraš pe neaşteptate de acest ajutor. - Şi pe noi ne-a cernut Hegel prin aceeaşi sită. Ba chiar printr-una mai deasă, prin cea mai deasă, să ... Crunt ne-a mai spurcat Hegel pe noi toţi!
- Mult ne-am mai urât, prietene. Mult, că nici să râd de aceste ale glume ale tale nu mai pot de-atâta tristeţe.
- Glume?! - se oţărî Miraš. - Astea nu sunt glume... să ni se coboare Hegel de pe grumaz şi să ne dea voie să discute cei mai buni. Să ne permită tovarăşul Hegel să discutăm noi doi!

Multe zile după acea discuţie, Miraš Bradović a stat departe de ceilalţi bandiţi şi s-a folosit de orice prilej pentru a rămâne singur cu bătrânul Safedin. Au povestit ore întregi. Nu ştiu despre ce, însă atunci a început o prietenie neobişnuită. Neobişnuită întrucât leagănul s-a oprit, ba chiar şi-a revenit în momentul când s-a înclinat de partea urii făţişe. De parcă acea polemică furtunoasă a curăţat ceva în ei. Au şi corespondat după ieşirea de la închisoare a lui Miraš. Asta până în februarie 1984, când bătrânul Safedin a murit, la Melcul.
Miraš a plecat de la Melcul în iulie 1982, iar eu la nouă luni şi jumătate după el. Acest timp a trecut repede... ba, nu, asta astăzi doar mi se pare. Îmi amintesc limpede de fiecare zi, de fiecare ceas, de ziua lungă şi de ora prea lungă... că trec repede şi că sunt scurte ele au devenit abia când, pe 6 mai 1983, stând cu spatele la poarta de fier a închisorii Melcul, am îmbrăţişat-o pe Milica.