SKENDER-BEI ŞI RAJKO UŽIČANIN

Spectrul nopţii din Prizren s-a întins şi peste dimineaţa de 18 aprilie, când a răsărit soarele şi au sosit la lucru medicii şi salariaţii spitalului. M-am grăbit să-l înştiinţez pe directorul spitalului, medicul primar Sefcet Murici, despre purtarea patrulei de miliţie şi a celor doi infirmieri.
Directorul mă primi mai mult decât cordial. Nici nu am închis bine uşa în urma mea că el se şi ridică de pe scaun, îmi porni în întâmpinare şi mă salută ca pe unul a cărui vizită îl bucura foarte mult.
- Frumos  din partea dumneavoastră că aţi venit, colega Jugović - zâmbi el. - Poftiţi - arătă cu mâna spre un fotoliu şi, doar ce m-am aşezat, că el aduse două pahare şi o sticlă de rachiu. 
Asta m-a tulburat. Parcă pentru o clipă s-a diminuat furia din mine şi parcă am uitat pentru ce anume am venit aici. Am acceptat băutura pentru a nu-i răni bunăvoinţa şi solicitudinea.
- V-aţi acomodat cu Kosovo? - mă bătu el pe umăr, dar nu-mi aşteptă răspunsul. - E greu - continuă el imediat - să dezrădăcinezi analfabetismul, bolile, sărăcia, unele prejudecăţi. Dar aici trăiesc oameni buni şi harnici..., credeţi-mă, albanezii sunt o lume harnică şi cinstită, colega Jugović.
- Bineînţeles, bineînţeles că sunt cinstiţi şi...şi... - limba mi-era pregătită pentru laude, însă nu o susţinu şi gândul. 
- Numai că, tovarăşe director, eu trebuie să vă aduc la cunoştinţă ceva prin ce am trecut astă-noapte, ca medic de gardă şi pentru că, mi se pare, nu s-a petrecut întâmplător. Este posibil şi să exagerez, fiindcă sunt personal atins şi personal umilit, însă cred că... de fapt ... faţă de... - m-am poticnit eu şi m-am oprit nu din cauza tulburării mele, ci din teama de a nu spune lucrul pe care am intenţionat să-l spun şi pentru care am venit la directorul Murici.
Amintirile mele, şi ele ajung până la cel de al patrulea, dar poate şi la al treilea an de viaţă, sunt legate de poveştile că toate relele, toate murdăriile şi duşmăniile încep de la "câinii de valahi*", de sârbi. Am crescut în blestemele mamei mele adoptive Rabija şi ale mătuşii Hikmeta, potrivit cărora trebuia ca "Allah să smulgă şi ultimul vlăstar al acestui neam de câine şi de sămânţă de criminali". Mai târziu, la şcoală şi la studii, la fel au vorbit şi învăţătorii şi profesorii mei, doar că ştiinţa şi-o exprimau prin cuvinte mai rafinate, selectate. În noi toţi, în toată generaţia noastră de elevi de după război** a fost insuflată în oase teama de şovinismul sârb şi hegemonia  velikosârbă. Copil fiind, aceste cuvinte înspăimântătoare mi se păreau nişte balauri cu şapte capete şi nişte vârcolaci din basmele mătuşii, mă trezeau din somn, mă făceau să ţip şi să delirez. Evident, cum creşteam şi înaintam în ani, aceste şi asemenea coşmaruri au dispărut. Stafia hegemoniei velikosârbe mă pândea însă şi pe mai departe de după fiecare colţ şi din fiecare por al vieţii. De neprins şi nevăzută, însă pretutindeni prezentă, mereu şi cu încrâncenare bătută şi căzută la pământ, dar niciodată ucisă ori învinsă, îmi semăna cu o umbră uriaşă şi întunecată ce scăpa de ameninţări şi urmăriri. Mă mira faptul că în toată prigoana şi zarva în jurul acestui bau-bau se aflau în frunte profesorii, veteranii de război, judecătorii, ofiţerii sau ziariştii cu nume sârbeşti. Dinaintea acestor recunoaşteri în cor şi pe nerăsuflate ale nenumăratelor păcate ale părinţilor, moşilor şi strămoşilor lor se topea până şi ultima mea bănuială şi posibilitate ca, totuşi, măcar ceva este exagerat în prezentarea răului... Terminam gimnaziul când poliţia sud-africană ucidea copii la Sharpville. Chiar şi cu această ocazie, adunarea de protest de la şcoală a răsunat de strigăte  împotriva hegemoniei velikosârbe. Îmi amintesc, ne povestise profesorul de istorie, cum, probabil la începutul acestui secol, în Serbia "burgheză şi nepopulară" de atunci, un ofiţer strângea voluntari care să meargă în Africa de Sud să-i apere pe buri în războiul lor împotriva englezilor. La care noi am strigat, ca o haită: "Moarte hegemoniei velikosârbe!". Mai mult ca sigur, ne-au furat reflexele însuşite şi impulsurile exersate...

Dar la ce bun toată această poveste şi cui îi este ea adresată? Poate îi va fi bună doar conştiinţei mele, ca pretext şi încercare de dezvinovăţire pentru abaterea şi teama ce m-a înhăţat de gât dinaintea directorului Murici. Mă linişteam cu gândul că nu mă blocase laşitatea, ci stăpânirea de sine şi prejudecăţile câştigate.
- Am venit, tovarăşe director, pentru a mă plânge de comportamentul miliţienilor... de fapt, de comportamentul celor doi infirmieri şi... l-au snopit în bătaie pe un om ...nu l-au, vreau să spun, nu infirmierii l-au snopit, ci miliţienii - abia am adunat eu acest gând nenorocit şi confuz.
În tăcere, dar extrem de amabil, medicul primar Murici îmi umplu paharul. Acest lucru mă răni. De parcă mi-ar fi spus: "Adună-te puţin, omule, şi învaţă să vorbeşti!"
- Miliţienii şi-au făcut de cap în spital, iar infirmierii... - mi se împletici iar limba. - Dumneavoastră sunteţi oftalmolog specialist, tovarăşe director, cel mai bine ar fi să-l consultaţi pe bolnav şi abia după asta  să continuăm discuţia.
- Unde v-aţi terminat studiile? - mă întrebă pe neaşteptate.
- La Sarajevo.
- Nu mă mai trataţi, vă rog, atât de oficial şi de distant. Eu sunt colegul dumneavoastră, iar faptul că sunt director este trecător şi lipsit de importanţă. Vedeţi, această predispoziţie spre a fi direct şi înclinat spre un fel de comportament familiar eu am luat-o cu mine de la Belgrad.
- Vorbiţi sârba de parcă vă este limba maternă - am replicat eu fără să mă gândesc şi de îndată am regretat şi m-am speriat să nu caute în această laudă spontană ceva care să-l fi jignit.
El dădu din mână şi spuse că, din păcate, sârba îi şi era limba maternă. Albaneza o vorbea foarte rău. Pe când în sârbă a terminat şi şcoala elementară, şi gimnaziul, şi studiile. Zicea că aşa au vrut, în acele timpuri, părinţii lui. Pe-atunci, la Priština, nici nu exista o facultate  de medicină. Aproape toată inteligenţa albaneză de după război s-a maturizat şi s-a educat într-o limbă străină, în general la Belgrad. Acum - zicea - este altcumva. Pentru alţii, pentru cei mai tineri şi nu pentru el, era altfel. Iată, el este un străin în propria-i casă şi în propriul popor. S-a căsătorit cu o fată din Bosnia, din Doboj. Copiii îi învaţă la şcoală în albaneză, însă cu tatăl şi în special cu mama lor trebuie să se înţeleagă în limba poporului care niciodată n-a avut o atitudine prietenească faţă de poporul lor. El, zice, este un "ienicer", şi încă din cel mai curat soi de "ieniceri"!
- Nu este chiar aşa - m-am grăbit eu să-l consolez şi să-l binedispun. - Şi în casa lui Vuk Karadžić s-a vorbit doar germana, iar aristocraţia rusă se folosea de limba maternă doar pentru a porunci slugilor ori când erau beţi.
Am spus asta mânat de cea mai bună intenţie, însă Murici înţelese aşa cum a vrut să înţeleagă. Pe drumul până la creierul lui, strecurate printr‑o muţime de filtre subconştiente îndreptate spre nesiguranţă şi suspiciune, cuvintele mele primiră un înţeles ironic. 
- Albaneza şi este o limbă de slugă... da, da, aţi găsit adevărata comparaţie! Să taie lemne, să fie mercenari, să măture praful şi gunoiul de pe caldarâmurile din oraşe, doar pentru asta sunt capabili albanezii... şi sunt doar...  noi suntem slugi, argaţi, semioameni, animale de povară... ştiţi foarte bine ce se gândeşte şi se vorbeşte despre noi!
- Dumneavoastră vă închipuiţi, dumneavoastră... - dintr-o dată am tăcut, deoarece mi s-a părut că orice altceva, în afară să tac, ar fi fost lipsit de respect.
Tăcu şi el. În privire îi încolţi teama că prin confesiunea sa depăşise limitele mândriei şi se umilise. Dar teama aceasta poate nici nu răzbătuse la suprafaţă din lamentarea sa, ci din ochii mei, în care recunoscuse ceva asemănător compasiunii. Asta îl şi oprise şi-l făcuse să se ruşineze. Din fericire, sub sprâncenele şi dincolo de faţa mea el nu putea totuşi să pătrundă până la originea acestei compasiuni şi unde m-a dus gândul ascultându-l...

În gimnaziu, la Gacko, am cunoscut primii albanezi. Fuseseră doi, veniseră în oraş pe la jumătatea toamnei, încărcaţi cu două ferăstraie mari, slabi,  cu hainele rupte şi murdare, tăcuţi şi speriaţi. Locuiau vizavi de şcoală, într-o pivniţă. Tăiau lemne, descărcau cărbune, cărau saci de făină pe la case.  După ce-şi terminau treaba, nu-i chema nimeni în casă, la masă ori la o cafea. Îi plăteau afară, şi-atunci de la distanţă, de parcă erau leproşi. Iar când treceau pe la prăvălie să cumpere pâine şi câte o căpăţână de ceapă, vânzătorii luau şi banii din mâna lor de departe, cu atenţie. Nu‑i întreba nimeni nici de unde sunt, nici de nume, nici de prenume. Pentru opinia publică ei erau arnăuţii, şiftarii, arbanasii, şiptarii* - şi asta era tot, asta era îndeajuns. Într-o bună zi, noi câţiva, un grupuleţ de elevi de gimnaziu, am trecut pe la pivniţa lor. I-am găsit dormind pe paie. Am strigat, i-am trezit din somn şi, văzând cât erau de speriaţi, i-am îmbiat cu ţigări, am încercat să însăilăm o discuţie, dar în zadar. Veni careva dintre noi cu ideea de a le plăti pentru fiecare cuvânt câte cinci parale*, pentru cinci cuvinte câte un kilogram de pâine, pentru zece - un bilet la cinematograf. Acceptară. La început pronunţia lor caraghioasă şi încurcarea cazurilor de vorbire ne-au distrat. În curând, însă, ne-am plictisit şi am hotărât să plecăm. Unul dintre ei porni să ne petreacă şi atunci, prin şliţul descheiat, îi alunecă... mi se păruse - un morcov gros, dar că nu era legumă mi-am dat seama când el l-a acoperit cu palmele sale aspre şi murdare. Ne-am întors, nu voiam să ieşim. "Arată-ne, arată-ne!" - strigam la el, însă el doar ne privea tâmp, ruşinat. "O să plătiţi!" - spuse celălalt şi începu să se descheie. "Dă o mie şi să arătăm!" Am adunat cumva paralele, ne-am scuturat buzunarele. "Şi să iei în mână numa plăteşte!" - spuse unul din ei, numai că noi nu mai aveam nici un dinar. În zilele următoare, am luat pe ascuns  de pe la casele noastre ouă fierte, unt, roşii, miere de stup, duceam toate astea la pivniţă şi plăteam spectacolele lor de onanie... Au plecat din oraş înainte de cea dintâi zăpadă, fără a-şi lua rămas bun, fără a fi petrecuţi, în tăcere îmbrăţişaţi de ferăstraiele lor.
Mai mult ca sigur, medicul primar Murici se văzuse pe sine în privirea mea compătimitoare în clipa în care cei doi argaţi nevoiaşi reînviaseră în amintirile mele. De fapt, aceasta nici nu fusese doar amintire adevărată, ci şi un avertisment, o recunoaştere pe jumătate reprimată că nu mă lecuisem de aversiunea faţă de albanezi şi că Murici spunea adevărul. Dacă - m-am gândit eu atunci - ar face rost spitalul de vreo aparatură care să dea la iveală ceea ce este la om cel mai ascuns, eu ar trebui să fug de o asemenea verificare. Altfel s-ar demonstra că, undeva în subconştient, eu îi împart şi pe doctori, şi pe infirmieri, şi pe bolnavi în "noi" şi "ei", în civilizaţi şi albanezi. S-ar dovedi că mă îndoiesc de şcolile şi diplomele "lor" şi că, la modul real, îi accept doar ca hamali, ciobani, săpători, bişniţari mărunţi, vânzători stradali de seminţe şi îngheţată. Dar s-ar dovedi şi faptul că - m-am şi ruşinat de acest gând - cu totul altfel aş fi primit mitocăniile celor doi infirmieri şi ale celor trei miliţieni dacă asta s-ar fi întâmplat la Kragujevac ori Belgrad. Furia îmi creştea de la faptul că ştiam că sunt umilit de cei cărora li se cuvenea - potrivit unui curs firesc al lucrurilor - doar să fie umiliţi!. Şi cât pe-aci să-i recunosc lui Murici totul. Dar el se ridică de pe scaun, deschise dulapul şi aduse o fotografie deja îngălbenită.
- Iată, priviţi, cum am fost eu ca student în primul an la Belgrad. Ne-am fotografiat Skender şi cu mine dinaintea cantinei, în orăşelul studenţesc... scuzaţi, nu ştiu de ce vă povestesc şi vă arăt eu toate acestea.
- Aţi fost - am spus - foarte slab. Dar pe acest viteaz, pe acest prieten al dumneavoastră parcă îl cunosc.
- Imposibil - luă el fotografia din mâna mea. - Skender a fugit de mult timp peste graniţă, în Albania.
Începu să-mi povestească despre el. Nu credea - zise cu o undă de mândrie - că a fost în întreaga Serbie vreun tânăr mai puternic decât Skender. Putea să ridice în spinare o căruţă încărcată cu fân. Când trăgea el înapoi, doi boi puternici nu erau în stare nici să mişte sania din loc. Cu uşurinţă îndoia cu dinţii furculiţe, bani de metal şi cuie, de parcă erau din gumă. Pe 5 octombrie 1958 s-au înscris împreună la medicină. Şi, în curând, se născu povestea că în orăşelul studenţesc nu era un băiat mai puternic decât "un albanez". Dar trebuia recunoscut faptul că, în felul său, Skender se străduia  să şi demonstreze acest lucru.  În fiecare dimineaţă, în compania conaţionalilor săi din Kosovo, se ducea la cantină, bea doi litri de lapte, făcea gimnastică, spărgea cărămizi cu palmele, întindea arcuri, răsucea metale cu dinţii, iar aceasta întotdeauna gol până la brâu, în aer liber, între pavilioanele studenţeşti. Este posibil - spuse Murici - ca Skender să fi provocat prin asta. Numai că el era o fire blândă şi un suflet moale, în esenţă taman invers decât ceea ce arăta corpul său uriaş şi muşchiulos. Se supăra pe companionii săi, pe studenţii albanezi, care participau la încăierări: aproape în fiecare zi băteau pe careva, îi luau banii, atacau fetele, întotdeauna în gaşcă şi apăraţi de numele lui Skender. Asta a durat cu lunile. Orăşelul studenţesc fu poreclit, în batjocură, Tirana. Iar pe Skender - îmi arătă el din nou fotografia - l-au numit Skender-bei. La dans, la etajul de deasupra cantinei, orchestra cânta numai ceea ce comanda Skender-bei. Înconjurat de gaşcă, alcătuită în general din lingăi, se schimbă singur.  Ştia, astfel, să dea buzna în cantină, în timpul prânzului, şi, cu un glas căruia nu îndrăznea nimeni să i se împotrivească, striga: "În picioare, păgânilor, când vă intră beiul!" Şi ei ascultau, se ridicau. Dar, prin luna mai 1959, fusese într-o duminică, se întâmplă ceva neaşteptat: un tânăr refuză să se ridice de la masă şi să i se închine lui Skender! El lua în furculiţă fasolea din farfurie cu nişte mişcări încete  şi se prefăcea că nu bagă în seamă pe nici unul dintre ei, nici pe uriaşul cel musculos, nici suita lui. Skender se apropie de masa tânărului şi-i spuse din nou să se ridice. Dar acesta, după ce înghiţi dumicatul, îi răspunse: "Ori mi te dai la o parte din lumină, ori te dau eu!" Murici spuse, că în primul moment, Skender nici nu putu să-şi creadă urechilor. Dădea  roată mesei, îl privea pe tânăr şi doar râdea. Era în mod vizibil tulburat şi neobişnuit că i se împotrivea cineva. Şi, de fapt, nici nu se aşteptase ca asta să i-o facă un tânăr care nu se distingea nici prin statură, nici prin forţă şi care avea cumva o faţă şi o statură de fată. Sub această impresie, că este mai puternic decât zece ca tânărul cu pricina, Skender uită pentru o clipă de muşchii săi şi se hotărî să glumească puţin. Luă de pe o masă vecină o farfurie cu fasole şi o deşărtă în creştetul tânărului. Şi începu să râdă: "Şi acum, frumos, la baie!" Tânărul se ridică, dar fără grabă, îşi şterse cămaşa şi obrajii cu faţa de masă... - şi aici, dintr-o dată,  Murici tăcu şi rămase cu privirea fixată la fotografia de dinaintea sa. Ori, de fapt, din cauza unui anume lucru nu voia să continue povestea sau, cu şiretenie,  aştepta curiozitatea mea. Îi telefonă secretarei şi ceru cafele şi răcoritoare. După care privi la ceas de parcă se grăbea undeva.
- Spuneţi, colega Jugović, ce anume vi s-a întâmplat azi-noapte.
Mă surprinse şi mă găsi nepregătit. Aşteptasem continuarea poveştii despre Skender şi-mi închipuiam rezultatul bătăii care, fără îndoială, urmase. În clipa aceea cel mai important lucru a fost să aflu ce s-a întâmplat în continuare.
- De ce - am întrebat eu - a fugit Skender peste graniţă, în Albania? Nu cumva l-a ucis pe tânărul acela?
- Aveţi un suflet bun, reacţionaţi ca un copil - în mod spontan, nealterat. Numai că, nu uitaţi, un fel de a fi atât de deschis vă poate aduce şi necazuri - aduse el ţuică pentru amândoi. - Iar Skender... dacă tot insistaţi atât, vă voi spune ce a fost cu Skender.
Asemenea unei pisici - reluă el -  tânărul zbură pe masă, însă în aşa fel că-i zburară înainte nu mâinile, ci picioarele. Lovea în bărbia şi în dinţii lui Skender cu pantofii: şuvoiul de sânge era semnul că nu dăduse pe alături. Abia atunci se dezlănţui uriaşul. Se avântă cu toată puterea să-l înşface pe îndrăzneţ, să-l strivească cu palmele sale noduroase. Tânărul  aşteptă să pornească şi să se avânte Goliat şi atunci, fulgerător, sări la o parte: uriaşul trup al lui Skender se izbi de perete, risipind şi sfărâmând  mesele în drum. Se ridică, se avântă din nou şi iar se repetă totul. David îl bătea pe Goliat cu puterea lui Goliat, numai că asta întărâtatul  şi buimăcitul de Skender nu pricepea. În final, cînd era deja plin de sânge şi  fără conştinţă, tânărul îi turnă pe cap o farfurie de fasole şi, fără emoţie, de parcă nu s-ar fi întâmplat nimic, porni spre ieşire. Încurajaţi, studenţii îl aplaudară. El se întoarse pe neaşteptate, porni printre tinerii înmărmuriţi din suita lui Skender şi spuse: "Afară cu toţii, dar ca animalele, în patru labe, în coate şi în genunchi!" De neînţeles şi ruşinos - spuse Murici - dar îl ascultară cu toţii. Făcuse asta, recunoscu, şi el, fără a scoate vreun cuvânt.
- Ne-a mânat banditul, pe dinaintea lui, ca pe nişte animale. De-atâta batjocură, nu am ieşit cu zilele din camerele noastre, iar Skender... el a fost dus la spital şi, de îndată ce a ieşit, a fugit în Albania. I-a ucis Rajko, banditul acela ... mai târziu am aflat că era din Užice...  i-a ucis şi ultima fărâmă de mândrie, astfel că nu a avut de ales. S-a povestit, cu toate că nu s‑a verificat, că acolo s-ar fi spânzurat - oftă Murici, ascunzându-şi privirea de mine.
- Cu siguranţă că acest Rajko a devenit noua putere, noul şef în oraşul studenţesc - mă îmboldi iar curiozitatea.
- Nu. Nemernicul a fost arestat  imediat a doua zi şi de urgenţă condamnat la trei ani de închisoare. 
- Pentru ce? - nu mi-am ascuns eu mirarea.
- Din cauza şovinismului velikosârb, pentru spargerea frăţiei şi unităţii, colega Jugović!
- După cum mi-aţi povestit, asta nu este adevărat. A fost atacat, provocat.
- Atunci nu aţi ascultat cu atenţie această poveste ori aţi înţeles-o greşit... Spuneţi-mi, ce vi s-a întâmplat astă-noapte? Mă scuzaţi, într-o jumătate de oră  trebuie să merg la Comitet, la o întâlnire.
- A mai fost... mă scuzaţi, tovarăşe director, în afară de Rajko a mai fost careva judecat?
- Cine anume să fie judecat? - mă şfichiui el atunci pentru prima dată cu o privire rea.
- Skender şi ceilalţi ai lui. Ei, deoarece ei au şi iscat totul.
- Doctore Jugović, dumneavoastră sunteţi membru de partid? - se ridică el şi înţepeni privindu-mă de sus.
- Sunt, şi încă din anul trei de gimnaziu. Poate m-aţi observat pe la şedinţele de partid.
- Ciudat, de-a dreptul ciudat că un comunist vorbeşte aşa ceva!
- Eu, tovarăşe director, am spus doar că... - nu mi-am terminat eu ideea, fiindcă el mă întrerupse într-un mod brutal.
- Aţi spus taman ceea ce, în o o mie nouă sute doisprezece şi apoi în o mie nouă sute optsprezece, ne-a fost transmis din Belgrad: dobitoacelor arnăuţeşti, voi aţi pus totul la cale şi meritaţi toate nenorocirile care v-au lovit!
Mă năpădiseră atunci, mi-aduc bine aminte, broboane de sudoare, asta atât din pricina zarvei lui Murici, cât şi din neputinţa de a porni pe urmele unei asemenea schimbări subite.
 De ce pomenea anii o mie nouă sute doisprezece şi o mie nouă sute optsprezece? Ce s-a întâmplat atunci? Şi de leagă de mine aceste evenimente? Nu puteam să tac, dar nici nu ştiam ce anume să spun.
- Dumneavoastră, colega Jugović, oricum ştiţi că în o mie nouă sute doisprezece şi în o mie nouă sute optsprezece, armata sârbă a comis asupra poporului nostru, asupra poporului meu, nenumărate fărădelegi - se aşeză el din nou şi zâmbetul dezveli dinţii lui albi. - Pentru armata sârbă şi pentru jandarmii sârbi albanezii au fost sălbăticiuni, sălbăticiuni neocrotite şi nu oameni. Au omorât, au ars, au incendiat, ne-au prădat casele, ne-au alungat în Turcia şi Albania, iar pe pământurile strămoşeşti au adus sârbi din Lika, din Muntenegru, din Šumadija, din Herţegovina ta. Şi la toate  protestele noastre,  la  toate rugăminţile şi plângerile noastre primeam acelaşi răspuns: să culegem ceea ce am semănat şi să mâncăm terciul pe care l-am frământat! Veacuri de-a rândul noi i-am tiranizat pe sârbii din Metohija şi Kosovo, aşa că sârbii doar îşi plăteau vechile datorii şi răspundeau la crimele de până atunci ale albanezilor!
- N-am ştiut, îmi cer scuze - m-am plecat eu în faţa lui.
- Vă cred, aţi studiat medicina şi nu istoria. Totuşi, nu uitaţi că sunteţi comunist şi comportaţi-vă ca atare, judecaţi ca  atare dacă doriţi să trăiţi alături de acest popor. Aveţi înţelegere şi pentru ura lui, dar ură nu există, de asta vă încredinţez. Albanezii sunt mândri, au inimă bună, veşnic recunoscători şi pentru cel mai mic bine care li se face. Îşi pun  şi capul la bătaie pentru un prieten, însă pentru un duşman... mă lungesc, dar mă grăbesc, v-am spus deja, la Comitet, la întâlnire. Să aud, colega, ce anume s-a întâmplat... dar scurt, cât mai scurt, vă rog.
Şi-a dat jos ceasul de pe mână şi a început să-l întoarcă. Aştepta plângerea mea, numai că eu tăceam. Sub proaspăta impresie a acuzaţiei lui păleau toate cele pe care le trăisem cu o noapte înainte, primeau cu totul o  altă culoare şi un întru totul alt înţeles. Totul se întoarse în oftatul meu înnăbuşit: Sărmanii albanezi! La o asemenea răsturnare a contribuit, fără îndoială, şi amintirea mea proaspăt răscolită despre pivniţa aceea igrasioasă de vizavi de gimnaziu. Când se înlănţuiră toate, eu nu am mai avut curajul să acuz: mă simţeam eu însumi acuzat. Am devenit, într-o clipă, armata sârbă, jandarmii sârbi, hegemonia velikosârbă! Şi deja în momentul următor, porni să se zvârcolească în mine toate blestemele copilăriei: mi-am dat seama, cu groază, că zadarnic le-am îngropat în uitare şi, ca pe un gând de moarte, le-am îndepărtat de mine. "Valahii, valahii, piei-le-ar sămânţa!" - parcă spuse mama mea vitregă, Rabija. Şi  parcă...
- Colega Jugović, ce e cu dumneavoastră? - Glasul lui Murici mă trezi. - Veniţi mâine, dacă nu vă simţiţi bine... ştiţi, aţi devenit deodată palid.
- Nimic, totul e-n regulă... nu am dormit întreaga noapte, dar şi fumez mult... nu e cazul să amân până mâine, mai bine să vă povestesc totul acum, nu vă voi reţine mult.
Îmi alegeam cuvintele de parcă eram desculţ şi călcam printr-o livadă plină cu spini. Mă feream de orice ton ridicat, de generalizări, de orice aluzie nedorită. Am redus totul la un singur lucru şi anume că nişte miliţieni au adus la spital un om fără conştinţă şi că, după părerea mea, spitalul nu poate trece în tăcere peste faptul că miliţienii l-au bătut pe acest om şi că i-au cerut medicului de gardă să le aducă victima în simţire,  iar apoi să li-l dea să-l bată în continuare. Cântăream pe furiş cum reacţiona Murici. "Oh, oh, oh" - dădea el din cap, cu mirare şi repeta asta din nou. Asta mi-a dat curaj, astfel că am renunţat de la intenţia de a trece sub tăcere cum i-au susţinut infirmierii Yeciri şi Regepi pe miliţieni şi, în cele din urmă, fără acceptul medicului de gardă, şi-au părăsit locul de muncă.
- Au părăsit locul de muncă? se încruntară sprâncele înguste ale lui Murici. - Când l-au părăsit?
- Imediat după miezul nopţii, tovarăşe director.
- Ciudat, eu i-am găsit azi-dimineaţă la spital. Lucrau ceva şi făceau rânduială prin laborator!
Neîncrederea de pe chipul lui se mută pe chipul meu, dar nu pentru multă vreme. Îmi năvăli sângele în obraji de parcă m-ar fi pălmuit Murici: mi-am dat seama că sunt prins la colţ. Au părăsit locul de muncă în intenţia de a mă face să-i reclam pentru asta, iar dimineaţa, pe ascuns, s-au întors la spital, cu intenţia de a mă împinge la minciună şi de a mă face de ruşine în faţa directorului. Atunci m-am gândit că festei lor nu-i va dăuna nici mărturia Mirjanei. Directorul a dat peste ei la spital şi acestui fapt nu putea nimeni să nu-i creadă. În afară de asta, depoziţiei Mirjanei i s-ar fi putut adăuga şi intenţii naţionaliste. Ieşirea era una singură: să-mi recunosc minciuna şi să mă căiesc.
- E posibil, e posibil... - să mă fi înşelat - am mormăit. I-am văzut cum ies din spital în halatele albe ... cu siguranţă că au răspuns vreunui apel urgent, dar poate că, poate că...important e că s-au întors şi că, şi că...am mormăit eu din nou, fiindcă l-am întrezărit în uşă pe infirmierul Zeciri.
Dacă nu cumva se prefăcea, prezenţa mea parcă l-a surprins puţin. Zile, luni, dar şi ani după aceea, mi-am tot pus o întrebare: să fi nimerit acolo întâmplător? Nu ştiu răspunsul nici acum, când invoc acel moment şi  amintirile despre el în albul pătrăţelelor caietului din faţa mea. De aceea nu ştiu nici dacă medicul primar Murici a fost doar atras în farsă ori, de la bun început, a participat la ea.
- Bate, amice, când mai intri altădată pe-aici! - îl dojeni el pe infirmierul Zeciri. - Şi de ce nu mi-ai spus azi-dimineaţă nimic despre scandalul de azi-noapte cu unul din pacienţi şi cu miliţia?
- Nu a fost nici un fel de scandal, tovarăşe director!
- Colegul Jugović spune că miliţienii au bătut un om şi că Regepi şi cu tine aţi fost împotriva primirii acestui nenorocit la spital? Şi pe unde aţi hoinărit voi doi astă-noapte?
- Bătut om... miliţia... care om şi care miliţie, tovarăşe doctor? - se holbă el la Murici. - Eu nu ştiu, nimeni nu e bătut şi nu a fost miliţia.
- Să vă fie ruşine, Zeciri - am strigat la el. - Mă priviţi în ochi şi minţiţi, de parcă acest pacient ar fi un băţ de chibrit, de parcă ar fi un nasture, de parcă ar fi... - mă linişti gândul cum că minciuna infirmierului Zeciri se poate uşor dovedi - să mergem, tovarăşe director, până la acel bolnav, să nu pierdem timpul şi... luaţi, vă rog, cu dumneavoastră, şi ceva instrumentar, să-i controlaţi ochiul.
Pe drum, Zeciri repeta cu încăpăţânare că nu-şi aduce aminte nici de omul bătut, nici de năvala miliţiei şi că, din câte ştia el, cu o noapte înainte la spital nu a fost primit nici un pacient. Eu râdeam. Iar când am ajuns la sala de urgenţe, am deschis uşa cu o  vizibilă satisfacţie.
- Ljubo! - am strigat eu de cum l-am văzut. - Acest om pretinde că nu eşti tu, că nici nu exişti! - am privit eu victorios la Zeciri. - Spune-i, te rog, tovarăşului director, cine te-a arestat, cine te-a îmbătat cu forţa şi te-a bătut - am păşit eu spre patul în care zăcea.- Şi spune, spune... - am amuţit eu când am văzut că patul e gol, iar bolnavul dispăruse!
Şi acum, după atâta timp, iată, povestesc şi scriu cum mi s-a năzărit că Božović nu era nici în pat, nici în încăpere. Nu m-a crezut nimeni niciodată şi niciodată nu mă va crede nimeni, dar eu l-am văzut! Stătea, retras spre capătul patului, cu o pernă la spate. Când am deschis uşa, Ljubo  Božović chiar mi-a zâmbit, şi-a stins ţigara şi a pus scrumiera pe dulăpiorul de spital de lângă pat. Ţin minte atât de clar aceste detalii încât, în ciuda tuturor faptelor, nu pot  să le numesc închipuiri. Uneori, sub  presiunea puternică a celor văzute şi trăite, într-atâta deviez în încăpăţânarea mea de a apăra ceva ce n-a existat, încât  încep să mă îndoiesc de tot ceea ce a urmat mai târziu.
- Colega Jugović! - strigă doctorul primar Murici. - Salonul este gol, nu există înăuntru nici un fel de bolnav!
- Dar acum a fost aici - am replicat eu cuprins de panică. - Ljubo! Ljubo, unde te-ai ascuns? - Am privit sub pătură, sub pat, am alergat pe coridor, l-am căutat prin saloanele vecine.
- Spun eu la dumneavoastră, tovarăşe doctor, că nu există om bolnav, nici miliţia - spuse Zeciri.
- Sunteţi bolnav, colega Jugović - mă luă Murici de braţ şi mă luă cu el spre secţia de neuropsihiatrie. - Dumneavoastră halucinaţi! -adăugă el compătimitor.
Neuropsihiatrul Bogdan Krstić mă examină imediat, de faţă cu Murici. Îmi spuse că, mai mult ca sigur, asta mi se trage de la nesomn şi de la încordarea nervoasă a cărei cauză trebuie stabilită. Îmi prescrise o injecţie de calmare pe care o infirmieră imediat mi-o şi făcu şi mă rugă să mă prezint a doua zi de dimineaţă la un "examen detaliat" 
- Voi veni - am şoptit eu ruşinat. - Dar miliţia a fost aici, s-a aflat în salonul de urgenţe şi Ljubo Božović... pentru toate astea, doctore Bogdan,  infirmiera Mirjana va depune mărturie.
Spre bucuria mea, directorul Murici dispuse să fie de îndată găsită Mirjana. I se anunţă că, în urmă cu două ore, plecase acasă şi, de va fi nevoie, lăsase un număr de telefon de la care o puteau chema de la spital.
- Aici Murici - spuse el când îi întinse doctorul Krstić receptorul. - Ce anume s-a întâmplat azi-noapte, tovarăşă Mirjana?
- O gardă ca oricare altă gardă... nimic deosebit, tovarăşe director! 
Auzind ce spune am încremenit.
- Doctorul Jugović pomeneşte miliţia, de o bătaie, de un om la sala de urgenţe... ştiţi ceva despre aceasta?
- Aud asta pentru prima dată, tovarăşe director! - i se strecură glasul în urechea mea aidoma unui şarpe, deoarece am luat, chiar am smuls receptorul de la Murici.
- Să-ţi fie ruşine, Mirjana! - am replicat eu isteric. - Tu ai fost aceea care l-ai bandajat... tu ai... alo, mă auzi, Mirjana?!
- Nu sunt, mă scuzaţi... nu sunt vinovată... o să vă explic, doctore! - mi se păru că izbucni ea în plâns.
- Mâine vom discuta despre tot, colega Ilija - mă bătu pe umăr doctorul Krstić. - Du-te, satură-te de somn, acesta este acum pentru tine cel mai bun lucru .
- Dar  îl cunosc pe om, Bogdane! - m-am apucat eu de cap cu amândouă mâinile. - Nu sunt halucinaţii, nu este nebunie! Îl cunosc, am studiat împreună la  Sarajevo.
- Aici e Prizren... Dumneavoastră sunteţi la Prizren şi nu la Sarajevo - îmi explică Murici şi, pentru a mă consola, se aşeză lângă mine.
- Vă înşelaţi, directore - am încercat eu să fiu ironic. - Aceasta este Moscova, poate şi Tirana... Asta este o casă de nebuni! - am ţipat eu, însă raţiunea îmi atrase atenţia că sunt deja suspectat de nebunie şi că sunt nevoit să mă abţin de la ironie şi orice cuvânt care ar putea susţine teama lui Murici şi a lui Krstić că am sărit de pe fix. - Mă scuzaţi - i-am privit eu speriat. Ljubo Božović trăieşte la  Đakovica şi este profesor de istorie.
- La Đakovica? - repetă Murici bănuitor. - Aveţi, colega Krstić, o carte de telefon a provinciei Kosovo?
Acele câteva minute cât a răsfoit Murici cărţoiul acela gros s-au lungit cât o jumătate de veac. Mi se pare că îmi înăbuşisem până şi răsuflarea.
- La Đakovica există cu adevărat un Ljubo Božović - spuse el surprins, fără a-i veni să creadă.
- Telefonaţi-i, tovarăşe director - am păşit spre el. - Întrebaţi-l dacă l-au primit azi-noapte în spital, la Prizren. Şi dacă...
- Dacă a fost primit, atunci ar fi fost la spital - nu mă lăsă el să termin. - Telefonaţi-i dumneavoastră, eu nu-l cunosc pe acest om - îmi întinse el cartea de telefoane deschisă, îmi arătă numărul pe care l-am şi încercuit cu creionul.
- Cine-i? - mă întâmpină o întrebare, de cum fu ridicat receptorul de mâna nevăzută. - Cine-i acolo? - am recunoscut eu glasul cuiva.
- Este cumva locuinţa lui Ljubo Božović?
- Mama, cineva îl caută pe tata - răspunse copilul.
- Alo! - răsună în receptor glasul Milicei.
- Este locuinţa lui Ljubo Božović?
- Da, poftiţi.
- Este cumva Ljubo acasă? - abia am scos eu din gâtul uscat această întrebare stupidă.
- Cine sunteţi dumneavoastră? - mă întâmpină ea cu o îngrijorare pe care atunci nu am înţeles-o.
Chiar aşa: cine sunt eu? - îmi fulgeră prin cap. Eu, Milica, sunt acela care, pe Trebinje, în luna mai, pe ploaia cea mai mare, am îngenuncheat în faţa ta. Care s-a rugat să nu te adăposteşti sub norul acela spart şi care, stând  în  genunchi, cu gura deschisă, aşteptam şuvoaiele limpezi ce se scurgeau în josul părului tău, în josul nasului tău, în josul bărbiei tale, în josul unghiilor de la mâinile tale. Îţi mai ronţăi unghiile ori te-ai dezvăţat de acest obicei? Eu, Milica, sunt acela care te-a rugat să smulgi cu buzele căpşunile de iunie din degetele mele pentru ca mai apoi cu buzele mele să le smulg dintre buzele tale. Îţi mai plac căpşunile? Eu, Milica, sunt acela care, la izvorul Bosnei...
- Cine sunteţi dumneavoastră? - repetă ea şi nu mă lăsă să retrăiesc acel moment de la izvorul Bosnei când, ruşinat şi încurcat, am cerut-o în căsătorie.
- Eu sunt doctorul Ilija Jugović - am spus cu răsuflarea tăiată.
- Poftiţi, doctore! Dar nu cumva i s-a întâmplat ceva soţului meu?
- Milica! - m-am scăpat eu. - Tu nu-ţi aduci aminte, tu ai uitat?
- Vă rog, doctore, i s-a întâmplat ceva soţului meu? - trecu ea  peste amintirile mele despre mine.
Întrebase asta tulburată, pe un ton mai ridicat. Au auzit-o şi Krstić şi Murici, mirându-se de stinghereala şi de apropourile mele.
- Milica, eu sunt Ilija Jugović, eu sunt... şi abia atunci mi-am adus aminte că ea pe Ilija Jugović nici nu-l cunoaşte. - Eu sunt... eu sunt... - am vrut să-i spun cine sunt, însă nu m-am încumetat să fac asta de faţă cu martori. - Unde vă este soţul? - abia mi-am scurtat eu bâiguiala.
- A plecat ieri într-un sat în apropiere de Prizren... Vă rog, doctore, i s-a întâmplat ceva?
- Nu, nu... este totul în regulă - n-am ştiut eu ce altceva să-i răspund.
- Dar de unde telefonaţi, doctore?
- De aici... chiar din Sarajevo - îmi scăpă mie, probabil din dorinţa-mi ascunsă de a o întoarce acolo unde, măcar printre amintiri, să mă găsească şi pe mine.
- Du-te şi dormi, trebuie să dormi - îmi spuse, speriat, doctorul Krstić când am terminat convorbirea. - Se întâmplă... eşti la Prizren şi nu la Sarajevo... nu-ţi fă probleme... sper că nu e nimic serios - mă însoţi el pe coridor.