MOŞ  LAZAR  A  MURIT  FĂRĂ 
LÂNĂ  DE  OAIE  PE  EL

În zori, la plecarea din Đakovica m-au petrecut Milica şi cocoşii. Nu am lăsat-o să-şi trezească soţul, ba am refuzat şi micul dejun pe care mi-l pregătise. Am băut doar cafeaua, stând în picioare, în bucătărie. Ea m-a condus până la maşină. Nu i-am spus nimic, n-a spus nici ea nimic, nu ne-am întins nici mâna unul altuia. Am stat faţă în faţă, în uliţa pustie, şi eu, la un moment dat, mi-am ridicat puţin mâinile, furat de dorinţa de a o trage spre mine şi a o săruta. Însă atunci, din păcate, se trânti poarta cuiva din vecinătate şi porni să cânte un cocoş. Ea tresări şi privi spre casă. Cu siguranţă se gândise la faptul că s-a trezit Ljubo. Iar când nu-l observă nici în uşă, nici la fereastră, deschise gura să spună ceva. Numai că se tulbură, îşi plecă privirea şi-şi încrucişă braţele pe piept. Am intrat în maşină, eu însumi încurcat şi ruşinat.
Ea mi-a făcut cu mâna: şi cu tristeţe, şi cu bucurie, şi speriată în acelaşi timp. Cu tristeţe pentru că plecam, cu bucurie în speranţa că voi mai veni, speriată că ea rămânea în iad. Aşa am înţeles eu zâmbetul ei. Şi doar ce am pierdut-o din vedere că am şi început să plâng. "O iubesc, o iubesc, o iubesc!" - strigam eu. Atunci am început să cânt aiurea, fără  nici un Dumnezeu. Şi m-am gândit să mă întorc şi m-am înjurat pe mine însumi că nu am uitat nimic în casa aceea. Iar el? Ce-i cu el? Asta mă trezea. Îl vor ucide albanezii! Mă voi muta la Đakovica imediat după înmormântarea lui. Nu, pe ea şi pe copii îi voi aduce la Prizren... mă trezeam eu din nou. Mă forţam să mă ruşinez şi să mă căiesc, dar acel groaznic şi dulce gând despre moartea lui nu reuşeam să-l alung din minte. Şi, ceea ce era mai ciudat, îmi era drag şi-mi părea rău de el, puteam să plâng după el în vreme ce-i chemam moartea. Aşa a fost. Şi mă roade ruşinea acuma când scriu. Dar aş putea să trec peste această urâtă recunoaştere, să tai peste litere ori să rup în bucăţi această foaie de hârtie. Ce s-ar schimba atunci?
Insist totuşi să  spun această poveste a mea, să salvez bucăţile şi bucăţelele vieţii mele de la scurta şi înşelătoarea ţinere de minte. Mi-e teamă că întârzii şi că multe au fost roase ori mâncate de timp. Aflu acest lucru abia acum, în vreme ce scriu şi cu încordare smulg din mine cele trăite, ca pe o apă tulbure dintr-o fântână puţin adâncă ori ca pe nişte cărămizi sparte şi prăfuite dintr-o ruină. Vin momente când mă trădează răbdarea şi mă cuprinde lipsa de curaj îndemnându-mă să renunţ. Cui îi foloseşte această destăinuire, mă întreb eu atunci. Cu ce drept să-i încarc pe alţi oameni cu viaţa şi soarta altuia? Sunt prea individualist: scriu numai despre mine însumi, numai despre cele trăie de mine, despre cele văzute şi auzite de mine.Mă gândesc: poate în pana mea ar fi mai puţină fiere dacă aş putea să mă uit pe mine însumi. Într-o asemenea poveste eu aş avea un alt nume, o altfel de viaţă şi nimic nu s-ar petrece în Kosovo. Soarta mea răscroită ar fi mutată undeva în Africa, în visul cuiva, într-un alt timp, sau poate povestea nici nu ar avea conţinut. Citesc că acum este la modă ca scriitorul să înşire la cuvinte, indiferent care, fără puncte, fără virgule, cititorul fiind acela în sarcina căruia cade să aranjeze cuvintele şi să caute un sens. Un asemenea stil se apreciază foarte mult. Eu, din păcate, trebuie să scriu cum a fost şi cum am ţinut minte. Fără a înfrumuseţa şi fără a urâţi  nimic sau pe nimeni...
La ora şase am fost deja la Prizren. Am dat pe acasă pentru a mă schimba şi pentru a face un duş. În cutia poştală am dat peste o scrisoare de la unchiul Danilo, din Ljeskovina.

Dragă Ilija, noi suntem bine şi sănătoşi ceea ce-ţi dorim şi ţie.  Am semănat grâul şi am curăţat terenul defrişat. Copiii învaţă bine şi ascultă şi îţi trimit multe salutări. Avem doisprezece miei şi şi doi viţei. E bine, mulţumim lui Dumnezeu. Ieri l-am  înmormântat pe Krsta Maletić, odihnească-se în pace. Să ştii că te-a pomenit des înainte de moarte. Moş Lazar te roagă să vii, de poţi cumva, să-l examinezi. Zace de mai mult de zece zile, are în permanenţă febră şi nu poate nici să se scoale. Eu am foarte mult de lucru, nu am timp nici să-mi fac cruce. Să nu te necăjeşti pentru cele ce-ţi scriu. Tu ştii şi ştiu toţi de prin partea noastră că eu am fost în blestematul acela de război de partea voievodului Mitar Žeravica. Mi-au judecat şi mi-am executat pedeapsa. Într-o zi au venit să mă interogheze câţiva în civil, probabil că sunt de la Udba* din Mostar ori Sarajevo. Nu m-au dus la închisoare, ci le-au dat de lucru la toţi din casă. M-au întrebat aceleaşi lucruri ca şi atunci, la judecată. A fost demult, astfel că  jumătate  s-a zvântat. Noroc că păstrez sentinţa. Le-am arătat-o, dar ei nici nu s-au uitat la ea. Au zis că au şi ei una la fel, voiau să-mi aduc aminte de tot şi să povestesc ceea ce mă întreabă. Au stat o jumătate de zi. Asta nu-mi miroase a bine, întrucât au spus că vor veni din nou. Îţi voi povesti mai amănunţit când ne vom vedea. Te iubim mult cu toţii, îndeosebi moş Lazar.

 M-am dus la serviciu îngrijorat şi indispus. Din nefericire, în parcarea din faţa spitalului am dat peste Mirjana. Cu mintea de acum, i-aş fi dat zâmbind bună dimineaţa. Atunci, însă, am mărit pasul şi m-am oprit abia atunci când nu am putut să-mi continui drumul de pantofii şi sânii ei.
- Aşa, care va să zică, neisprăvito - îmi scăpă otrava printre dinţii încleştaţi. - Nu a fost nimeni... nici un bolnav, nici miliţia, nici... eu înseamnă că am înnebunit!
- Ruşine... mie mi-e groaznic de ruşine... nu mi-o pot ierta, doctore! - îşi muşcă ea degetele de la o mână. - M-au silit... am trebuit... Nu mai îndrăznesc nimic să vă spun... plecaţi, plecaţi, vă rog, să nu ne vadă împreună!
- Pfui! - m-am întors eu să n-o mai văd. 
Mintea ascuţită a răzbunătorului mă duse la doctorul Krstić şi la medicul primar Murici. Dădeam pe afară de satisfacţia că-i voi face de ruşine, că-i voi umili. Însă de cum am păşit în sectorul de neuropsihiatrie, mă fulgeră un altfel de gând. Îi voi face necazuri lui Ljubo dacă dezvălui unde am fost şi ce am aflat. Vor inventa şi vor aranja ei ceva pentru a mă împinge din nou în minciună. Colegul meu Bogdan Krstić n-are decât să mă examineze, aşa cum s-a stabilit ieri. Cu siguranţă că-mi va da şi concediu medical: tocmai bine, să merg până la Ljeskovina! Iar mai târziu, când se însănătoşeşte Ljubo, voi veni cu el la spital şi mă voi bucura de neputinţa lor de a contesta ori a mă păcăli.
- Cum te simţi în dimineaţa asta, viteazule? - strigă doctorul Krstić de cum mă zări. - Ai dormit?
- Mă ia uneori cu ameţeli, Bogdane!
- Surmenaj, nimic altceva... nu-ţi fă probleme - mă consolă el şi imediat dete dispoziţie să se grăbească cu analizele urinei şi sângelui şi să înregistreze cum îmi funcţionează creierul.
Iar când toate astea fură terminate şi mă mai examină şi el cu atenţie, notă că se afla în discuţie extenuarea nervoasă şi iritarea. Se întâmplă, dar nu e nimic serios. De trei ori pe zi, după mâncare, să iau anumite medicamente şi, până joia viitoare, să nu vin la serviciu. Îmi recomandă să mă duc undeva la munte, să mă plimb şi să mă odihnesc. Pot să citesc doar lecturi uşoare, care nu obosesc şi nicidecum să nu mă pun la volan până iau medicamentele.
Toate astea i le spuse la telefon şi doctorului Murici. Îmi spuse din partea interlocutorului că medicului primar i-ar face plăcere să trec pe la el. Celălalt dorea, îmi spuse, să mă salute personal.

- A, arătaţi mai bine decât ieri, mult mai bine - grăi Şefcet Murici. - Credeţi-mă, am bănuit o stare de preepilepsie, la... Dar să lăsăm asta, colegul Krstić chiar că mi-a făcut o bucurie.
- Oare halucinaţiile preced atacurile de epilepsie, tovarăşe director?
- Se întâmplă, se întâmplă şi asta, colega Jugović. Răposatul meu unchi a suferit de aşa ceva. Cu trei-patru zile înainte de atac devenea logoreic... ştia ore-ntregi să discute în contradictoriu cu unul sau altul şi să ţină cuvântări. Urmărea prin casa şi prin curtea noastră nişte bandiţi tâlhari pe care doar el îi vedea şi li se adresa pe nume şi prenume... Aşa este asta, ce să-i facem... a murit, săracul, anul trecut.
- Voi pleca în Herţegovina, bunicul mi s-a îmbolnăvit rău de tot... Să vă aduc... aţi gustat vreodată smântână şi brânză de burduf?
- Mulţumesc, mulţumesc mult, dar nu trebuia. Am auzit că este o specialitate de clasa întâi?
- Nu ştiu, fiecăruia ceea ce este al lui este cel mai frumos şi cel mai gustos.
- Da, asta e-adevărat... Dar, dacă pot să ştiu, unde anume veţi călători?
- Acesta, tovarăşe director, este un sat. Un sat fără curent electric, fără apă în casă, fără drum pe care să meargă maşinile. Acolo se trăieşte la lumina lămpii şi a lumânării, ca pe vremea turcilor, ba chiar mai rău decât în urmă cu o sută ori două sute de ani.
- Au, pe Dumnezeul meu! - se încruntă el. - Nici nu mi-am putut închipui că mai există aşa ceva în Herţegovina... Păi acolo vă veţi plictisi...
- Nu, eu am crescut într-un astfel de sat.
- Ce să-i facem... aşa este - privi el la ceas. - Dar eu ce să fă ofer drept cadou? - se ridică el de la masă şi se duse până la raftul plin de cărţi. - Aţi citit... staţi să o găsesc... l-aţi citit pe Tucović?
- N-am citit, din păcate, nimic scris de el.
- Atunci vă recomand... a, da, iată, Serbia şi Albania, o carte frumoasă, importantă şi corect scrisă - mi-o întinse el, aplecându-se. - Citiţi-o şi după aceea vom sta de vorbă pe marginea ei. Şi... - privi iar la ceas - salutaţi-l pe bătrân şi pe părinţi.
- Nu am părinţi...
- Au, chiar că-mi pare rău. Scuzaţi-mă!... Dar când au murit?
- Au fost ucişi, tovarăşe doctor!
- Au, au! - se apucă el cu mâinile de cap. - Cetnicii din Herţegovina... da, da, am ascultat şi am citit despre ei.
- Musulmani... ustaşii musulmani, tovarăşe director!
- Cetnici ori ustaşi... asta e acelaşi lucru, aceleaşi lepădături, colega Jugović... Chiar că îmi pare rău, mă scuzaţi - îmi întinse el mâna. - Şi drum bun - strigă după mine.
Am trecut pe la farmacia spitalului să iau ceva antibiotice, sirop de tuse, tablete cu fier, ceva vitamine, ceaiuri. În autoservirea de peste drum de locuinţa mea am cumpărat o grămadă de ciocolate, bomboane, portocale, lămâi, cafea şi încă ceva mărunţişuri, să le duc pe toate la Ljeskovina. Mă gândeam să plec de îndată ce-mi fac bagajele şi-mi iau micul dejun. M-a apucat însă somnul şi am decis să mă odihnesc.
Am visat-o pe Milica: toată în alb, cu un buchet de flori în mână, stând în faţa bisericii Ljeviška din Prizren, cu hramul Maicii Domnului. Purta o barbă până la brâu, ca un călugăr. La spatele ei, de voal, erau legate trei cutii goale de conserve, aidoma celor pe care copiii albanezi le-au agăţat de sutana vlădicăi. Eu voiam să fug, să-i tai barba şi să-i desfac conservele, dar picioarele-mi erau ca de plumb, nu puteam nici să mă mişc... Un somn greu şi chiar urât. M-am trezit lac de sudoare. 
Am amânat plecarea pentru a doua zi. Am ieşit afară, m-am plimbat pe străzi, ba chiar m-am dus până la biserica  Ljeviška, am prânzit la un restaurant şi am citit ziarele. Am trecut de câteva ori şi pe la poştă, să le telefonez Milicei şi lui Ljubo. Dar ce să le spun la telefon? Să întreb cum se simte Ljubo? Să le spune că voi călători? Ar fi fost ridicol. Însă ceea ce aş fi vrut să spun nu îndrăzneam. De aceea m-am întors în micuţa mea locuinţă, în celula mea, să răsfoiesc măcar cartea pe care mi-a dăruit-o medicul primar Şefcet Murici.
A doua zi, de dimineaţă... există într-adevăr goluri mari în memoria mea. Îmi amintesc doar de faptul că în jurul prânzului am fost la Višegrad. De la Prizren până la Višegrad nu există nici o localitate. Priština, Mitrovica, Rožaje, Berane, Bijelo Polje, Priboj: aceasta a fost ruta  pe care am călătorit, dar totul, totul este acuma şters. De parcă aş fi dormit. Când şi de  ce au murit aceste ore din viaţa mea? Câte astfel de ore mai există? Acestea nici nu sunt ore moarte, ci luni, ani morţi. Murim şi nici nu ştim că murim, iar cortina morţii nu cade dintr-o dată, ci încet, gradat.
De la Višegrad la Gacko am luat nişte străini, ei doi, autostopişti. Erau, dacă nu mă înşel, din Canada. Curioşi şi foarte vorbăreţi. Mă apucai imediat să le povestesc despre podul de la Višegrad şi m-am bucurat de neaşteptatul şi gratuitul curs de engleză. Despre acest pod - povesteam eu pe îndelete - a fost scris şi un roman pentru care autorul a primit premiul Nobel. Beautiful!1 - strigară ei în cor. Le-am spus şi numele acestui scriitor, iar ei exclamară din nou: Beautiful! Le-am povestit despre marele vizir Bajo - despre Mehmed Sokolović... Pe la mijlocul poveştii, când am crezut că i-am entuziasmat, unul din ei întrebă: Is true that Yugoslavia Soviet Oriented?2 M-am gândit mai multă vreme ce să le răspund. Le-am spus: "Podul peste Drina l-au construit ruşii, iar Stalin personal l-a proiectat!" Am privit apoi în oglinda retrovizoare: erau stupefiaţi. Stalin! Stalin himself?3 Am râs: Yes, Honey!4 When he did it!5 - întrebă ea. "Păi, nu chiar aşa de demult", am răspuns. Four centuries agot6. Ea căscă gura: Is it possible?7 Eu abia mă abţineam să nu râd: It is, Honey. Russians can everything!8 Cel mai ciudat dintre toate a fost faptul că ei au crezut. Până la Foča s-au tot contrazis cât anume a trăit Stalin. Au tras cu înţelepciune concluzia că proiectantul podului a fost un strămoş de-al lui Stalin. După care au continuat să-mi pună tot felul de întrebări. Orice, numai să nu tacă, să se întâmple ceva. Trăiesc turci în Iugoslavia? Este minunat Dubrovnikul? Ce sunt de profesie? Şi, deodată: Marshal Tito is a very wise and great leader, is he?9 Le-am răspuns: "El este cel mai mare, cel mai înţelept."
M-am simţit mai uşurat la Gacko, atunci când am scăpat de ei. După obicei, am dat pe la Sikter Efendija. M-a obsevat când îmi parcam maşina şi nu-mi dete ocazia să-i fac o surpriză. Făcu de îndată o cafea şi aduse ceva rachiu.
- Tu - zise - ai venit la înmormântarea lui Lazar!
- La înmormântare! Păi m-au anunţat... eu am adus medicamente... când a murit, unchiule Halil?
- Ieri, să-ţi fie cu noroc... Îmbucă ceva, o să mergem împreună.
- Păi când a...?
- Trebuie să ne grăbim, poate l-au şi îngropat.

Maşina am lăsat-o la Fojnica şi am luat-o pe jos spre Ljeskovina. Mi se păru că Sikter Efendija îmbătrânise dintr-o dată. Rămânea în urmă la urcuşurile mai mari, răsufla greu şi se odihnea vreme îndelungată. Nu se arăta deosebit de vorbăreţ, dar pe mine mă asculta cu atenţie. I-am povestit despre ură, despre divizările şi migraţiile din Kosovo, neştiind că repetam multe din cuvintele Milicei, cuvinte împotriva cărora, în urmă cu două zile,  m-am revoltat. "Da!" - răspundea  el tranşant şi enigmatic. Acest "Da!" al lui însemna cel mai des că lucrul pe care-l auzea nu-l interesa, dar, câteodată, în felul acesta îşi reducea el la tăcere interlocutorul plictisitor şi vorbăreţ. Mă surprinse când spuse: "Fereşte-te de arnăuţi, pute a rău până ajung!" Dându-mi singur seama cât de mirat eram, m-am grăbit să-mi explic. " Mă interesez, fiule, de la  toţi aceia care vin din Kosovo, iar eu îi cunosc, cum trăieşti şi cu cine te tovărăşeşti. Şi ştii pentru ce mă bucur cel mai mult?  Mă bucur, fiule, de faptul că  toţi cei pe care-i întreb despre tine nu te cunosc. E bine că eşti retras şi însingurat şi pentru că nu te amesteci cu lumea care merge spre ţeluri de-a-ndoaselea. Nu mă tem că ei îţi vor suci capul şi te vor atrage în horă, dar mă  tem că te vor ataca de cum vei începe să-i deranjezi. De aceea: Ţine-te departe de ei şi de toate cele ale lor... Fereşte-te de arnăuţi, eu îi cunosc mai bine decât tine!"
Când am aflat că nu sunt un musulman din Osmanovicii şi că, de fapt, Osmanovicii erau cei care (mi-au dat numele, mi-au dat prenumele şi în casa cărora am crescut) mi-au ucis toată familia şi întreg satul Jugovicii, în aceste cele mai cumplite zile de deznădejde Sikter Efendija m-a luat de mână ca pe un copilaş şi m-a purtat prin curăţătorie. Acest fost creştin şi rubedenie a fostei familii sârbeşti de domni Barbarić, acest vlăstar al foştilor turciţi şi islamizaţi bei Barbarić, acest fost hoge de Gatačka, Halil Barbarić, nu permitea să pier în crimă, în răzbunare ori nebunie."Nu diviza lumea, fiule" - îmi spunea - "nici după steaguri, nici după lăcaşuri de rugăciune şi căciuli, nici după nume. Popoarele, credinţele, ideologiile, nimic din toate acestea nu există în faţa lui Allah. Există numai - oameni şi neoameni!" Despre sine zicea: numele-i era turcesc, iar prenumele, sârbesc, un pantof islamic, iar celălalt, creştin, strămoşii i-au fost sârbi, strămoşii au vrut să fie turci, chiar dacă vorbeau sârbeşte! "Haide"  - glumea el - "împarte-mă, când toate astea sunt în acelaşi suflet, în aceeaşi minte şi-n acelaşi trup." Acelaşi Halil Barbarić, care-i sictirea şi pe ustaşi şi pe partizani şi pe cetnici, refuzând să se pună sub oricare steag al urii şi divizării, şi pe care din această pricină l-au poreclit Sikter Efendija - astăzi mi-a spus: "Fereşte-te de arnăuţi, pute a rău până unde ajung!" Ce i s-a întâmplat? Nu  cumva mă încearcă? Ori l-a măcinat indispoziţia bătrânească? L-am întrebat: Rabija cum se simte? "Da!" - răspunse el cu asprime şi, lucru pe care l-am simţit, m-a înjurat în sine. De parcă  mi-ar fi spus: "Du-te şi întreab-o! Ea nu e mama mea vitregă, ci a ta, şi nu pe mine m-a înfăşurat în scutece şi m-a alăptat, ci pe tine!"

Am zărit Ljeskovina şi, pe culmea de deasupra lui, cimitirul: lumea deja se împrăştia. Nu mai era vreme să dăm întâi pe la casa răposatului, astfel că am luat-o în grabă spre deal, cu acele daruri în mână şi-n plase. Ne-au observat, de acolo de sus, şi pe noi.
- Nu-ţi voi  uita  asta niciodată! - mă întâmpină unchiul. - Pentru Dumnezeu, de ce nu vine Ilija! - acestea au fost ultimele cuvinte ale răposatului - mă îmbrăţişă el cu putere. Se sărută şi cu Efendija.
Doar mărinimia sau norocul îndrăznesc să stârnească lacrimile în ochii unui bărbat! Mi-am amintit de aceste cuvinte ale lui Ljubo, că altfel aş fi început să plâng lângă mormântul bunicului. Încovoiat, am dat roată gropii astupate, aşezam pe mormânt bulgării de pământ şi mă gândeam: Care este dreptatea cerească, de există, şi de ce a aranjat astfel totul? A avut răposatul, în patruzeci şi unu, patru fii, nevastă, două nurori şi patru nepoţi. I i-au ucis pe toţi, a pierdut totul în afară de Danilo! I-au ucis şi pe toţi cei din partea nevestei, mai puţin pe mine! Dar şi noi doi, unchiul Danilo şi cu mine, am scăpat întâmplător. Cum aşa, Efendija, că în faţa lui Allah nu există nici popoare, nici stindardele lor? Ei au fost ucişi doar fiindcă au purtat numele unui popor... Există, zici, doar fraţi şi fraţi răi, oameni şi neoameni. Cum, înţeleptule Efendija, cine este cine înainte de a veni să ne ucidă? Sau poate ştii tu, bunicule Lazar? De două ori în acest veac ne-a tăiat aceeaşi mână: îţi mai aminteşti când îmi spuneai asta? Şi când ai spus că, de va fi să ne taie această mână pentru a treia oară, te vei băga în lâna aceea de oaie pe care o ţineai pe perete, la căpătâi, în loc de icoană! Iar luna trecută, în faţa bisericii din Prizren, o femeie, nu-i ştiu numele, se lovea cu pumnii în piept şi se tânguia: Dacă răbdăm toate acestea, noi nu suntem nici popor, nici oameni, ci oi de tăiat!" Au băgat-o la casa de nebuni... ferice de tine, ai murit la timp, fără lână de oaie pe tine, bunicule Lazar!
- Pentru odihna bunului tău suflet - am vărsat eu un pahar de rachiu. Am îngenuncheat şi am sărutat crucea de lemn. La fel făcu şi Efendija.
Şi tocmai pe când plecam, din pădure se iviră nişte oameni: pe umerii lor am observat o năsălie! A murit careva, m-am gândit.
- Cei din Slivlje... îl duc pe Vasilije!... alergă Danilo în întâmpinarea lor.
Lăsară  năsălia la pământ, lângă mormântul lui moş Lazar. Iar din năsălie, ajutat de forţa şi mâinile altora, se ridică un bătrân în haine muntenegrene, împodobite cu medalii. L-au sprijinit  să nu cadă. Danilo îmi şopti: Prietenul lui Lazar din primul război mondial. Împreună au trecu peste Albania! A trăit în America, s-a întors nu demult, să moară aici.
Bătrânul se opri liniştit şi-şi ridică mâna tremurândă, pentru a saluta milităreşte. Raportă:
- Domnule plutonier, la apel soldatul Vasilije Srdić, din plutonul trei, compania a doua, batalionul doi din Divizia Drina! Bandele arnăuţeşti, care ne-au ucis răniţii şi bolnavii, au fost lichidate! Cu credinţa în Dumnezeu, Rege şi Patrie! - Tăcu, apoi continuă: - Pe duşmani i-a risipit focul din inimile şi tunurile sârbeşti... Eliberat Skoplje al lui Dušan! Eliberat sfântul Kosovo! Eliberat Nišul! Eliberat Belgradul! Sfântul Cetinje, eliberat! Banatul, Bačka, Bosnia, Slavonia, Herţegovina noastră, toate au fost eliberate. Permiteţi-mi să plec, domnule plutonier!
Îşi lăsă mâna în jos. Rugă să i se dea de pe mormânt un bulgăre de pământ. El sărută acest bulgăre. Şi se cruci. Şi zise:
- Odihneşte-te în pace. Uşoară ţi-a fost această ţărână, dragul meu Lazar!
Îl puseră din nou pe targă şi pornirăm cu toţii spre casa răposatului, să prânzim. Bătrânul Vasilije ţinu acolo un toast, mai stătu puţin după care plecă. Şi el, spuse la despărţire, va fi cât de repede alături de Lazar. În fiecare noapte, în somn, îl mângâie arhanghelul morţii cu aripile sale. I-ar face plăcere ca la înmormântarea lui Danilo să spună ceva în locul lui Lazar.
Aici ar trebui să mă opresc şi să-l iniţiez pe cititor în discuţiile purtate la masă, în rugăciuni şi obiceiuri. Ar trebui spus că mortul fusese un om credincios şi explicat de ce a fost înmormântat în lipsa preotului. Cititorul ar afla că în afară de preotul pravoslavnic din Gacko nu mai exista niciunul prin apropiere. Au fost ucişi în război, de ustaşi, iar după război părinţii nu s-au încumetat să-şi trimită odraslele la şcolile teologice, deoarece pentru noua putere "purtătorii de sutane" erau simbolul orânduirii burgheze, a hegemoniei velikosârbe, a înapoierii şi a tot ce era mai întunecat. N-ar trebui ascuns nici faptul că aceeaşi putere a grăbit pregătirea hogilor şi construirea de noi geamii, în timp ce în această parte a Herţegovinei  romano-catolici şi biserici ale acestora nici nu existau. Cititorul rămâne văduvit de multe alte amănunte pe care eu nu doresc nici din întâmplare să le amintesc. Despre oamenii din jurul sofralei din casa bunicului*, despre cum erau îmbrăcaţi, ce fel de încălţări aveau, ce pâine mîncau, despre ce anume povesteau şi de ce înainte de a începe discuţia mereu privesc  în jur, de parcă îi ascultă cineva pe ascuns, despre toate acestea ar scrie mai bine cineva care îi cunoaşte pe aceşti oameni. Pentru el totul va fi nou şi se va mira de multe lucruri pe care eu, crescut cu ele, nici nu le iau în seamă. În vreme ce prânzeam am auzit că  unchiul Danilo l-a chemat pe preot. Un străin s-ar fi mirat: de ce nu a venit acest preot? O astfel de întrebare, însă, nu punea nimeni din Ljeskovina. Ei ştiau că răposatul "a uneltit împreună cu duşmanul poporului şi criminalul voievod cetnic Mitar  Žeravica...", ştiau dinainte şi pe de rost ce anume i-a spus puterea populară preotului, să nu vină, ori i-ar fi spus, de ar fi venit. Şi acceptau asta cu resemnare, ca pe o furtună de zăpadă ori inundaţie, ca pe ceva ce nu le este chiar pe plac, dar este inevitabil şi se află în afara puterii lor... În încăpere încă se mai bea şi se mânca atunci când intră alergând cel mai tânăr fiu al lui Danilo şi strigă:
- Tata, vine miliţia!
Oamenii lăsară paharele şi lingurile în aceeaşi clipă, de parcă le-ar fi comandat careva. Ştergându-se pe mâini ei îşi întoarseră privirile spre uşă.

Intrară ei trei. Doi tineri şi unul mai în vârstă, încărunţit şi cu mustăţile gălbioare. 
- Bună ziua şi poftă bună, tovarăşi! - salută cel mai în vârstă.
- Bună ziua! - răspunseră într-un glas cei din Ljeskovac. -  Ce vânt v-aduce pe la noi?... Poftiţi la o cafea - îi îmbie Danilo.
- Mulţumim frumos, noi am prânzit.
- A murit tatăl meu... poate că... potrivit obiceiului se bea câte un pahar de rachiu.
- Mulţumim frumos, nu avem timp.
- Pentru atâta doar trebuie să aveţi timp - se amestecă în vorbă Sikter Efendija. - Nu se vor prăbuşi nici slujbele, nici lumea.
- Tovarăşe, noi ne facem treaba - zise din nou cel mai în vârstă. Colegii lui mai tineri tăceau, vorbea doar el. - Cine de-aici este tovarăşul Danilo Vukotić?
- Eu sunt - răspunse unchiul.
- Pregăteşte-te, tovarăşe şi vino cu noi!
În  tăcerea care se instală se auzeau doar tic-tac-urile ceasului de perete, de deasupra patului pe care, până ieri, zăcuse moş Lazar. Năucit şi nemişcat, unchiul se uita ba la miliţieni, ba la cei din Ljeskovina, aşezaţi în jurul meselor. Ţinea în mână un pahar cu rachiu pe care-l oferi neaşteptaţilor musafiri.
- Ce mai aştepţi? Pregăteşte-te! - repetă conducătorul patrulei, dar acum cu un ton  puternic, de forţă.
- Vă rog... cel mai bine aş... - murmură unchiul Danilo. - O să vin mâine, când şi unde spuneţi... nu astăzi... vă rog... doar acum un ceas ce l-am îngropat pe tata!
- Tu nu auzi, banditule, ce ţi se spune?! strigă cel încărunţit.
- Cu ce a greşit? - am întrebat eu încet, cu teamă. Ştiam de ce-l duc, dar mă prefăceam că nu ştiu. Dar, pe moment m-am şi speriat la gândul că ei sau stăpânii lor au citit scrisoarea pe care mi-o trimisese unchiul.
- Tu, tovarăşe, să taci şi să-ţi vezi de treburile tale? - se încruntă mustăciosul.
- Siktir! - sări Efendija. - De la înmormântare... asta nici ustaşii... Siktir, când vă zic!
Gata cu Efendija, m-am gândit eu. Îl vor desfigura de-l vor prinde şi-l vor arunca pe jos, sub picioarele lor. Până şi unchiul Danilo se uita cu înfrigurare la Halil, zdrobit că nu putea să-l apere şi uitând că veniseră după el însuşi.  Conducătorul patrulei, însă, se trase un pas înapoi şi făcu un schimb de priviri cu tinerii de lângă el. Încercă să spună ceva, dar, deodată, îşi pierdu şi stăpânirea de sine şi puterea şi cuvintele. Se comporta ca un râu când dă de-o stâncă şi se desface pentru o clipă,  ca un câine puternic ce bate în retragere când pisica fugărită se zbârleşte şi se stropşeşte la el, ca orice forţă când dă de ceva ce i se opune. Dar asta nu dură mult.
- Tovarăşe, eu vă atenţionez... nu mă jigniţi... a împiedica organele de ordine să-şi facă datoria se pedepseşte potrivit legii! - se reculese în cele din urmă cel mai în vârstă.
- Eu garantez pentru acest om bun - spuse şi Efendija mai calm.
- Dar cine eşti tu, amice?
- Am spus ce am avut de spus. Astăzi nu-l veţi duce, eu garantez pentru el!
- Arătaţi actele de identitate!
- Siktir! - răspunse Efendija.
- Cartea de identitate, banditule! - spuse celălalt, ducându-şi mâna la armă.
- Lăsaţi omul în pace, asta este casa mea... iată, voi fi gata de îndată - spuse unchiul Danilo. - Nu... stai jos, linişteşte-te, te rog, Halil!
- Poate..., Mujice... - tremura glasul lui Efendija. - Termină tu ceea ce a intenţionat tatăl tău să facă de Crăciunul din patruzeci şi doi!
- Ce spui... poftim? - parcă se sperie miliţianul de ceva.
- Îţi spun, Mujice, că tatăl tău Behbija a vrut să mă omoare! A fost beat, de dorinţă, când a auzit că tovarăşii lui i-au ucis pe Jugovici la masa de Crăciun! Şi... iată, Mujice, am văzut că tu eşti puterea, că şi tu vânezi aceeaşi bandă, pe fiul lui Lazar şi pe mine... banda, chiar că suntem o bandă, şi tatăl tău ne-a numit şi ne-a vânat astfel!
- Tovarăşe, eu vă atrag atenţia... vă atrag atenţia pentru ultima oară! - desfăcu el tocul şi scoate pe jumătate pistolul. - Eu îmi fac treaba şi ei... ce ustaşi... eu n-am nimic cu asta... eu sunt - arătă el spre boneta lui - cu stea şi... mareşalului Tito, lui i-am jurat!
- Da! - oftă Efendija, stând la masă. - Da! Rele vremuri, oameni buni!
- Iată, luaţi-mă şi pe mine! - se întoarse unchiul Danilo din cealaltă încăpere. Se apropie de conducătorul patrulei şi-şi întinse mâinile. - Poftim, legaţi-mă!

- Trebuie, aşa am primit ordin - scoase celălalt din buzunar o pereche de cătuşe lucitoare şi nişte chei.
- Te rog, Ilija, rămâi câteva zile... odihneşte-te, să nu lucrezi nimic.. vor face totul Jovan, Vidosava, Borika... rămâi, le va fi mai uşor - îmi spuse el în timp ce-i puneau cătuşele. - Fraţi şi vecini... prieteni... iertaţi pentru asta. Staţi... vă rog, şi prânziţi, ca şi cum nu s-a întâmplat nimic... Iar tu, Jovane, fiule, câmpul acela cu trifoi...
- Ia-o din loc! veni comanda şi el nu termină ceea ce avusese de spus.