AJUN  DE  CRĂCIUN  LA  CETINJE

În noul an 1984 am intrat fără zăpadă. Vremea senină şi vântul din sud ne-au adus dinspre mare nişte zile calde, ca în octombrie. Se încălzise atât de mult încât, de 1 ianuarie, la prânz, cei trei fii ai Milicei şi cu mine, plimbându-ne până la izvorul Vidrovan din Nikšić, a trebuit să ne dăm jos de pe noi puloverele. Milica rămăsese acasă: era în luna a opta, se îngreunase, nu mai mergea nici la lucru. Am dus-o, în ajunul sărbătorii, la policlinică, la Podgorica, la o consultaţie cu ultrasunete. Ne-au spus că fătul se dezvolta normal şi că era... băiat! De va fi totul în regulă, pe la jumătatea lui februarie ea şi cu mine vom avea un fiu, pe Ivan. Mie încă nu-mi venea deloc a crede. Aş cânta de fericire, mă trezeam  noaptea din somn de bucurie, dar din nou parcă nu-mi venea a crede. Bucuros aş destăinui această veste şi celui mai tânăr, Komnen (el încă mai urmează cursurile şcolii elementare), dar mi-e ruşine de Boško şi Vojin. Lor era timpul să li se nască fii şi nu fraţi.
În locuinţa Milicei (mi-e ruşine să spun că şi a mea) au ajuns o grămadă de felicitări: îi erau adresate, deocamdată, ei, lui Boško şi Vojin. Se găsea totuşi câte una şi pentru mine. De la Sikter Efendija, de la mătuşa Vidosava din Ljeskovina, de la părintele Pajsije, de la Miraš, de la Novak Kosović. Pe felicitarea lui Miraš, ştampila poştei din Zagreb: se dusese tocmai până acolo pentru a-şi face cunoscute teoriile. Novak Kosović scria din Chicago. Era acolo în vizită la neamuri sau a fugit? Eu le-am trimis felicitări doar deţinuţilor din Melcul: nu foştilor, ci cunoscuţilor mei care încă mai erau închişi acolo. Una i-am trimis-o şi bătrânului Safedin. Toate cele bune în Noul An... - această flecăreală era, dealtfel, dezagreabilă şi lipsită de sens, iar atunci când e adresată unui deţinut este, pe deasupra, şi ipocrită. Şi totuşi, această expresie seacă am scris-o de treizeci de ori, întrucât ştiam că puşcăriaşilor de la Melcul le era mai puţin amară lipsa de sens decât teama de a nu-şi aduce aminte nimeni de ei, că sunt uitaţi.

Pentru a mă vedea cu Colonelul, am plecat la Belgrad, cu maşina Milicei, în 6 ianuarie, în Ajunul Crăciunului*. Am scris: cu maşina Milicei. Ea spunea locuinţa noastră, banii noştri, maşina noastră... dar se ştia că, fără acel casa noastră al ei nu aveam unde să mă adăpostesc de ploaie şi că, fără acele mici salarii ale ei, aş cerşi. Nu aveam nimic. În locuinţa aceea mică din Prizren, l-au instalat pe fratele infirmierului Zeciri în aceeaşi când a început judecata mea. Toată mobila, toate hainele şi obiectele mele de uz casnic au fost luate în stăpânire de acest necunoscut. Răposatul avocat S. Hajduković a făcut plângere, însă aceasta a fost respinsă pe motivul că era vorba de o locuinţă de serviciu şi că în ea nu a fost nimic. Aşadar, eu am trăit acolo vreme de doi ani şi am dormit pe parchetul de serviciu şi sunt în permanenţă îmbrăcat cu hainele în care am fost şi în momentul arestării. Nu am avut nici măcar prosoape, nici săpun, nici periuţă de dinţi. În timpul cercetărilor, l-am împuternicit pe Hajduković să-mi vândă maşina, o zastava 101, iar banii să-i pună pe carnetul meu de economii, aceasta în cazul în care voi fi condamnat. Î-am dat lui S. Hajduković  cheile de la maşină şi i-am explicat că aceasta se află parcată în faţa noului motel de pe Brezovica. Numai că el nu a mai găsit-o acolo. A anunţat imediat de furt miliţia  din Prizren, însă nu i s-au comunicat niciodată rezultatele căutării hoţilor. La şapte luni după furt, atunci când eu am fost deja dus la închisoarea Melcul, infirmiera Mirjana a dat peste maşină: o conducea o rudă de-a infirmierului Arifi, care nu-i schimbase nici măcar numărul de înregistrare. Ea l-a anunţat de îndată pe avocatul S. Hajduković şi, în aceeaşi zi, el l-a şi dat în judecată pe hoţ. În aceeaşi zi, maşina a dispărut. Acuzaţia a fost respinsă ca fiind mincinoasă şi calomniatoare, iar hoţul l-a acuzat pe S. Hajduković  pentru calomnie şi ofensă. Această acuzaţie a fost admisă, iar S. Hajduković  a fost amendat şi, în plus, condamnat la şase lunit închisoare, condiţionat la doi ani. Ceea ce a însemnat că va trebui să stea şase luni la închisoare dacă, în următorii doi ani, va calomnia pe oricine cum  că a furat maşina cuiva... Pe Hajduković  l-au ucis, pe Mirjana au violat-o şi au alungat-o la Kraljevo. Mirjana dorea să-mi fie martoră, însă eu nu îndrăzneam să dau în judecată. Aş îndrăzni şi aş da în judecată, dar numai de nu s-ar judeca la Prizren. În acest fel, eu ştiam sentinţa deja înainte de judecare: nu am putut fi furat întrucât nu am avut nimic! În afară de asta, ar fi reieşit că am dat în judecată în ideea să-i calomniez pe şiptari, că sunt un adept al revanşismului velikosârb şi că închisoarea nu m-a lecuit de ura patologică faţă de albanezi. Cinstiţii judecători din Prizren mi-ar fi stabilit un tratament suplimentar! Mi-era ruşine de această recunoaştere, însă eu unul nu voi da pe nimeni în judecată întrucât nu mă încumetam. Care vin îl bea Dumnezeu? - m-a întrebat într-o seară părintele Paisie, la Melcul.Am tăcut. Numele acestui vin este chinul celui nevinovat, l-a citat el pe Nikolai Berdiaiev şi un ceas întreg mi-a şoptit şi mai entuziasmat despre  semnificaţia cerească a patimilor. Nu pot spune că mintea mea a aprobat fiecare cuvânt al lui Paisie, însă era o plăcere să-l asculţi pe călugăr şi eu,  liniştit, am căzut într-un somn dulce. Astăzi, aceste iluzii îmi erau caraghioase şi insipide. Detestându-mă pe mine însumi, am apăsat pedala de acceleraţie, să fugă maşina mai repede şi să ajung să văd Cetinje cât mai repede. Să-i spun părintelui Paisie ce fel de vin sunt eu şi cu ce se sfârşeşte ceea ce el numeşte sfântul chin al celui nevinovat.
Îi voi spune - mă gândeam - că după Melcul, eu, umbra celui care am fost cânda, sunt doar o exaltare stoarsă care nici măcar în vis nu mai doreşte să se apropie de flacăra de pe aripile sale de ceară. Am oroare şi de dreptul de a da jos de pe hoţ pantalonii şi cămaşa mea. Nu îndrăznesc să-mi caut averea, nu îndrăznesc să alung rudele lui Halit Berişa din casa de la Đakovica a soţiei. Nu îndrăznesc nimic. Numai la gândul la Prizren şi deja mă cutremur. Cu înfrigurare scriu chiar şi aceste rânduri. Pe mine - îi voi spune părintelui Paisie - mă sperie până şi amintirile! În această frică  deşartă, sunt destule lucruri pe care le trec sub tăcere. Mă mai fură adevărul, scriu câteva pagini şi atunci îmi atrag atenţia că, de fapt, redactez o acuzaţie împotriva mea. Mai repede-mai bine, tai pasaje întregi, rescriu, atenuez. Suferinţa se despoaie prin frică, iar din frică încolţeşte suferinţa. Din acest cerc nu există ieşire. Dostoievski se află în eroare. Niciodată  nu vor răsări din nefericire nici libertatea, nici dragostea lui Alioşa. Inchiziţia şi aşa-zisa dictatură a proletariatului s-au născut în Apusul european, însă nu este nicidecum întâmplător faptul că sămânţa aceasta şi-a găsit o bază de rai abia în Răsărit. De ce chiar în Rusia, părinte Paisie? Nu cumva îi este şi ortodoxia noastră naş de cununie acestei ciume? Ideile totalitare germane şi cele ale Vaticanului i-au dăruit ortodoxei Rusii suferinţă generală şi chin, exact acele fructe după care se pare că ea a tânjit şi pe care călugării şi teologii ortodoxiei le-au preamărit până la divinizare! Din aceleaşi motive, Răul şi-a întins tentaculele şi în Serbia. Îndrăznesc să spun că de ar fi trăit Dostoievski Kosovoul de astăzi, nu cred că s-ar fi entuziasmat în faţa chinului nici Alioşa, nici bătrânul Zosima. Ar fi ajuns la adevărul că nici un fel de vin, şi oricum nu cel ceresc, nu poate să se scurgă dintr-un om călcat în picioare. Un astfel de mucenic nu ştie nici să gândească liber. Robul îşi cară lanţurile până şi în somn.

- Bucuria mea! - întinse părintele Paisie mâinile. - De ai ştii cât mă bucur... te-am visat azi dimineaţă înainte de a se face lumină, pe tine şi pe Miraš... am primit felicitarea ta... nu cumva ai slăbit, frate? - se tulbură el în faţa mănăstirii.
Mă prezentă călugărilor şi bătrânului stareţ. Ţopăia în jurul meu, mă îmbia cu mied, cafea şi ţuică. Mă întreba de cei de la Melcul, de Milica, de Herţegovina mea. Aveam veşti din Kosovo? I-am dat în judecată pe tâlharii aceia despre care i-am povestit la închisoare? Am găsit de lucru?
Mă conduse prin mănăstire, îmi povesti istoria fiecărui mormânt, a fiecărei urme de picior şi a fiecărei pietre. Îmi arătă şi-mi explică ce însemnau relicvele de muzeu. Veni cu mine pe jos până la Orlov Krš, mă conduse şi până la Poiana lui Obilić. Mă conduse şi până la palatul de cândva al regelui Nikola. Voia, dintr-o suflare, să-mi imprime în suflet întregul Cetinje.
- Ai timp să mergem până la Lovčen, la Njegoš? - l-am întrebat.
- Te voi conduce până la Ivanovo Korito... mai departe eu nu mă duc - se întristă Paisie. - Tu du-te, eu te voi aştepta la Ivanovo Korito... Nu căuta de la mine, frate, să urc şi eu.
- De ce, părinte Paisie?
- Pe vlădici îi îngroapă lângă şi în biserici şi nu în mausolee şi... iată, ridicându-i cu forţa monstruozitatea aceea, ei l-au proclamat pe Njegoš de faraon şi păgân. Tu du-te, dar înţelege-mă şi pe mine.
- Nu trebuie să vii nici până la Ivanovo Korito. Voi merge singur - i-am spus.
- Cum singur?Dar tu te-ai supărat, frate... Bine, mă voi urca şi pe munte, dar nu vreau şi nu pot...
- Nu vrei... nu vom merge, cu altă ocazie - i-am răspuns şi i-am întins mâna să-mi iau rămas bun.
- Vai de mine... tu eşti supărat... eu am crezut ... tu nu ai înţeles nimic - Astăzi nu te duci niciunde... acum vom lua prânzul, apoi... în seara aceasta se va pune în faţa mănăstirii stejarul de Crăciun.
- Plec la Belgrad.
- Dimineaţă... cu ajutorul lui Dumnezeu, pleci dis-de-dimineaţă. Iată, eu te voi trezi, dacă-ţi spun - îşi împreună el palmele la piept şi mă rugă.
Am prânzit la o cârciumioară şi asta lui nu-i fu pe plac. Dorise să prânzesc în sufrageria mănăstirii. Mâncând peşte şi bând vin, am început ciondăneala despre suferinţă, teamă, răzbunare şi iertare. Eu, i-am spus, nu recunosc suferinţa ca principiu şi virtute a vieţii. Astea sunt pretext pentru laşitate şi scuză în faţa conştiinţei care se teme de răzbunare.
Cel care îndură cel mai mult răul şi ajută acest rău. Nu se poate stând în genunchi dinaintea minciunii să-i slujeşti adevărului şi nici călăul nu va fi adus la raţiune de plânsul şi iertarea victimei. Nu cred că poate fi vreodată o iertare sinceră. Eu îl voi ierta pe Halit Berişa - am strigat - fiindcă ceea ce doresc nu pot şi nu îndrăznesc. Această virtute a ortodoxiei nu este nimic altceva decât dorinţa de răzbunare ascunsă în hainele neputinţei. Cel slab iartă, iar cel tare îşi plăteşte datoriile. De unde, la urma-urmei, dreptul celor neucişi de a ierta în numele celor ucişi?  Înainte de a ierta, călugării şi scriitorii noştri ar trebui omorâţi la Jasenovac şi în Kosovo! - am ridicat eu prea tare glasul şi am stârnit curiozitatea celorlalţi meseni... Mai încet, mai încet - mă rugă el. Să învăţăm de la evrei - se aplecă el peste masă. Ochi pentru ochi şi dinte pentru dinte! A trebuit ca poporul acesta să petreacă douăzeci de veacuri în exil şi să fie înjumătăţit la Auschwitz, Treblinka, Jasenovac şi Mathausen pentru a ajunge la conştiinţa de sine şi pentru a înţelege acest adevăr din Vechiul Testament. Ochi pentru ochi, nu există iertare.
Am mai povestit mult după aceea, fără a alege cuvintele şi chiar cu intenţia să-l provoc şi într-un anume fel să-l şi jignesc. Paisie îndură toate acestea zâmbind cu tristeţe, ba chiar şi fără să se încrunte. 
- Cel puternic iartă, crede-mă - zise el când ieşirăm.
- Iartă laşii şi robii!
- Eşti prost dispus astăzi şi slab... slab în faţa ta, de aceea şi vorbeşti astfel - se opri Paisie. - Când dă şi peste mine o zi atât de urâtă, eu mă rog, stau în genunchi sub...
- Stai în genunchi pentru a te îndrepta... cum de nu-ţi dai seama cât e asta de fără sens?
- Aşa, să mă îndrept, să-mi fie înapoiate puterea şi bunătatea, frate - îşi miji el ochii. - Iată, aminteşte-ţi... începe cu tine. Când eşti fericit şi satisfăcut de cea... iată, aminteşte-ţi, atunci vrei să ierţi datoria, să treci peste jignirea cuiva, să te jertfeşti pentru altul... atunci eşti puternic şi poţi să faci asta. Iar când eşti prost dispus, aşa ca astăzi, şi când te deranjează totul...iartă, bunătatea fuge de cei slabi.

Seara, dinaintea mănăstirii Ivanovo se strânse jumătate din Cetinje. În faţa porţii fură aprinse trunchiurile tinere de stejar. Cântăreţii din guslă stăteau lângă foc. Pentru ei şi pentru recitatori au fost instalate microfoane. Veselia va începe abia când se va sfârşi liturghia şi abia când, după aceea, va toasta lângă foc unul din călugări. Obiceiul ca în Ajunul Crăciunului să se danseze şi să se cânte întreaga noapte în faţa lavrei Ivanovo era vechi deja de sute de ani. A fost întrerupt doar pe timpul domniei turceşti la Cetinje şi, a doua oară, prin victoria revoluţiei socialiste. Turcii au fost alungaţi, iar turciţii, anchetaţi. Revoluţia continua, însă interdicţia sărbătoririi serii Ajunului de Crăciun fosese nu demult ridicată.
- Binecuvântaţi să fiţi, fraţii mei, de Domnul nostru Isus Hristos, de a cărui naştere ne bucurăm - se apropie părintele Paisie de foc, cu Evanghelia într-o mână şi cu un pahar cu vin în cealaltă mână.
- Amin! - răspunseră câteva glasuri.
- Aşa cum s-au înmulţit aceste scântei - îngenunchie Paisie lângă foc, scoase doi tăciuni şi începu să-i lovească unul de altul - aşa să se înmulţească şi mai mult bucuria noastră! Să dea Domnul ca astfel să roiască bogăţia noastră şi în leagăn, şi în jurul mesei, şi pe masă, şi sub acoperişul casei, şi pe câmp, şi pe munte, şi ziua, şi noaptea, şi în fiecare clipă fericită, dacă dă Domnul. Să ne cânte nuntaşii în fiecare clipă - turnă el in pe focul de lemne de stejar - să ne crească Obilicii şi Jugovicii, în biserică şi pe lângă biserică să fie ca în stup, înţelegerea şi dragostea frăţească pe toţi să ne îmbrăţişeze. Sunt sărac şi nimic altceva, Doamne, şi-n afară de această rugăciune şi aceste cuvinte nu am nimic a-Ţi aduce jertfă. Ridică-i pe cei slabi, încurajează-i pe cei speriaţi, luminează-i pe cei îndepărtaţi de neam, opreşte-i şi învinge-i pe duşmanii noştrii. Nu da, Doamne, ca poporul sârb de la naştere să lupte pentru Tine şi lupta să o termine învins. Nască-se învingătorul în fiecare dintre noi şi să ştie că este pentru victorie născut. Slavă Tatălui şi Fiului şi Sfântului Duh, în veacul veacurilor, amin! - îşi făcu el cruce şi se ridică. - Iar acum, fraţilor, să cântăm şi să ne veselim. După obiceiul din bătrâni, întâi îl vom asculta pe cântăreţul din guslă.
- De rău să vă fie, muntenegreni, Crăciunul şi Ajunul de Crăciun! - ţipă o femeie şi-şi croi drum până la foc, ţinând un copil în mâini.. - Pentru ce vă veseliţi, bate-v-ar Dumnezeu?! - îşi puse ea jos pruncul. - Unde-ţi sunt aripile, unde-ţi sunt mâinile... spune-le, Radovane, acestor fraţi răi, acestor slugi! - striga ea dând jos hainele de pe copil. - Iată fericirea mea şi Crăciunul vostru şi sămânţa voastră... iată, iată! - arăta ea cioturile mâinilor tăiate deasupra cotului ale fiului ei.
Se aşternu o tăcere de mormânt, apoi începură şuşotelile. Cine era ea? Ce i s-a întâmplat copilului?
- Vă voi spune, muntenegreni, cine sunt şi de unde sunt - strigă ea după ce-şi îmbrăcă fiul. - Acum sunt nimeni şi de niciunde, iar până la Crăciunul de anul trecut am trăit în Kosovo. Mi-au ucis soţul în şaptezeci şi nouă, în Ajunul de Crăciun, cu toporul... au năvălit noaptea în casa mea, m-au legat la ochi... eu dormeam când mi-au pus cârpa la ochi, când mi-au legat mâinile... atunci i‑au tăiat cu securea aripile acestei păsări! Am venit la voi nu să plâng şi să cerşesc, ci să vă trezesc din amorţeală, muntenegreni! Am venit să caut fraţii şi răzbunătorii, şi am găsit... deie Domnul să vi se întoarcă de zece ori mai urât! Deie Domnul să vă fie aceste cântece ultimele şi deie Domnul... deie Domnul, haide, săracul meu Radovan! - îl ridică ea în braţe pe micuţ.
Am aşteptat o explozie de furie, însă nici măcar un strigăt nu tulbură liniştea şi nici nu spuse nimeni nimic. Doar se dădură la o parte din drumul femeii şi parcă aşteptau cu toţii ca ea să se îndepărteze. Mergea încet, cu fruntea sus, fără a privi la cineva. Deodată se opri, se întoarse la foc, se cruci şi sărută mâna părintelui Paisie.
- Iartă-mă, Doamne! - privi ea spre cer. - Nu-mi împlini blestemul, ci... ci... Tu singur, Doamne, vei lovi în criminali! Nu mai există nici Muntenegrul, nu mai există nici muntenegreni pentru a pedepsi şi a răzbuna în locul Tău!
- Stai jos, mamă! - îi aduse părintele Paisie un scaun. - Ţi-e foame... îi este foame celui mic?  Să-ţi aduc...
- Mi-e foame de adevăr şi de răzbunare, călugăre.
- Dumnezeu, soră, este amândouă. El este adevărul şi răzbunarea, speranţa în deznădejde, lumina în beznă, puterea în neputinţă. Roagă-te, soră, şi El îţi va ajuta.
- Mâinile, să-i redea fiului meu... mâinile... asta nici Dumnezeu nu poate!
- Poate... El poate totul, soră. L-a ridicat pe Lazăr dintre morţi, i-a redat regelui nostru Stefan vederea. El este, slăvit să fie...
- Dă-mi gusla - îi strigă ea cântăreţului din guslă. - Să spună o femeie muntenegrenilor cine le-a călcat în picioare lumănarea de botez, numele sârbesc, cine le-a călcat obrazul... dă-mi gusla aceea, să vă...
- Veniţi cu noi, tovarăşă! - se apropiară de ea doi bărbaţi în mantale. Unul dintre ei îşi arătă legitimaţia de serviciu.
- De ce să plec şi unde să plec? - se ridică ea.
- Dumneata, tovarăşă, tulburi liniştea publică... deranjaţi cetăţenii prezenţi.
- Nu este adeărat - strigă părintele Paisie.
- Ba da, ba da... pe ei i-am jignit şi i-am ofensat - se precipită ea. - Sunt plătiţi să aresteze adevărul. Sunt plătiţi...
- Aşa este! - o întrerupseră strigătele din rândurile din spate.
- Dă-i drumul! - o bruscă unul din cei doi şi mie mi se păru că mă aflu la Ljeskovina, la înmormântarea bunicului, şi că nu o arestează pe această femeie, ci pe unchiul meu, Danilo.
Liniştea ruşinii acoperi chipurile din faţa mănăstirii Ivanovo. Ruşinea omului de a privi în ochii omului. Cine să mai cânte la guslă, cine să pornească hora?
- Cine, Doamne Dumnezeule, m-a doborât la pământ, să le fiu tovarăş de drum ucigaşilor şi celor fără de Dumnezeu? - aprinse pe neaşteptate liniştea glasul părintelui Paisie. - Aman, Doamne, mângâie, ajută, luminează, curăţă de lepră! - stătea el în genunchi lângă focul de Ajun de Crăciun şi plângea. - Dă Doamne să văd sfârşitul acelora care-mi smulg inima şi aici şi în Kosovo. Nimiceşte-i, să fiu liniştit. Nu lăsa, Doamne, nici sămânţa din această blestemată sămânţă. Răzbună-mi neputinţa, durerea femeii aceleia şi cu securea mânuţele tăiate ale fiului ei. Răzbună, răzbună şi ridică-mă  pe muntele Šar şi prefă-mă într-unul din izvoarele tale. Ţie mă leg: curge-voi prin piatra seacă şi în veci nu mă voi tulbura. Nici o salcă nu va umbri apa mea şi nici un şarpe nu va intra în lacurile din Kosovo. Înarmează-mă, Doamne, cu mânia celui răzbunător. Răzbunare cere sufletul meu, răzbunare... Doamne Isuse, ce tot spun?! - parcă se trezi părintele Paisie dintr-un coşmar, lovindu-se cu palmele peste buze. - Încotro m-au dus şi m-au atras gândurile-mi rănite? - se cruci el. Miluieşte, Doamne, şi iartă-mă pe mine cel păcătos. Dăruieşte-mi seninătatea fiului, să-mi fie ruşine să-mi revărs mânia şi să ucid  robii. Pe cine, pe cine să răzbun... oare pe ei, oare pe animalele fără minte ce singure se duc la tăiere? Se răzbună medicul pe bolnavi, chiar dacă aceştia îl scuipă şi-l insultă de pe patul de moart? Doar acela este mai puternic decât răufăcătorii săi care este neputincios în a repeta fărădelegea lor. Piatra aruncată asupra celui drept este în sus aruncată şi, căzând din înălţime, ea  sporeşte în greutate. Oare nu vedeţi, duşmani ai mei, că Domnul ia de la voi tot ceea ce este al Lui. Vă ia minţile, bunătatea şi frumuseţea. Când simte că sunteţi prin apropiere, corbul va anunţa şi celorlalte păsări nenorocirea voastră. Sub norul sub care vă aflaţi, soarele nu va vrea de ruşine să se roage. Vai de voi, duşmanilor mei. Vai de mine pentru că voi cerşi mila voastră de la Domnul şi pe care, teamă mi-este, nu o voi putea cerşi. Iartă-mă, Preamilostive! Iată, eu mă anunţ că-i apăr dinaintea ta. Iată, eu mă căiesc şi suspin pentru păcatele lor. Blagosloveşte, Hristoase, pe duşmani mei. Mai mult mă mână ei în braţele tale decât prietenii. Ei m-au biciuit când m-am oprit din a mă biciui pe mine însumi. Ei m-au chinuit când am fugit de chinuri, m-au scuipat când m-am mândrit şi m-au insultat când m-am adulat... Fraţi şi surori, să credem în El care este veşnicia, care este puterea, care este iubirea, care este adevărul. Puterea tuturor tiranilor de pe pământ nu este nici cel mai mărunt fir de nisip în comparaţie cu puterea şi slava lui. La închisoare, la Melcul, am auzit un mare adevăr de la unul dintre deţinuţi, pe prietenul meu - spuse pe neaşteptate părintele Paisie, iar eu m-am speriat, fiindcă m-am gândit că mă va aminti pe mine. - Ce s-ar întâmpla, spunea acest deţinut, dacă ar avea tiranii ocazia să hotărască raţia de văzduh pentru oameni? Dacă cineva dintr-un anume comitet ar putea să spună: Răsuflă, banditule, prin bronhii, fiindcă s-a hotărât să-ţi micşorăm raţia de oxigen şi să  te forţăm  astfel să-ţi schimbi comportamentul! - Pe mine mă sufoca o veselie tristă de la această teorie a lui Miraš. - Să lăudăm şi să slăvim pe Domnul, fraţi şi surori, pentru că aşa ceva nu se va întâmpla niciodată - îşi ridică vocea călugărul . - Cu văzduhul, cu lumina, cu izvoarele de apă şi cu tot felul de bogăţii am fost blagosloviţi încă din ceasul naşterii noastre şi nici unul dintre aceste daruri ale Stăpânului Cerurilor nu ne poate fi luat de cezarii cei putrezi. Noi nici nu bănuim cât de bogaţi suntem şi cât de liberi. Bătaia şi minciuna sunt numai armele forţei oarbe şi fără de minte care ne goneşte din Kosovo. Să urâm frica şi să îmbrăţişă,... să îmbrăţişăm... - nu am auzit ce anume să îmbrăţişăm, fiindcă în clipa aceea pe părintele Paisie îl trădă glasul. De fapt, călugărul vorbea în continuare şi lumea asculta în continuare, însă aceste cuvinte nu ajungeau până la mine.

În mulţimea ce se înghesuia în jurul focului de Crăciun l-am observat pe Ljuba Božović! Cu un cap deasupra tuturor celorlalţi, stătea în spatele cântăreţului din guslă şi mă fixa având în privire o anume lumină, o anume strălucire care mă făcu să mă cutremur.
Piei, drace...! - mi-am făcut eu cruce şi am spus în şoaptă nişte cuvinte învăţate de la Hikmeta, însă ele nu-mi ajutară. Năluca începu să păşească şi se îndreptă către mine. Pantofi de nea, haine de nea, cu faţa şi părul parcă de argint. Albul acesta păşea şi parcă nici nu atingea pământul şi nu-şi lua privirea de pe chipul meu înspăimântat. Am ţipat - gâtul mi-era îgheţat, aş fugi - picioarele mi s-au muiat.
Nu era acesta Ljubo din Sarajevo cel spătos şi puternic, nu era acesta Jastrebov din Đakovica cel copleşit de suferinţă şi chinuri, însă nu era nici acea arătare-clar-de-lună din închisoarea Melcul. S-a lungit, nu-şi îndoia genunchii în mers, se apropia de mine ca o lumânare albă uriaşă cu două flăcări sub sprâncene. Avea pe chip o linişte înspăimântătoare: fiecare nerv, fiecare muşchi era întins în tăcere, însă o tăcere care provoacă fiori şi care aminteşte de ceva groaznic...
Ruşinează-te, Ilija! - zise el, oprindu-se în faţa mea.
Pronunţă aceste cuvinte fără a deschide gura şi astfel încât reproşul lui, asemenea unui clopot, l-am auzit în mine ca pe un blestem în propriul meu piept. În aceeaşi clipă, îmi întoarse spatele şi... atunci, am observat pe umărul lui Ljuba o puşcă, o puşcă de aur ori din ceva ce semăna cu aurul!
De cum am văzut puşca  aceea, eu m-am dezgheţat, tremurul dispăru şi picioarele mă purtară singure înainte. Am strigat:
Te rog, Ljuba, dă-mi-o!
El călcă însă în foc, întră în flăcări şi acolo rămase.
Arde... arde... oameni buni, acolo e Ljuba... arde consulul rus! - alergam eu în jurul focului şi strigam. 
Ce vrei la Nikšić, Ilija? - întrebă focul şi asta mă linişti. Întoarce-te la Prizren şi la Đakovica şi ia-i şi pe fiii mei! Viedi sorarabi beredi Kosovo! - să nu-ţi aduc asta aminte şi a treia oară. Şi spune-i naşului tău, Paisie... de fapt, îi voi spune eu, şi mie îmi este naş, cu toate că nu ne cunoaştem...
Şi, de cum spuse el aceste cuvinte, privirea mi se dezlipi de foc şi se opri la Paisie. De pe sutana acestuia săreau scântei, cercul aceleiaşi străluciri din ochii lui Ljubo se rotea în jurul capului, lăsându-se şi până la barbă şi ridicându-se până la mâinile ridicate în care ţinea călugărul deschisă Evanghelia.
- Nu refuza, Doamne Dumnezeule, să asculţi când suspină mucenicii de bucurie - se ruga el. - Pune, Doamne, la brâul meu şi al încercatului meu popor sabia iubirii, a iertării şi milosteniei, cu forţa aceea cerească dinaintea căreia... dinaintea căreia distrugători Ierusalimului... dinaintea căreia duşmanii noştri... noştri, ai noştri... balaurul din Kosovo cu şapte, cu o sută de capete, balaurul de la Jasenovac, şi aceia din gropile comune, din spărturi, din lacuri, din peşteri, din cenuşa bisericilor noastre, din temniţe, de la amvoanele însângerate şi negre ale fraţilor răi şi ale relei credinţe, din amintirile noastre călcate în picioare, din  târlele răpănoase ale Brankovicilor noştri... întăreşte‑mă, Dumnezeule Atotputernic, cu bunătatea Ta de pe Golgota, cu puterea ta pentru ca iubirea să triumfe... iubirea să triumfe... iubirea să triumfe... - şi în clipa aceea cercul de lumină  închise gura lui Paisie şi el închise Evanghelia. Loveşte-l pe diavol, nici urmă să nu rămână! - strigă înflăcărat, iar puşca aceea de argint de pe umărul lui Ljuba se pomeni în mâinile lui.
A mea este, călugăre! - sări cântăreţul din guslă şi sărută puşca pe care Paisie i-o dărui.
Spre surpinderea mea, călugărul dete puşca însă nu rămase fără ea, fiindcă o alta îi luci între degete. O dărui şi pe aceasta şi obţinu în acelaşi timp, de undeva, o alta!
Mulţimea se agită şi se năpusti înspre călugăr. Împărţea şi înmulţea de undeva puştile aşa cum şatunci, demult, la nuntă, a înmulţit şi Hristos vinul. Abia m-am strecurat până la el.
- Adu-ţi fiule aminte - îmi întinse el o armă automată din argint, însă eu nu am reuşit nici să o ating. Cineva mă împinse, eu m-am împiedicat şi  m-am trezit sub picioarele mulţimii.
Plin de noroi şi călcat de lume, abia m-am ridicat. Trei miliţieni băteau un tânăr doborât aproape de focul de Crăciun, iar Paisie, ca o statuie a tristeţii, plângea cu faţa în Evanghelia deschisă. 
Mie mi se păru că erau cei trei de la spitalul din Prizren şi-l băteau pe consulul Jastrebov.
- Ce aştepţi, unde ţi-e puşca? - am ţipat la cântăreţul din guslă.
- Puşca?! De unde mie puşcă... despre ce vorbeşti, sărmane frate?
- Dar nu ţi-a dat mai înainte părintele Paisie o puşcă de argint... cruciuliţe argintate? - mi-am venit eu abia atunci în fire şi mi-am amintit că am primit şi eu o cruciuliţă. - De ce-l bat pe tânărul acela şi de ce nu-l ajută nimeni? m-am holbat eu la cântăreţul din guslă.
- Du-te şi întreabă-i! - se răsti el. - Să-ţi spun de ce - adăugă el mai calm. - Pentru că, fratele meu, pentru că pentru noi el nu există. Şi pentru că... pentru că astăzi Kosovo este pentru noi pretutindeni!
- La horă, popor! - strigă plângând Paisie şi mă împiedică să termin discuţia cu cântăreţul de guslă. - Să cântăm şi să jucăm, să prefacem tristeţea în veselie, lacrimile în râs, teama în ciudă, neputinţa în putinţă, lipsa de curaj în forţa ce va creşte până la cer! După mine, fraţilor, într-un glas: Ajun de Crăciun fericit şi Hristos s-a născut, muntenegreni!
- Adevărat...! - răsună ecoul acestui răspuns în poarta mănăstirii Ivanovo şi, bubuind în noaptea de iarnă, se sparse de stâncile muntelui Lovčen.

- SFÂRŞIT -
P. S. 

Nu există sfârşit. În acea noapte, părintele Paisie a fost arestat. În zadar m-am dus la Belgrad: a fost arestat şi Colonelul. Miraš a fost arestat la mijlocul lui ianuarie, la Sarajevo. Numele crimei era acelaşi: hegemonia velikosârbă! Din revolverul trofeu, pe care l-a luat de la balişti în 1944, cu ocazia eliberării Prizrenului, la Nikšić s-a sinucis tatăl lui Ljubo, Mijat Božović. Tovarăşul Halit Berişa a fost avansat şi mutat la Priština. Milica a născut un băiat. Eu caut în continuare de lucru. Boško i-a scris tovarăşului Berişa şi i-a dat termen de 30 de zile să se mute din casa lui Božović.

La Nikšić, 19 februarie 1984.