CENUŞA  NECHEMATULUI  OASPETE

- Nici de venirea fratelui meu nu m-aş fi bucurat mai mult - îi dădură lacrimile lui Ljubo de cum mă văzu. Unde eşti, pentru numele lui Dumnezeu? Câte zile sunt de când tu... nici măcar un telefon. Ţi-a trecut su-părarea? Ce mai e cu unchiul tău? - mă îmbrăţişă şi mă bătu pe umăr cu palmele acelea ale lui mari, fără intenţia de a-mi da drumul.
Îmi făcu, turnând rachiu în pahare, cunoştinţă cu Mitar Rašović. Mi-cuţul Vojin mi s-a aşezat în braţe şi-mi căuta prin buzunare.
- Mă bucur că v-am cunoscut - spuse Mitar. - Mi-au povestit Ljubo şi Milica despre dumneavoastră.
- Şi mie despre dumneavoastră şi fiul dumneavoastră. Chiar cu puţin timp în urmă... aşa este, ce să-i faci - doar ce nu m-am dat de gol că ştiu cine era criminalul.
Mitar era de statură mijlocie, cu ochii de-un albastru spălăcit, cu ma-xilarele puternice, cu nasul puţin alungit, cu sprâncenele dese, cu fire de păr albe. Mâna dreaptă îi tremura.  Sindromul lui Parkinson, m-am gândit. Pe bărbie avea o aluniţă proaspăt tăiată, probabil la bărbierit. Fuma ţinând ţigara în mâna stângă şi, nervos, în fiecare clipă, scutura scrumul.
- De Dumnezeu şi de ţarul rus...  da, dacă e să fim corecţi, de  Dumnezeu şi de consulul rus nu se poate ascunde nimic - strigă Ljubo. - Eu... azi-dimineaţă, concetăţene, consulul rus Jastrebov l-a prins pe asasinul lui Srđan! - adăugă victorios. - Aici, unde stai stai tu acum, a stat criminalul. Cu acest stilou... iată, cu acest stilou şi-a alcătuit declaraţia. Ţine, uită-te! - îi întinse o foaie de hârtie, scrisă.
Atunci intră Milica şi se prefăcu a fi surprinsă când mă văzu. Nici nu a visat, zise, că va da peste mine. A început să mă întrebe cum şi de ce nu am venit de atâta amar de vreme.
- Lasă-l, Ninocica, să citească declaraţia lui Berişa - o întrerupse el. - Şi nu-mi... altădată, Ninocica, ai mai multă imaginaţie. Ai ştiut bine că a sosit, de ce te prefaci că nu?
- Eu să ştiu că...
- Bineînţeles că ai ştiut - nu aşteptă să termine. I-ai văzut maşina, dragă. A parcat-o chiar în prag, lângă... bine, poate nici n-ai văzut, doar am glumit.

Eu,  Halit Berişa, din Đakovica, strada Bajram Ţuri numărul 29, constrâns de dovezile consulului împărăţiei ruseşti I.S. Jastrebov, recunosc de bunăvoie că la 14 august 1968 l-am ucis pe Srđan Rašović din Đakovica, strada Sârbească numărul 9,  anul trei de gimnaziu, în vârstă de 17 ani. În sus-numita zi, pe la ora 19, l-am aşteptat pe Srđan Rašović la moara părăsită de pe Vogonica, unde trebuia să o  întâlnească pe Fatiha Beheluli, fata lui Riza Beheluli din Đakovica, strada Mareşal Tito numărul 43. Înainte de asta, tatăl Riza şi-a obligat fiica să destăinuie locul întânirii şi după aceea a venit la mine să-i întorc serviciul, întrucât el, la vremea lui, a depus mărturie mincinoasă că eu, în timpul războiului, am lucrat pentru partizani în ilegalitate şi astfel a contribuit ca puterea să-mi recunoască participarea la revoluţie şi să-mi încredinţeze sarcina de a-i fi anchetator, cu gradul de căpitan, între anii 1946 şi până în 1957, când mi-a fost atribuită o altă sarcină. Eu, însă, pe tot parcursul războiului, am fost în rândurile baliştilor şi personal, pe lângă altele, l-am ucis pe Andrija Đurišić din satul Međa de lângă Đakovica şi l-am aruncat în fântână. Pentru a-mi întoarce datoria către Beheluli, m-am dus la moară, l-am aşteptat pe Srđan Rašović, m-am furişat spre el prin spate şi l-am omorât cu o lovitură în cap cu un drug de fier. În aceeaşi seară, am tăiat cadavrul în bucăţi pe care le-am  băgat în saci cu pleavă şi le-am dus până la Imer Karakuti din satul Zulfaj, aproape de graniţa albaneză. Imer a preluat restul asupra sa, iar eu i-am mulţumit oferindu-i o mitralieră cu două lăzi de muniţie. După două zile, l-am vizitat pe Imeri şi el mi-a spus că a trecut sacii în Albania, prin legăturile sale, şi aceştia au fost îngropaţi. La întrebarea consulului rus I. S. Jastrebov dacă regret crima răspund că nu. A ucide şi a-i goni afară din Kosovo şi Metohia pe toţi sârbii, a le dărâma toate bisericile şi mormintele, aceasta este o sarcină, o sarcină sfântă a credinţei şi naţiunii noastre. Kosovo şi Metohia trebuie să devină parte a Albaniei. Consulul I. S. Jastrebov  m-a determinat să declar şi să iscălesc toate acestea nu prin constrângere, ci numai prin dovezile pe care le-a adunat. Dealtfel, declaraţia o dau la consulatul rus din Đakovica, strada Sârbească nr. 4. Consulului  I. S. Jastrebov i-am oferit şi bani, şi aur, numai să ascundă crima, însă el a refuzat.
Đakovica, 9 mai 1973                             Halit Berişa
Ce să spun? Simţeam că Ljubo aştepta o laudă, o felicitare. Jubila. Dar Mitar? El tăcea şi fuma fără a scoate vreo vorbă. Doar mâna dreaptă ce-i tremura în permanenţă. Dar deseori îi tremura şi câte un muşchi ori nerv sub ochiul stâng, dând astfel impresia că Mitar făcea cuiva cu ochiul. Chinuitor, fără sens. Să spun vreun cuvânt de mângâiere, prostesc ori lip-sit de sens? Să-mi exprim condoleanţe faţă de Mitar după atâta vreme?
- A tăia în bucăţi ca pe... şi a-l băga în saci cu pleavă - exclamă Mitar în cele din urmă. - Ăsta, doctore, nu este un om ci..., futu-i mama lui până‑ntr-a noua spiţă! Să-l omori şi pe el şi copilul lui... şi nepoţii în leagăn, să-i omori pe toţi!
- Copiii nu sunt vinovaţi, nu vorbiţi aşa... - am început eu să mă bâlbâi, însă repede m-am oprit, dându-mi seama cât de prostesc era ceea ce spuneam.
- Vinovaţi sunt şi copiii! - zise Božović.
- În bucăţi... aşa mi-a tăiat fiul, ca pe... un miel! - scrâşni Mitar din dinţi.- Fute-i-ar câinii mama lor, pentru cine şi de ce m-am luptat eu!
- Dar cum ai aflat şi adunat toate aceste amănunte, Ljubo? Ce se în-tâmplă dacă ţi-a scăpat ceva în această investigaţie a ta?
- Asta este o întrebare bună, doctore - se bucură el. - Şi Halit Berişa m‑a rugat să-i spun cine l-a turnat.
- Aşa e, Ljubo, poate... poate treaba cu sacii şi pleava nu este ade-vărată - se uită Mitar la el cu o speranţă ciudată în privire.
- E-adevărat, din păcate.
- De unde ştii? - am continuat eu bănuitor. - Mai ai vreo dovadă în afară de această hârtie pe care a semnat-o Berişa?
- Aşa, deci! - se zbârli el. - Aşadar, Jastrebov a inventat toate acestea!
- Nu am spus asta.
- Există diverse posibilităţi, dacă cercetările se fac cu tenacitate şi temeinicie - se transformă supărarea lui, pentru moment, în lăudăroşenie. - Închipuie-ţi, doctore, că Berişa, după ce a înfăptuit crima, a venit la Riza Beheluli şi i-a povestit totul. Închipuie-ţi, totuşi, că cineva a ascultat a-ceastă discuţie. Fatima, să zicem.
- Ea niciodată nu şi-ar fi trădat tatăl.
- Poate ar fi făcut-o, ea a fost îndrăgostită de Srđan. Dar închipuie-ţi, doctore, că în urmă cu cinci ani, la numai trei luni şi jumătate după dispariţia lui Srđan, consulul Jastrebov şi-a pus pe cap calota albaneză şi s-a amestecat printre studenţii albanezi, atunci când au cerut un stat albanez şi au bătut sârbii de prin Priština. Şi închipuie-ţi că atunci Halit Berişa a fost şi el la Priština, ca unul dintre aceia care au organizat toate acestea şi în mâinile cărora s-au aflat frâiele răzmeriţei. Mai închipuie-ţi că a povestit unui grup de studenţi ce s-a întâmplat cu Srđan... le-a povestit asta  confidenţial, să laude puterea şi metodele organizaţiei secrete care curăţă Kosovo de sârbi. Nu a destăinuit însă şi numele ucigaşului, ci  doar a spus că  asta "au făcut-o ai noştri". Nu a destănuit  nici numele prietenei lui Srđan, nici al prietenului său, Imer Karakuti. Dar a spus destule pentru ca Jastrebov să-şi direcţioneze investigaţia încotro trebuie... Îţi este asta de necrezut, doctore?
- De ce, de îndată ce-ai aflat toate acestea, nu l-ai denunţat pe Berişa organelor noastre de stat?
- Dar cine zice că eu am aflat asta la Priština? Îţi amintesc doar una din şirul de posibilităţi. Şi cine spune că nu l-am denunţat?
- Ai făcut-o?
- Alor noştri... da, baciuşca, organelor voastre de stat, nu, fii sigur. Aceste organe de stat ale voastre, sârbeşti, nu există. Există doar indivizi... dar cum şi din ce cauză, să spunem, a pierit în ianuarie 1969 inspectorul Veljko Jablanović? L-au găsit pe drum, călcat. Dar când a fost călcat, doctore? În noaptea dintre 23 şi 24 ianuarie. Aşa a scris în ziar. Dar nu a scris că pe 23 ianuarie inspector Jablanović a fost la Đakovica şi, dintr-un anumit motiv, a discutat şi cu Halit Berişa şi cu Fatima şi Riza Beheluli. Închipuie-ţi, doctore, că inspectorul, înainte de a muri, înainte de a fi fost ucis, s-a întâlnit cu Jastrebov. Şi închipuie-ţi...
- Nu vreau să-mi închipui nimic. Spune-mi cum ai continuat şi ai terminat de unul singur investigaţia?
- Singur? Consulul rus nu e niciodată singur, doctore. Câteodată îmi ajută... pe fraţii Dautai i-am prins prin sateliţii ruseşti, iar pe Imer Karakuti... închipuie-ţi, baciuşca, că sus există un ochi atoatevăzător.  Şi că Jastrebov se află într-o legătură telepatică, parapsihologică, cu acest supraveghetor de care nimeni şi nimic nu se poate ascunde.
- Chiar nimic? - am răbufnit eu, ironic.
- În mare, nimic, baciuşca. Iată, să zicem... tu, baciuşca, ai fost astăzi cu Ninocica mea înainte de a veni aici! - făcu el şiret cu ochiul, iar mie parcă îmi trecu ceva rece peste piept. - E posibil şi să greşesc, dar... dar... aşa mi-a fost şoptit de sus şi acum ar trebui... - privi la Milica - acum ar trebui efectuată o investigaţie - mă lovi el peste umăr.
- Cum să aflu, frate Ljubo, unde este Srđan îngropat? - ne salvă Mitar de erupţia de ruşine şi pe ea şi pe mine. - Şi cum să trec în Albania, să-l dezgrop?
- Imediat mâine - am intrat eu în vorbă - trebuie anunţate organele de stat. Imer Karakuti trebuie să... - mi-am adus eu pe neaşteptate aminte de ceva. - Înainte de asta, obligatoriu, multiplicaţi declaraţia lui Berişa în mai multe exemplare. Să nu riscaţi, Mitre, să vi se fure această hârtie ori să o pierdeţi
- Jastrebov s-a gândit la toate - se lăudă Ljubo. Berişa a scris peste două indigouri. O copie mie, una lui Mitar, iar originalul a fost depus în seif, în arhiva secretă a consulului
- Cu atât mai bine, excelenţă. Să fie anunţate mâine organele de stat de această  crimă şi Karakuti va trebui să-i ducă pe anchetatori până la mormânt.
- Ancchetatorii cui? - izbucni Božović. - Să-i ancheteze criminalii pe criminali... păi, tu eşti... da, eşti de curând pe-aici şi nu cunoşti, nu ţi s-a spus, dar să fii chiar atât de orb eu unul nici nu pot să cred. Aminteşte-ţi, omule, ce ţi s-a întâmplat ţie, ce ţi-au înscenat ţie.
- În asta şi constă necazul - strigă Mitar. - Dacă-l denunţ pe criminal, pe deasupra or să mă şi aresteze!
- Mergeţi la Belgrad. Acolo cu siguranţă...
- Dar la cine la Belgrad, dragă doctore? Am trecut eu acolo multe praguri. Slugi peste slugi, renegat peste renegat. Sunt mai răi decât Halit Berişa şi decât... decât... futu-le mama lor!
- Dar la Maršalat? Acolo o să vă primească şi acolo arătaţi-le decla-raţia lui Berişa. La Maršalat nu se poate...
- Chiar că aş dori să te oprime Albania... dar-ar Dumnezeu să te opri-me Albania, să le-ncerci pe toate pe propria-ţi piele! - strigă Božović.
- Scuză-mă, Ljubo, dar ceva important nu se leagă aici. De ce ar ucide ei în taină şi de frică să nu afle puterea, dacă înşişi ei se află la putere şi dacă nimeni nu le poate face nimic?
- Poate, cine spune că nu le poate nimeni nimic? Puterea poate, însă nu vrea, poate şi poporul, însă nu îndrăzneşte.  Poporul nu îndrăzneşte de puterea populară, iar puterea populară apără cuceririle sfinte ale revolu-ţiei!
- Iarăşi tu după ale tale.
- Nu după ale mele, ci după ale lor. Şi Halit Berişa, şi fraţii Dautai, şi Karakuti, cu toţii sunt ei ocrotiţi de puterea care, în numele celui mai sfânt principiu al său,  a proclamat distrugerea hegemoniei velikosârbe. În ochii acestei forţe, în ideea ei, în programul ei, Mitar şi fiul lui Mitar reprezintă hegemonia, iar Halit Berişa pe acela care pătimeşe, care este prigonit! Ha-lit Berişa nici nu-şi închipuie câte îi sunt permise şi cât de ocrotit este. El ştie că prin Metohia şi Kosovo poate să facă tot ce pofteşte. Aici el este stăpânul absolut. Fără nici o teamă, în miez de zi şi de faţă cu o mie de martori, el ne poate ucide şi pe tine şi pe mine! Şi de ce nu o face, vei spu-ne? Pentru că pe Srđan l-a ucis în taină. De ce mi-a oferit aur pentru ca să tac? De aceea pentru că puterea lui în Metohia şi Kosovo este, totuşi, o parte dintr-o putere străină, nealbaneză, a celei din Belgrad. El simte şi ştie că şi această putere străină este de partea lui, dar până când îi va ucide şi-i va determina inteligent pe sârbi să plece, fără să lase urme mari! Să pună mâna pe o mitralieră şi să omoare de-a rândul... eh, doctore, asta nu i s-ar mai ierta. Puterea de la Belgrad încă nu permite incendieri oficiale ale bisericilor, violuri oficiale prin târgurile din Kosovo, execuţiile oficiale pe stadioane! Noi suntem, totuşi, apăraţi!
- Asta, Ljubo, înseamnă că toţi arnăuţii sunt la fel şi că toţi ar ucide?
- Toţi! - strigă Milica din bucătărie, unde pregătea cina.
- Trrr...! ţipă micul Vojin, ţinând în mâini un automat-jucărie, din plastic. - Trrr...! O să-i omor pe toţi arnăuţii!
- Tata! - începu să  vorbească    şi Boško. - Unde pot face rost de benzină?
- De ce, fiule? - îl îmbrăţişă el pe micuţ.
- Să-mi aprind şcoala!
- Să aprinzi şcoala! - se miră Mitar.
- Pe şcolarii lor... eu nu şcoala aş aprinde-o, ci doar pe ei! Ne bat, ne scuipă, ne rup cărţile... şi scot cuţitele, nene, le scot!
- Dar învăţătorii? - am întrebat eu. - Spune-l imediat învăţătorului pe orice elev rău.
- Ne bat, nene doctore, şi învăţători albanezi!

Mitar dădu peste cap trei pahare de ţuică de-a rândul. Când a început războiul, spuse după aceea, era  ceva mai în vârstă decât Boško. Tocmai împlinea treisprezece ani.  În satul lui, Gornji Biteš, au tăbărât pe 14 aprilie arnăuţi înarmaţi.  Au simţit că le venise vremea, că Iugoslavia se destrăma. Întâi au luat-o la rând cu incendierile. Şi-n vreme ce ardeau casele, ei, în strigăte şi exclamaţii de bucurie, bătând în tobe şi dansând jocuri mistice, în pocnetele puştilor şi fluturând steaguri albaneze, sărbătoreau înfrângerea armată a Iugoslaviei. Lumea fugea din fum şi foc, ţipau copiii în braţele mamelor lor, mugeau vacile, behăiau oile, nechezau caii prin grajdurile aprinse. Nici o apărare. Atât armele, cât şi flăcăii din Biteš erau pe front. Rămăseseră doar bătrânii neputincioşi, copiii, femeile şi doar câte un bărbat care i s-ar fi putut împotrivi gloatei. Ar fi putut, dar n-au avut cu ce şi nici timp. Îi uciseră imediat pe treizeci dintre ei. Mitar, spuse, a văzut cum i-au ucis pe vecinii lui, pe Miraš Stijović, pe Sava Radulović şi pe Milivoj Vukašinović, iar apoi au făcut din paie şi ramuri de stejar un rug şi i-au aprins pe toţi trei. Şi-n vreme ce sfârâia carnea de om ei au dansat şota, hora albaneză, în jurul frigării.
- Din nefericire - povestea Mitar - a dat zăpada şi a început frigul. Gemea şi ardea întreaga Metohie. Ardeau satele sârbeşti, iar pe drumul Čakorului, prin clisura Rugovskăi, se târau coloane lungi şi negre de oameni fără de casă. Să ne fie dat să ajungem numai până în Muntenegru! - a strigat nefericita mea mamă trăgându-ne pe noi opt după ea. Trei băieţi şi cinci fete, unul mai mic decât celălalt. Eu eram cel mai mare. Cea mai lungă coloană de refugiaţi... ţie îţi povestesc asta, doctore, şi cu siguranţă că-i plictisesc pe Ljubo şi pe Milica. Ei ştiu tot, ei au auzit deja tot, de la mine şi de la alţii... Cea mai lungă coloană de refugiaţi începea de la Prizren, cea de a doua - de la Đakovica, cea de a treia - de la  Peć, cea de a patra - de la Drenica, cea de a cincea - din Kosovo - îşi duse el iarăşi mâna la rachiu. - Viscolea,  iar noi  ne căţăram pe serpentinele de pe muntele Čakor. Nu aveam cu ce să ne îmbrăcăm şi să ne încălzim, nu aveam cu ce să ne potolim foamea.. Una dintre femei... mai târziu am aflat că fusese Jevrosima Rajović, îşi lepădă legătura de pe spate şi începu să se vaite: Eu nu mai pot! Apoi îşi făcu cruce şi aruncă legătura cu tot cu copil în vâltoarea Bistricei! Apoi îşi luă avânt şi se aruncă ea însăşi în prăpastie. Fericită eşti, nefericito! - strigă mama mea şi le luă în braţe pe cele mai tinere două fiice, să le arunce în canion, dar noi, cei oleacă  mai mari, ne-am prins de picioarele ei. Aruncă-ne şi pe noi, mamă! - strigam noi. Vocea începu să-i tremure şi el nu reuşi să-şi ascundă lacrimile.  - Ne holbam la râu şi aşteptam ca mama să se liniştească şi să renunţe la intenţiile sale. Atunci... şi asta niciodată nu voi uita, doctore... Atunci Bistrica aduse o grămadă de crengi negre şi, cu aceste crengi, o fetiţă cu bucle... erau aurii,  aş jura şi-acum. Se rupse ceva în sufletul mamei, fiindcă se întoarse cu spatele la canion şi ne duse mai departe...

Milica aşternu masa. Iar dacă îndrăznesc totuşi să mă bizui atât de mult pe memorie, pregătise  pâine de mălai,  brânză,  caimac  şi friptură de pui. Abia mestecam. De parcă mi se oprise povestea lui Mitar undeva în gât. Mitar, însă, mesteca şi înghiţea cu poftă.
Sunt oare instinctele înaintea simţurilor, maţele înaintea sufletului, fiziologia înaintea psihologiei? - gândeam eu urmărindu-l. Am învăţat, în timpul studiilor, că majoritatea condamnaţilor la moarte nu refuză cina, chiar de ştiu că saţietatea le este de prisos, fiindcă, oricum, dimineaţa îi vor duce dinaintea plutonului de execuţie. Mulţi chiar solicită şi o porţie suplimentară! Iar odată, în anul cinci de medicină, am şi urmărit într-un jurnal execuţia unui nefericit care şi-a ucis soţia şi pe cei patru copii într-un acces de gelozie. Apă, un pahar de apă rece! - a implorat el când l-au scos din celulă. Ce să se fi întâmplat atunci în sufletul lui? Se va fi conturat asta şi pe chipul său? Nu ştiu, întrucât imaginea de film este înşelătoare, iar de filmat l-au filmat în penumbră, din depărtare. Apa a băut-o gâfâind, trei-patru înghiţituri, de parcă s-ar fi grăbit undeva. Apoi a cerut şi o ţigară. Mă aşteptasem să o fumeze încet, măcar atât cât să-şi mai amâne moartea. Nu. Cel mult într-o jumătate de minut jarul a ajuns până la arătătorul şi policarul  mâinii drepte a osânditului, cu ajutorul căreia, înghiţind lacom fumul, ţinea ţigara să nu-i cadă din gură. După care a pornit spre locul de execuţie, însă ceremonia executării nu au mai arătat-o. 
Şi Mitar gemea şi mesteca în timp ce mânca, numai că el nu se grăbea. Îşi umplea gura cu pâine de mălai, iar cu mâna dreaptă, cea care-i tremura, strângea furculiţa şi urmărea prin blid bucăţelele de  brânză care, de cele mai multe ori, îi cădeau de pe furculiţă în timp ce o ducea la gură. Atunci le aduna de pe masă cu degetele. Cu mâna dreaptă, nicidecum cu stânga, astfel că mototolea faţa de masă şi se lovea de veselă. Doar ce nu i-am strigat: Încetează, încetează! Îmi părea rău de el, dar în aceeaşi măsură mă deranja şi mă enerva fiecare mişcare a lui. Îmi aduc aminte că, la un moment dat, Mitar, zdrăngănind furculiţa prin farfurie,  mi se adresă: Care boală a lui Parkinson, mâna mea nu tremură, asta am făcut-o dinadins, să  te înnebunesc, doctore! O clipă după aceea, pe când aduna fărâmiturile de pe masă, îmi spuse: Şi Srđan al meu e viu, idiotule, totul am inventat Jastrebov şi cu mine! Un sadic, un nebun instalat în creierul meu, nu-l slăbea pe Mitar şi nici nu înceta cu ironia. A dispărut abia spre sfârşitul cinei. Şi-anume atunci când îi luă locul un pitic şovăitor şi sperios: Fugi la Prizren, tu nu ai nevoie de astfel de lucruri! Chiar, m-am gândit, în ce m-am băgat? Ce mi-e mie acest Mitar Rašović? Ce mi-e mie acest Ljubo Božović? Ce ar face ei pentru mine? Chiar şi ea, Milica, ce este pentru mine? O femeie străină care-şi închipuie că sunt îndrăgostit de ea. Ea nu înseamnă pentru mine decât vanitatea atinsă şi orgoliul masculin rănit. Nu mă supără atât dragostea, cât ranchiuna că am fost părăsit. Nu sunt îndrăgostit de ea, ci de mine însumi. Iată, astăzi am îmbrăţişat-o şi am sărutat-o şi deja m-am răzbunat pe jumătate pe mine însumi. M-am răzbunat! Mi-a scăpat acest gând din greşeală, întâmplător?
- Cine va învinge în război, nene Mitre? - îmi atrase atenţia întrebarea lui Vojin.
- În ce război, viteazule?
- Între noi şi albanezi?
- Nu va fi război, fiule... nu sunt toţi albanezii nişte nemernici, mama ta doar a glumit mai înainte.
- Dar un co   pil... Mustafa, de la mine de la şcoală, spune că ei sunt mai tari şi că ei, în război...
- Acest Mustafa a glumit, fiule. Du-te, comoara lui nenea Mitar, la culcare.
- Ninocica, pregăteşte copiilor paturile, să se culce - îşi rugă Ljubo soţia.- Nu trebuie să asculte chiar tot ce povestim  noi.
- Doar vezi că acuma îl hrănesc pe copil - se supără ea, ţinându-l în poală pe cel mai tânăr, pe Komnen.
- Dă-mi-l mie, îi dau eu să mănânce.
- Ţie! - râse ea. - Numai de ai ştii.
- Sunt şi din cei care ştiu, sunt aici... fii fără grijă, lasă tu totul în seama mea şi a doctorului.

El îl ţinea pe fiul de doi ani în braţe, iar eu adunam cu lingura un fel de păsat gălbui, fluid, aidoma tărâţei. Micuţul înghiţi câteva guri, apoi se  încăpăţână, începu să îngăime o poveste a sa şi să dea din mâini. Poate, chiar în această clipă, Halit Berişa îl joacă pe genunchi şi-şi mângâie nepotul, m-am gândit. Şi poate tot o asemenea făptură strânge în braţe şi sărăntocul acela care s-a întoxicat cu mâncare alterată şi căruia, după câte mi-a spus astăzi, i‑a murit de moarte fiecare al doilea copil. Şi Rabija m-a păzit aşa? Nu cred. Ea  n‑a avut nimic, nici mâncare specială pentru copii, care se face  în fabrici speciale, nici sucuri de fructe, care se procură de la farmacie, nici biberoane, nici scutece din bumbac, nici pudre speciale, nici medicamente.Ne-a ţinut şi pe mine şi pe Fahrudin la ţâţă până a simţit că are în piept şi ultima picătură de lapte. Aveam deja trei ani şi Rabija încă ne mai alăpta pe amândoi. Mi-a povestit nana Hikmeta că avusesem dinţi ascuţiţi şi Rabijei îi sângerau deseori sfârcurile. Milica când să-l fi îndepărtat pe Komnen de ţâţă? Mă îndoiesc să fi rezistat o jumătate de an. Laptele de mamă curge din fabrici, iar biberonul înlocuieşte sfârcurile. Dar ce-mi poate trece prin  minte? De parcă nu sunt medic şi parcă urăsc tot ceea ce n-am avut parte copil fiind. Asta, însă, este invidie şi un soi de răzbunare întârziată. Nu vreau, nu vreau... vreau la mama - împinse micuţul lingura pe care i-am dus-o la gură. Mă privea bosumflat, gândindu-se la ceva anume. La ce, Komnen? Sper că pe tine nu te chinuie nici baliştii, nici ustaşii, nici ai noştri, nici ai lor, nici faptul că nu ştiu cine i-a promis Kosovo nu ştiu cui, nici de ce l-a ucis Halit Berişa pe Srđan. Nu ştii nici că ţi-e tatăl consul împărătesc şi nu te interesează nici cine va învinge în război, sârbii sau albanezii. Tu acuma doar te miri. Mamă, cum m-am născut? De unde este soarele? De ce nu m-a născut tata? Ştiu, Komnen, că pui asemenea întrebări idioate. Idioate, fiindcă sunt fără răspuns şi fiindcă adulţii sunt idioţi în faţa lor. Dar peste un an-doi, vei cere să ţi se explice de ce mor oamenii, cine l-a născut pe Dumnezeu şi de ce unii oameni sunt albi, iar alţii negri şi câte stele sunt pe cer. Ştiu, te va mira şi de ce latră toţi câinii la fel şi mugesc la fel toate vacile sârbeşti, şi albaneze, şi ruseşti, şi chinezeşti, dar numai oamenii vorbesc limbi diferite. Vei rămâne fără răspuns. Cei mari îţi vor povesti basme şi minciuni colorate, tu le vei memora şi, când vei creşte mare, vei astupa cu ele întrebările prosteşti şi naive pe care ţi le vor pune ţie copiii. Când vei creşte mare, tu-ţi vei sparge capul cu cine a fost primul care s-a mutat undeva, cine pe cine la torturat, cine pe cine a trădat, ale cui sunt bisericile mai vechi şi a cui credinţă este mai curată...
- Eh, Komnen! - îl mângâie Mitar pe micuţ. - Eh, Srđan al meu! De ce te‑ai născut? De ce te-am făcut? Şi eu cine... eu cine sunt, doctore? Voznesenski... Andrej Voznesenski... parcă s-a tânguit după Srđan şi după mine:

Găvanele negre ale ochilor mi le-a ciugulit duşmanul...
Eu sunt tristeţea, eu sunt glasul războiului,
Glasul tăciunelui pe zăpada lui patruzeci şi unu.
Eu sunt foametea, eu sunt gâtul femeii spânzurate,
Al cărei trup, ca un clopot, bătea peste târgul gol
Eu sunt... eu sunt cenuşa nechematului oaspete.

Şi-a lăsat fruntea  pe masă, pentru a-şi ascunde lacrimile. Ljubo şi cu mine tăceam. Puţin mai târziu, când s-a liniştit, l-am rugat să-mi scrie aceste versuri pe-o hârtie.
- Transcrieţi-le de la Ljubo, doctore. Cu dreapta nu pot, cu stânga nu ştiu. Singurul lucru pe care pot să-l fac e să cânt, să mă bocesc pe mine însumi. Să mă lamentez deasupra hăului săpat de actuala putere... puterea mea, tovarăşii mei, paştele mamii lor!
- Hăul ăsta, Mitre, a fost demult săpat - zise Božović.
- Ai dreptate, Ljubo, a fost săpat demult. Însă l-au săpat abia el şi ăştia ai lui. El, doctore, al cărui nume nici nu am curajul să-l pronunţ! El care... dar e totul aşa cum scrie colonelul...

Am nevoie de lemne,Dušane. "Ştii unde  mi-este pădurea, du-te şi ia‑ţi!". Astfel încheiau înţelegerile dintre ei, înainte de război, tatăl său şi vecinul acestuia, Hasan Malici - se întoarse Mitar la copilărie. Mi-a dispărut din porumb, Hasane. "Nu ţi-a dispărut, Dušane, până există în pătulul meu!". Hasan Malici nu evită în patruzeci şi unu mobilizarea. Nemţii îl iau prizonier la Sarajevo şi imediat îl şi eliberează, fiind albanez. Dušan Rašović nu este luat prizonier. După capitularea armatei iugoslave, se întoarce în Metohia. Casa aprinsă, familia izgonită. Îi spune Hsan Malici: Mi-e ruşine, vecine, şi de Allah şi de tine! Şi-i mai spune: Iată-ţi casa mea, du-te în Muntenegru după ai tăi! Dušan îi mulţumeşte. Hasan îl petrece până pe vârful muntelui Čakor. În drum, dă pe la Azem Nezirović: Înapoiază-i lui Dušan măcar o vacă din cele nouă pe care i le-ai furat. Azem şi  încă trei fraţi de-ai lui au scos puştile şi puţin le-a lipsit lui Dušan şi Hasan  să nu-şi piardă capetele... Vine sfârşitul războiului. Rašović se întoarce în Metohia. Trăieşte în casa lui Hasan până ce-şi ridică propria casă. Însă nu găseşte prin vecini nici una din ţiglele sale. Le-a dus Ramuş Iusuf şi şi-a făcut o casă. Le-a dus, dar s-a oferit singur să înapoieze ceea ce a furat. Să fie, Iusufe - a spus Dušan. Ai mai mulţi copii şi eşti mai sărac decât mine! - A doua zi, treizeci dintre neamurile lui Ramuş direct la Dušan: Mulţumim, vecine, noi vrem să-ţi ridicăm gasa pe gratis! Nu trece multă vreme, la poarta lui Hasan Malici bate noua putere. Îl întreabă: De ce nu zboară albinele dinaintea unui stup? Hasan  tace. Puterea populară scotoceşte într-unul din stupi şi găseşte acolo un pistol. Banditule! - îl fulgeră ei pe Hasan cu patul armei. Acesta este pistolul lui Sava Radulović, tu l-ai ucis pe tovarăşul Sava! "Nu este adevărat" - spune Dušan Rašović. "Acest pistol eu i l-am dăruit lui Hasan." În discuţie se amestecă şi Mitar, fiul lui Dušan, un tânăr locotenent din armata de partizani. Le explică şi colegilor săi că Sava Radulović a fost ucis pe 14 aprilie 1941 şi că l-au ucis arnăuţii din Đakovica. Le spune că el a urmărit totul. Hasan a fost pe front, la Sarajevo, când a murit Sava - adaugă Dušan Rašović. La care puterea populară spune: Minţi, reacţiune velikosârbă! De n-ai fi hegemon velikosârb, ai fi rămas în Muntenegru, nici nu te-ai fi întors aici. La care Hasan îi spune puterii populare: Bre, fiule, Dušan a fost la partizani - ce tot vorbiţi voi? La care puterea populară: Tu  de n-ai fi duşman al comunismului, n‑ai primi în casă pe velikosârbi! Şi astfel...
- Astfel a fost săpat acest hău, doctore! - îşi încheie Mitar, pe neaşteptate, povestea. - Mă duc acasă, e târziu.
- Ce s-a întâmplat cu Hasan? - am întrebat eu.
- Ce s-a întâmplat? - dădu el din cap. - Ce s-a întâmplat şi cu Ibrahim Trnavac, Beciri Hoti, Idriz-bei, Isa Bukri, cu... cu toţi... aproape cu toţi albanezii care nu i-au considerat pe sârbi drept ocupatori şi care, doctore,  au dat dovadă de încredere că putem, ca vecini şi oameni, să trăim împreună. I-au închis, i-au snopit în bătaie, i-au omorât, i-au speriat, i-au mituit... pe unii i-au mutat, pe unii i-au spânzurat. Asta a fost, asta... iar pe Hasan l-au aruncat la închisoare!
- Există mult adevăr în asta, domnule maior - aprobă Ljubo, însă după ton se putea simţi că nu vorbeşte el, ci consulul Jastrebov. - Despre prigonirea şi patimile unor astfel de arnăuţi... despre patimile lor l-am informat şi pe ţarul meu, domnule maior.
- Când mi-a murit tatăl - reluă Mitar - şi când, la cutremurul de la Skopje, mi-au murit două surori, fiii lui Hasan Malici nu au avut curajul să-şi exprime condoleanţele în public! Au venit noaptea, pe ascuns... Iată, doctore, până unde ne-a adus el.
- Spuneţi-i numele. Fără teamă.
- Tovarăşul Fa... Fa... Čakmak-paşa, că bună poreclă i-a găsit Ljubo. El şi... el şi acela care-l ţine pe Čakmak-paşa şi care l-a... vom povesti mâine... mă duc, e târziu.
- Să te conduc - se ridică şi Ljubo.
- Nu, lasă.
- Ai tu grijă de tine, domnule maior. Fără asta Jastrebov nu merge nici la culcare - arătă el un pistol pus la brâu.

Am pornit şi eu cu ei. Afară ne întâmpină o noapte înnorată şi întunecată, de dinaintea unei furtuni care se apropia. Răcoarea m-a reconfortat. Respiram din toţi plămânii.
- Rămâi, Mitre, şi înnoptează la mine - îi propuse Ljubo deodată. E vreme rea, unde o iei aşa, ca un pustnic.
- Altădată... dar e şi doctorul... de ce să ne înghesuim.
- A început să picure... doar ce nu începe ploaia. Rămâi, ne vom aranja noi cumva.
- Ţie, Ljubo, ori ţi-e frică, ori ţi-e lene să mă conduci.
- Muntenegreanul îi spune muntenegreanului că e fricos şi leneş, eh, Mitre, urâte observaţii mi-ai făcut - zise Božović şiret, în vreme ce ieşeam în strada întunecată. - Muntenegreanul era şi conducător şi serdar, însă gardă personală a cneazului şi jandarm, doar atunci când aşa ceva le era necesar celor proşti şi slabi. Şi niciodată nu a fost un leneş, aşa cum se spune despre el, niciodată nu a aşteptat să i se dea mură-n gură.  El s-a dus la Ţarigrad şi Smirna, la Cairo şi Alexandria unde, ca pandur, să-i păzească pe cei cărora le era frică - îşi dădu Ljubo drumul, amestecând pentru prima dată şi cuvinte cu accent jekavian. Mie mi se părea că povesteşte povestea altcuiva, poveste pe care a învăţat-o pe de rost. 
Muntenegreanul - a continuat el - a trecut în Toplica şi Niško Polje  şi deja la a doua recoltă devenea un agricultor minunat. Muntenegrenii au făcut foamea, însă nu au uitat că sunt urmaşi împărăteşti şi că mânăstirea Sf. Jovan din Cetinje, reşedinţa lor, trebuie să fie din piatră cioplită şi cu aspect împărătesc. Această mânăstire este şi palat şi fortificaţie. Îndeajuns de mândră şi atrăgătoare pentru a aminti oricui o priveşte că se află dinaintea unui loc sfânt. În vechiul Cetinje, din toate cele răzbate esenţa instinctului popular că vulturul imperial nu-şi sloboade aripile şi că pe această stâncă stearpă nu piere. La fel ca şi Kosovo, Muntenegrul este o taină şi o minune sârbească. Cine spune că din piatră n-are nimeni parte nici de piatră? Muntenegrul, dar îndeosebi vechiul ţinut Katunska, dovedeşte că această  zicală este o minciună goală din clipa din care te apuci hotărât de ceva anume, când crezi în minuni şi când îţi iei sufletul în dinţi! Pe stâncile din Muntenegru, unde nu există decât piatră, un popor nu s-a dat înfrânt vreme de cinci sute de ani. 
- Katunjanii au creat Muntenegrul, Mitre, şi nu-ţi spun asta pentru că sunt Katunjani - zise în faţa casei lui Mitar, atunci când ne despărţeam de el. L-aţi învăţat pe fiecare muntenegrean să dezvolte şi să poarte cât se poate mai frumos cugetul sârbesc şi cinci veacuri să se tânguie după Kosovo la modul cel mai cinstit!

Am  grăbit pasul. Se porni vântul şi stârni vârtejuri de praf. Picăturile tot mai mari şi mai dese de ploaie nimereau ca  nişte alice de plumb. Cu fruntea-n pământ, ferindu-şi ochii, Ljubo mergea repede în faţa mea. Deodată...
Deodată fulgeră şi trăsni în acelaşi timp! La asta m-am gândit în clipa aceea şi sărind în sus de trăsnet. Ljubo se poticni. Fulgeră şi trăsni din nou! Ljubo încercă să se ridice, însă reuşi să se sprijine doar pe genunchi.
I-am văzut pistolul în mână... imediat şi trase. Şi iar se poticni.
Am alergat spre el... faţa i se schimonosea de durere, el scrâşnea din dinţi şi-mi arăta din ochi înspre o anumită direcţie. Îmi dădu pistolul, iar eu, ieşit din minţi, încă neînţelegând ce se întâmplă, îi dezbrăcam sacoul, îi sfâşiam cămaşa.
Sângele-i ţâşnea din două răni, una la stânga de buric, iar cealaltă, în mijlocul pieptului!
- Ljubo! Ljubo, frate! - îi slăbea pulsul, murea. - Oameni buni! Oameni buuuni! - strigam eu şi mă întorceam în jurul lui.
Linişte. Doar câinii lătrau şi ploaia curgea şiroaie, iar vântul izbea poarta cuiva.
- Nu...Ljubo, Ljubo... nu, nu ai voie! - îl loveam eu peste faţă, îi făceam respiraţie artificală, încercam să-i opresc sângerarea: totul în acelaşi timp, totul superficial şi inutil.
- Pe Milica şi pe copii - abia şopti el. - Ai grijă de... de copiii mei şi de Ninocika - deschise el ochii. - Anunţă-l pe... pe ţar. Aşa l-au terminat şi pe Griboiedov* la Te...
Capul îi căzu pe umărul drept. Ljubo încetă să mai clipească şi să răsufle.

*  Alexandar Griboiedov, poet şi trimis al Rusiei la Teheran, pe care l-au ucis fanaticii musulmani la 11 februarie 1829. De teama răzbunării ruseşti, şahul persan i-a dăruit ţarului rus cel mai scump diamant din lume la vremea aceea.