JASTREBOV PRINDE CRIMINALUL

Ştafeta! De ce-ai pomenit-o, Ljubo? Şi de cine ţi-ai bătut joc? De ore‑ntregi mă gândesc la asta. Examinez pacienţii, povestesc cu ei, scriu reţete, însă gândurile-mi fug, îmi hoinăresc. Tu, Ljubo, nici nu bănuieşti ce ai rănit în mine...

Mama mea vitregă, Rabija, m-a scăldat,  mi-a îmbrăcat pantaloni noi, cămaşă şi o pereche minunată de opinci din gumă. Să le porţi sănătos, fericirea mea, şi să nu ne faci de ruşine - m-a condus ea până la şcoală. Ibro ne-a aliniat şi ne-a dăruit tuturor cravate roşii, de pionier. Tovarăşe Tito, căpşună din rouă - cântam noi prin Osmanovicii. Tovarăşe Tito, viorea albastră - cântam prin Jugovicii. Îl iubesc pe Tito mai mult decât pe mama - cântam pe drum, pe Čemerno. Drumul, larg şi presărat cu piatră măruntă. Niciodată până în dimineaţa aceea nu am văzut drumul atât de neted. În continuare în coloană, doi câte doi, şi ţinându-ne de mână, păşeam în josul muntelui. Deodată a claxonat cineva în spatele nostru! Aveţi grijă, copii! - a strigat învăţătorul şi noi, doar ce ne-am întors şi am observat uriaşul, am zburat de pe drum, în pădure. Ciudăţenia la apariţia căreia am fugit fusese un camion, vopsit în roşu şi plin de elevi, cu siguranţă de la oraş, deoarece erau cu toţii altfel decât noi, îmbrăcaţi mai frumos. Tovarăşe Tito, conducătorul nostru... cântau şi ei. Învăţătorul nostru ne-a mustrat cu blândeţe şi ne-a explicat că maşina, camionul acesta avea frâne şi şofer, un om viu care poate, când doreşte, să oprească acest colos. Puţin după aceea, el ne-a rânduit. Lângă fiecare stâlp de telegraf lăsa câte un elev şi ne ameninţa să nu ne mişcăm de acolo. Pe mine m-a aranjat ultimul. Ca orfan de război ce eram, am fost desemnat să preiau ştafeta lui Tito de la tinerii din Tjentište. Cincisprezece zile am învăţat propoziţia aceea de salut pe care, primind ştafeta, o voi spune-o. Să nu te încurci ori să uiţi - m-a mângâiat învăţătorul. Pionierii din Osmanovicii, iubite tovarăşe Tito, îţi doresc viaţă veşnică şi, pe lângă felicitarea de ziua ta, îţi transmit hotărârea lor de a-şi da viaţa la fiecare semn al tău, dacă trebuie! - am declamat eu dintr-o suflare şi învăţătorul m-a îmbrăţişat. Mamei mele vitrege Rabija un asemenea salut nu i-a fost pe plac. Trebuie spus undeva - zicea ea - că Osmanovicii sunt insultaţi de câinii aceia de  valahi, de cetnici. Nu vorbi despre asta că se poate întoarce împotriva noastră -  a încercat Dedaga să o lămurească. Şi de ce să se întoarcă împotriva noastră? -  s-a mirat ea. De aceea pentru că noi... ai uitat ce am făcut noi în Jugovicii şi... taci, că am început primii!. La care Rabija a strigat: Alija, fiule, bagă-i undeva pe câinii de valahi... ascult-o pe mama ta, iar Tito... el nu este valah şi, pe credinţa mea, n-o să se supere. Dedaga spunea una, ea, alta, astfel că învăţătorul a trebuit să judece. Salutul ştafetei, a spus el, l-a compus puterea populară şi nu e voie să se schimbe nimic. Atunci, Alija fiule, spune tot ce spune puterea... pe credinţa mea, puterea ştie cel mai bine  - a acceptat Rabija de îndată... Aşteptând să apară ştafeta recitam această propoziţie de salut cu voce tare. Ţinteam cu pietre păsările de prin coroanele copacilor din pădure, îmi rodeam unghiile, loveam în stâlpul de lemn de la marginea drumului şi, lipindu-mi urechea de el, mă miram de vuiet. Aceştia sunt stâlpi de telefon - mă întrebam. Şi cum se poate vorbi prin firele subţiri? Sunt firele goale pe dinăuntru şi...? Iat-o! a strigat învăţătorul şi mi-a întrerupt gândurile. Din direcţia canionului Sutjeskăi se iviră mai întâi nişte oameni ca din cer, pe motociclete, în haine din piele strălucitoare, cu nişte căşti colorate şi ochelari uriaşi! În urma lor începură să bubuie nişte limuzine, apoi maşini militare, apoi maşini de miliţie: toate aceste ciudăţenii le vedeam pentru prima oară, holbându-mă cu gura larg deschisă şi înghiţind praful pe care-l ridicau aceste maşini urlătoare. Iar în curând, de după cotitură ţâşni un jeep împodobit cu flori şi steaguri. Alături de el, motociclişti, în urma lui, la fel. În faţa jeepului alerga o fetiţă, purta ştafeta, însă era departe şi nu puteam să cunosc nici cum era  ştafeta, nici din ce era făcută. Ea o predă unui băiat, acesta din nou unei fetiţe şi aceasta, încă un pas şi va ajunge lângă mine. Trebuie să-mi spună ceva şi să mă sărute. Atunci eu voi recita şi... ea încetini, se opri... Nu se poate... păi ştafeta este ca moara de cafea a Rabijei! - m-am gândit eu decepţionat atunci când am zărit obiectul sfânt din mâinile ei. Pionierii şi tinerii legendarei Sutjeska - se revărsa glasul sonor al fetiţei - îi transmit iubitului mareşal Tito că minciunile şi clevetirile lui Stalin... - însă eu mă holbam la nişte aparate de pe jeep (cu siguranţă că erau aparate de filmat) şi nici nu auzeam, nici nu ascultam nimic. Recitându-şi partea sa, fetiţa îmi predă drugul colorat şi strălucitor şi mă sărută de două ori.  Pionierii din Osmanovicii - am început eu, însă jeepul, încărcat cu aparatele acelea ce semănau cu nişte mitraliere, o luă atunci din loc. M-am gândit că vrea să mă calce şi am zburat la o parte cu moara aceea de măcinat cafea! Pietrele mi-au alunecat de sub picioare, motorul huruia în spatele meu şi, împiedicându-mă de o piatră, doar ce nu am scăpat obiectul sfânt. Parcă fără suflet, am alergat până la Hilmija Osmanović şi i-am predat... ştafeta ajunsese deja până la Gacko, iar eu plângeam cu suspine la marginea drumului. Învăţătorul Ibro mă îmbia cu bomboane, mă consola, mă mângâia...

Ţie, Ljubo Božović, ţi s-a întâmplat ceva asemănător? - am ridicat eu pentru a cincea oară receptorul şi mă frământam dacă să-i telefonez ori nu. Şi tu, Ljubo, ai purtat-o. Nu există elev, nu există student, nu există cioban, nu există vreunul de vârsta ta sau a mea care n-a alergat, care măcar o dată nu s‑a poticnit, dar nimeni n-a scăpat-o. O poartă şi acum şi o vor purta... atunci de cine-ţi baţi tu joc? Am cântat aceleaşi cântece, ne-am legat în jurul gâtului aceleaşi cravate, am învăţat din aceleaşi cărţi... Pe Bjelava, la Sarajevo, şi tu ai fost membru de partid. Da, atunci când a trecut ştafeta prin orăşelul studenţesc, ai ţinut chiar şi... o cuvântare. Ai vorbit minunat! Tu nu te-ai înfricoşat de camerele de filmat, nici nu ai plâns. Trăiască cel mai mare fiu al popoarelor noastre înfrăţite! - ai exclamat tu atunci, iar eu am aplaudat. Astăzi îţi baţi joc... mie doar îmi pare rău de tine, nu pot spune şi că te urăsc. De tine însuţi îţi baţi joc, Ljubo Božović! Nu există scuze. Dacă ai minţit pe Bjelava, dacă ai gândit altcumva decât ai vorbit, atunci asta înseamnă că nu eşti un om cinstit, ci un cameleon, un ipocrit. Dacă ai avut mintea rătăcită şi negrul ţi-a semănat cu albul, atunci este iarăşi o mană, o gaură în caracterul tău. Eşti un  neserios şi un om de paie, adică un aluat pentru orice fel de prăjitură, lut care să umple orice formă. Atunci ai purtat pe reverul sacoului de student insigna cu chipul lui Tito, iar acum, în casa ta, pe perete, fotografia ţarului rus. Atunci  ai fost Božović, din  Nikšićka  Župa,  acum  eşti Jastrebov, dintr‑un sat Gromuşka, din gubernia Tambovska. Cine şi de unde vei fi mâine, peste cinci sau zece ani? Omul este ca un pom, excelenţă! Se va usca trunchiul şi se va ofili fiecare frunză dacă dispare rădăcina. Din rădăcina de prun nu poate răsări un piersic. Poate... se poate adăuga un altoi şi astfel să se încrucişeze: mai departe n-a putut nici Miciurin... Tu, Ljubo, crezi că eu, de-aş fi putut, nu i-aş fi alungat pe Osmanovici din amintiri, din sânge, de peste tot din mine. De fapt, joc un rol, sunt şi eu un ipocrit, mă prefac în faţa Milicei şi a ta că i-am alungat şi am uitat toate cele de atunci. Numele mi-este piersică, însă-mi ascund visele şi sucul de prun în gânduri şi... mai ascund şi faptul că sunt şi piersic şi prun, nici piersic, nici prun, nealtoit... O minciună necesară, excelenţă, nu se poate schimba cu un adevăr necesar! Platon şi Nietzche sunt două soiuri, trunchiuri pe care doar Miciurin, prin altoire, îi poate uni şi lega. Vreau să spun că şi eu sunt pentru adevăr, Ljubo. Dar dacă minciuna se află în rădăcini, atunci, crede-mă, ceva din această minciună trebuie să rămână şi în adevăr. În fine... şi această minciună este crescută dintr-un amestec anterior de minciună cu adevăr... asta nu este... Ljubo, vreau să spun, nici minciuna  adevărată... nu este, aşa ceva nu poate să existe... De zile-ntregi îmi povesteşti despre albanezi, însă numai despre cei răi, despre cei perfizi şi stricaţi. Există şi altfel? Te afli de mult aici şi, fără îndoială,  îi cunoşti pe albanezi şi tot ceea ce se întâmplă în Kosovo şi Metohija mult mai bine decât mine. Totuşi... nu cred totuşi în poveştile tale, fiindcă sunt toate la fel, sunt toate la fel de colorate. Da, te-au furat din salonul de spital, iar mie mi-au lipit halucinaţii, viziuni. Au legat conserve de sutana vlădicăi, i-au zdrobit degetele stareţei pe care am vindecat-o. Se povesteşte că în Priština doctoriţa Mekuli castrează nou-născuţii sârbi. În fiecare zi cineva se mută, cineva fuge spre nord. Şi eu, Ljubo, observ toate acestea. Nu trăiesc în Prizren nici cu ochii legaţi, nici cu urechile lipite. Iată, vineri, de 4 mai, atunci când furios pe tine am plecat din Đakovica... am dat atunci în uşa mea de un fluturaş. Scria: Afară, porc de sârb, aici este Albania! Iar astăzi... dimineaţa, o piatră cât palma mi-a spart sticla de la fereastră şi a căzut în cameră! În cutia poştală, un alt fluturaş: Vouă, căcaţi de sârbi, vă lipseşte încă un Jasenovac! Aşa scria, cu litere mari, şi încă în cirilice. Probabil pentru că este astăzi 9 mai. Ziua victoriei. Am dus această înjurătură la postul de miliţie... mi s-au scuzat oamenii, mi-au oferit cafea, nu se puteau opri din mirare. Au luat fluturaşul, mă vor anunţa de va fi găsit acel nebun... aşa este, Ljubo, însă eu cred că există albanezi... majoritatea dintre ei, cred cu tărie, îi acuză pe ticăloşi. Dar cred şi faptul că ura le este provocată, nu poate nici ura să răsară din nimica. Iată, numai ce l-am citi pe Tucović, cartea aceea pe care mi-a dăruit-o medicul primar Murici. În 1912 şi 1913 , Ljubo, armata sârbă a făcut aici multe crime! Ştii, să zicem, de masacrul albanezilor de la Debar, de la Uroševac şi Merdar? Ştii, şi tu l-ai citit pe Tucović, numai că despre asta nu spui nimic. Mai multă toleranţă, mai mult merhamet... ştii ce înseamnă merhamet, Ljubo Božović? Vezi, m-am hotărât să nu le dezvălui niciodată nici lui Murici, nici lui Krstić că , în noaptea aceea, tu nu mi te-ai năzărit, ci exişti şi eu te vizitez. Că te-am vizitat, mai bine zis. Mi-a trecut supărarea, iar Milica... aş veni cu drag, însă mi-e teamă că nu voi putea suporta, dacă... este chinuitor să te asculte cineva şi când eşti Božović şi când eşti Jastrebov. De n-ar fi Milica... sunt deja şase zile de când nu o mai văd... ţie, Milica, îţi lipsesc? Măcar puţin, măcar câteodată? Iar te-am visat alaltăieri noapte. Din nou, tu toată în alb, în rochie de mireasă, fără Ljubo lângă tine. Închipuie-ţi, el s-a prefăcut în porumbel şi uguie în biserică, poate şi în afara ei, dar nimeni nu-l vede. Şi am mai visat, Milica, că-ţi citesc în ceaşca de cafea, într-o cafenea pe Trebević... era iarnă, tu-ţi suflai în palme şi erai rumenă-n obraji. Deodată, închipuie-ţi, aceea nu era o cafenea, ci casa cuiva... a cui casă şi unde... nu ştiu, nu-mi amintesc, îmi amintesc doar faptul că Halit Beriša săpa cu  târnăcopul, dărâma un zid şi nu i-am putut smulge târnăcopul din mână. Iar infirmierul Zeciri... şi el, mi se pare, dădea târcoale casei... Ieri, la spital, îl întâlnesc pe Zeciri: avea un plasture deasupra sprâncenei stângi, iar eu exact cu acel plasture l-am visat! Lui Zeciri i s-a născut ieri un fiu, al patrulea la rând, aşa că a plecat de la spital să cinstească. Nu m-a ocolit nici pe mine. Medicul primar Murici se bucură că ne-am împăcat. Oamenii leagă, oamenii dezleagă - a spus el. Mi-a promis că el, personal, va merge la directorul poştei pentru a mi se pune acasă un telefon. Va aranja, a spus, cel târziu până la sfârşitul acestei săptămâni. Voi putea atunci, Milica, să te sun şi când eşti la serviciu, când Ljubo nu ascultă. Iar tu... - sună telefonul.

- Da, vă rog! - am ridicat eu receptorul.
- Aveţi Gacko, doctore - spuse fata de la centrala telefonică. - Abia am reuşit să prind legătura.
- Alo... alo, Milosava, mă auzi... tu eşti, Milosava?
- Da... cine altcineva...  cine-i... cârâie un drac, nu se aude nimic.
- Doctorul Ilija... eu sunt, Milosava, te sun din Prizren. Vreau să te rog - intră un pacient şi începu să povestească ceva în albaneză. I-am spus să aştepte, până termin convorbirea. - Alo, Milosava, alo... mă auzi?
- Pe Dumnezeul meu, ei au... eu nimic nu-ţi mai... alaltăieri... am văruit - prindeam eu doar câte un cuvânt.
- Cheamă-l, te rog, pe Efendija, să vină la tine, iar eu voi suna mai târziu.
- A dat cheia... blestema-te-ar Dumnezeu că bâzâi... pe la jumătatea văruitului... de unde să ştiu eu pentru ce... Nici un fel de mesaj... eu, doctore, am făcut curăţenie şi am văruit peste tot! 
- L-au arestat pe Efendija, Milosava?
- ... la Trebinje. I-au pus... pe unchiul tău... în grinzile lui.
- L-au luat, zici, pe Efendija la Trebinje?
- Eu mă duc mâine... pe linia asta... conductorul Zaim... la Trebinje.
- Când a fost arestat?
- ... şovism şi judecată...  din Ljeskovina... ce vâjâi... ţine-ţi gura!
Legătura se întrerupse. Pacientul acela se apropie imediat de masă fără a-mi da măcar răgazul să-mi revin. Arestat? Nu încape îndoială, Efendija a fost arestat. Unchiul meu, Ljeskovina, şovinism (şovism, cum spune Milosava), văruit... asta-i asta, i-au poruncit să oprească văruitul şi l-au dus legat la Trebinje!
- Mă înţeapă la stomac, domn doctor - îşi scoase el cămaşa din pantaloni. - Iartă.. acuş-acuş trebuie... iartă în closet, domn doctor.
- Ce ai prânzit?
- Încă nimic... doare, bre doctor.
- Ce ai dejunat?
- Nimic... numai... numai un baclava şi doi ...
- Vomiţi?
- Cum să dau înapoi, eu mâncat toate astea.
- Am întrebat dacă simţi vreo greaţă şi dacă vomiţi?
- Puţin...  am greaţă, dar nu în stomac, ci aici... aici - arătă el spre gât.
- Soră! - m-am adresat eu oficial infirmierei Mirjana. - Daţi-i două tablete de reglan şi trei capsule de flonivin şi să le bea imediat. Luaţi-i  scaun şi repede la analiză. Iar până atunci...
Îmi părea rău de el şi, bătându-l pe umăr, i-am spus să nu-şi facă griji. Să facă ceea ce-i va spune sora Mirjana. Şi, pe viitor, înainte să guste, măcar să miroase mâncarea. Se învârtea pe loc şi tot mulţumea. Faţa-i era smochinită, ca la un bătrân, însă nu avea nici cincizeci de ani. Ştirb, fără trei dinţi din faţă, cu ceilalţi îngălbeniţi de la tutun. Era oare însurat? Cu ce se ocupa? Câţi copii avea? De unde era?
- Din ce sat eşti, gospodarule?
- Din Grnćara, domnu. 
- O duci bine?
- Se poate şi mai rău.
- Copii?
- Opt... patru în viaţă şi patru morţi... jumate-jumate.
- De la ce ţi-au murit copiii?
- Din voia lui Allah... de moarte, domnu.
- De ce n-ai chemat medicul, că atunci voia lui Allah... - telefonul începu din nou să sune.
Milica! Mă roagă să pornesc de îndată spre Đakovica. Zice că s-a întâmplat ceva groaznic. Ljubo e bine, bine sunt şi copiii, e bine şi ea... însă nimic nu e bine, ea telefonează de la poştă şi nu-mi dă explicaţii. Mă roagă să mă grăbesc. Mă va aştepta la ora patru, în parc, lângă monument, la capătul străzii Sârbeşti...

Am mai consultat doi pacienţi şi am părăsit spitalul cu zece minute înainte de încheierea orelor de program. Îmi treceau prin minte tot felul de lucruri, dar, din cauza ploii care a aşternut pe drum un strat de mâzgă, trebuia să conduc încet şi cu atenţie. Ce s-a putut întâmpla atât de groaznic? Nu a fost nimeni ucis, nu a fost nimeni bătut, nimeni nu este bolnav, nimeni nu a fost arestat. Vorbise cuprinsă de panică, pierdută. Să fi primit decizia de concediere? Nu, de la un asemenea lucru vocea nu-ţi tremură aşa. A încercat careva să o siluiască? Nu îndrăzneşte să-i spună soţului, însă nu poate împărţi ruşinea şi teama  numai cu ea însăşi. Dar e posibil... poate să fi dat Halit Berişa pe la bancă şi a ameninţat... dacă a scurtat termenul până la care ei trebuie să se mute? Ori dacă... dacă - şi acest gând mă sperie şi mă lumină. Dacă a izbucnit în casă scandalul şi ea a dorit să... Dar, dacă este aşa, de ce m-a chemat pe mine să vin urgent la Đakovica? Ar fi mai normal să vină ea la Prizren. Dar ea chiar vrea să vină la Prizren, vrea ca eu să o aduc. Păi da, ar fi venit cu autobuzul, însă nu are curajul. Ea singură mi-a povestit că, luna trecută, au siluit o fată, sârboaică. A plecat din Đakovica cu autobuzul şi, undeva pe drum, şoferul a oprit şi câţiva flăcăi albanezi au tras-o afară... Cercetările au fost rapid finalizate. Inspectorii i-au cerut fetei să le spună numele acelor flăcăi şi al şoferului sau numărul autobuzului în care au atacat-o. Nu a ştiut şi, evident, cercetările au fost oprite. De ce a telefonat Milica? Şi de ce m-a rugat să nu mă duc la ea acasă, ci să ne întâlnim în parcul de lângă... de lângă... - ea mă observase deja şi-mi făcea cu mâna, de sub umbrelă.

- Ce s-a întâmplat? - mi-am pus eu mâna pe umărul ei.
- Îţi mulţumesc... îţi mulţumesc foarte mult - spuse încet. Îşi plecă puţin capul spre stânga şi-şi lipi obrazul de mâna mea aşezată pe umărul ei.
- Povesteşte - i-am zis eu, protector. M-am apropiat puţin, să o îm-brăţişez. Nu cu amândouă mâinile, ci doar cu aceea pe care-şi apăsa obrazul.
- Să intrăm în maşină - se trase ea, dându-mi umbrela. Pe-aici umblă tot felul de lume.
- M-ai speriat, m-am gândit la cine ştie ce. În cele din urmă... mi-e şi ruşine să şi spun.
- Spune, dacă ai început.
- Vrei... cum să spun... am sperat că te afli în pragul divorţului - am zâmbit eu, ştrengăreşte, însă cu zâmbetul acesta nu am reuşit să ascund nimic.
- Asta nu e corect - se opri ea. - Este vorba de viaţă, gata e, nu mai există scăpare... cei norocoşi, doar cei norocoşi se pot gândi la divorţ.
- Am glumit... scuză-mă - am închis eu umbrela. - M-ai înţeles greşit... evident că un asemenea lucru nu ar fi fost corect... ce face baba aceea? - aproape că m-am bucurat văzând o bătrână stând îngenuncheată dinaintea busturilor  de bronz ale eroilor albanezi Emin Duracu şi Zef  Liuş Marcu.
- Se roagă... a venit să se roage lui Dumnezeu - răspunse Milica. - Aceasta este o biserică... acest parc este biserica noastră! - îşi făcu şi ea cruce.
- Biserică? Milica, ce tot spui?
- Noi, Ilija şi cu mine, ne rugăm aici. Şi în closetele publice... Aşa este, nu te uita aşa la mine. Closetele publice din Đakovica şi acest parc ne sunt nouă lăcaşuri de rugăciune!
Am intrat în maşină. Tăceam, aşteptam să mi se explice. Am privit spre parc: bătrâna stătea şi în continuare în genunchi şi-şi făcea cruce. De ce? Biserica, closetele publice, Emin Duracu! Nu pricep nimic. Tăcea şi Milica. Dădea din buze, vroia să spună ceva, răsufla repede.
- Te rog... te implor - izbucni ea în plâns şi-şi prinse mâinile în jurul meu. - Nu ne părăsi... mută-te... el a înnebunit! - se îndepărtă ea şi-mi lăsă mirosul părului şi al trupului său. - Înnoptează la noi, te implor! - îşi muşcă ea degetele cu dinţii.
- E-n regulă, voi înnopta... Milica, ce e cu tine? - i-am cuprins eu faţa cu mâinile. Nu plânge, se uită lumea... linişteşte-te... prostuţa mea - am sărutat-o eu pe obraz, pe nas, pe ochi...şi-atunci am început să-i strâng lacrimile cu buzele. - Nu te teme, prostuţo... ce s-a întâmplat... mă voi muta - o sărutam eu peste tot pe faţă, şi pe frunte, şi pe gât, şi-i încâlceam părul.
- Ce se întâmplă cu mine, Doamne?! - se cutremură ea deodată. Eu... noi am înnebunit, Ilija! - mă privi ea ruşinată. La miez de zi, în stradă... uită, te rog să uiţi.
- De ce să uit?
- Pentru că... pentru că... eu am înnebunit? - tremura ea toată - Nu am vrut, nici nu m-am gândit... mamă a trei copii, pe stradă...iar soţului...poate pe el nici nu-l vom mai găsi în viaţă! - izbucni iar în plâns.
- Ce s-a întâmplat? - mă trecu un fior. - Spune odată ce s-a întâmplat?
- De patru zile - îşi şterse ea nasul - Ljubo nu mai stă pe-acasă. Pleacă dimineaţa, se întoarce abia către seară. Îl întreb unde a fost, iar el... îşi închipuie, ştii şi singur, că e Jastrebov. S-a dus, spune, să adune dovezi.  S-a dus să strângă răul lui şi al meu, asta am aflat azi-dimineaţă. Azi-dimineaţă s-a sculat devreme, şi-a pus pe el costumul, chiar şi cravata... m-am gândit că iar şi-a propus să plece undeva anume. Îmi citeşte în ochi teama şi zice... că nu se duce nicăieri, ci doar vrea să invite pe cineva la cafea. A format numărul şi... aud că vorbeşte cu Halit Berişa. Vorbea mieros, amabil, tot numai un zâmbet... nici nu pot să cred. Îl cheamă să-i vândă casa, să negocieze preţul şi să discute despre mutare. Eu fericită... au auzit şi copiii, se bucură de faptul că vom pleca în Serbia...E gata, nu mai avem scăpare! - strigă, speriată. 
- Îţi pare rău după casă. Îţi pare rău după Đakovica. Despre ce vorbeşti?
- Îmi pare rău... îmi pare rău de copiii aceia, Ilija. Nu va trece asta doar aşa. Halit Berişa... - gemu ea cu putere. - Vine Halit Berişa, iar el, la costum, vesel. Şi doar ce se aşeză că Ljubo îşi îndreptă pistolul spre el! Acum, i-a zis, vei recunoaşte care din ţâţele mamei tale ai supt-o prima dată! Şi când şi cum, animalule, l-ai ucis pe fiul lui Mitar şi i-ai ascuns leşul în Albania! Apoi, după ce descrii frumos totul şi când semnezi... atunci vom discuta despre casă şi despre vânzarea ei... Eu am împietrit. Berişa, galben ca ceara, murmură ceva, aminteşte de copii şi nepoţi, oferă bani, dar Ljubo se duse în spatele lui şi-i propti pistolul în ceafă: Scrie, animalule, tot ce-ţi spun! Şi să nu cumva scrii... Tată, omoară-l pe arnăut!! - începu Vojin al meu să zbiere. Şi să nu scrii - striga Ljubo - nici un cuvânt dacă nu e adevărat. Reţine însă, nemernicule, că ştiu care este adevărul. Nimic nu se poate ascunde de Dumnezeu şi de ţarul rus. Scrie, când îţi spun! Ce să scriu, bunul meu vecin? - tremura mâna lui Berişa deasupra foii goale de hârtie. Scrie...  transcrie, tâlharule, de la punct până la punct! - îi puse Ljubo o altă foaie de hârtie pe care...  a conceput el, dinainte, declaraţia lui Berişa... E gata... Ilija, asta se va întoarce împotriva noastră! Te rog... te-am chemat doar să înnoptezi la noi... aici noaptea este groaznică şi fără asemenea lucruri. L-am chemat şi pe Veljko, fratele lui Ljubo, convinge-l, convinge-l cumva pe Ljubo să fugim la Nikšić...ce să fac, nu ştiu ce să fac, ajută-ne!
- Berişa a semnat?
- A semnat şi a plecat.
- Să anunţe miliţia?
- Aş fi vrut asta, însă... el nu lasă urme. El va rezolva asta pe tăcute, de cum va găsi în ce fel şi de cum se va sfătui cu ai săi.
- Ai grijă de copii şi... du-te mâine la Nikšić cu copiii...  o să vă duc eu.
- Cum să-l las singur?
- Nu va rezista nici el multă vreme, va veni repede după voi.
- Hai să mergem. Undeva aproape de casă eu voi coborî din maşină. Va bănui ceva dacă venim împreună.
- Copiii sunt acasă, cu el?

- Da, nu se duc astăzi la şcoală. E sărbătoare, Ziua Victoriei. Ziua nefericirii noastre.
Nu te teme, totul va fi în regulă.
- Grăbeşte-te, te rog. Acum e Mitar acolo, să nu plece. Mitar Rašović este maior în pensie, îmi povesti ea la repezeală. L-au pensionat în 1967, la 38 de ani. Nu din motive de boală, nu pentru că nu putea face faţă, nici pentru că l-a căutat pe Mitar. Simplu, a venit ordinul, uhn ucaz special, că trebuie să trimită în pensie câţiva dintre ofiţeri. Colonelul scrie că şi el a fost atunci pensionat. Şi încă vreo câteva sute de ofiţeri, aproape în exclusivitate cu toţii sârbi. Colonelul scrie că au făcut asta numai cu scopul de a curăţa armata de hegemonia sârbească. Un an de zile după plecarea în pensie, Mitar Rašović şi-a pierdut fiul cel mare. S-a îndrăgostit băiatul de o albaneză, mergeau împreună la şcoală. S-a dus într-o noapte la întâlnire cu ea, însă nu s-a mai întors niciodată. A dispărut. L-a căutat miliţia, armata, pescarii, salvamontiştii. Luni de zile a dat Mitar anunţuri la mica  publicitate prin ziare. Un flăcău minunat, ea l-a cunoscut, spuse. Scria poezii, juca baschet, cânta la ghitară. Fratele mai tânăr al lui Mitar a fugit cu familia în Serbia. Iar Mitar a aşteptat, a tot aşteptat. L-a susţinut speranţa deşartă că Srđan, fiul său, o să apară de undeva. A aşteptat şi a răbdat până acum vreo douăzeci de zile şi atunci a fugit şi el la Smederevo. Şi-a trimis acolo nevasta şi pe cei trei copii, iar el a rămas aici de unul singur, să-l aştepte şi pe mai departe pe Srđan. Şi iată, i s-a meritat...
- Iată, i s-a meritat aşteptarea! - spuse Milica. - Recunoaşterea lui Berişa... ce-i trebuie lui Mitar această recunoaştere, ce a câştigat cu asta?
- Să-l judece pe criminal. Măcar din acest punct de vedere să fie mul-ţumit.
- Cui să-l reclame? Să reclame judecătoria la judecătorie... tu ai... opreşte aici, să ies...