VAMPIRUL  ÎŞI  IA  RĂMAS  BUN  DE  LA  VAMPIR

Sicriul, acoperit cu drapelul iugoslav, fusese scos afară din casă de către Mijat, tatăl lui Ljubo, de fratele Veljko şi de încă două dintre rudele defunctului. După ei ieşi Milica, toată în negru, ca o stăncuţă, cu unul dintre fii în braţe şi cu doi pe lângă ea.
Duseră sicriul în dricul cu ajutorul căruia trebuia cărat leşul până la cimitirul din Nikšić. Tatăl, Miat, întinse steagul pe sicriu şi-i netezi marginile. Porni să închidă uşa maşinii, dar se răzgândi. Privi în jur. În afară de neamurile răposatului, care sosiseră din Nikšić cu trei maşini, şi încă vreo douăzeci de sârbi din Đakovica şi împrejurimi, la înmormântare nu se mai afla nimeni altcineva. Se vedea că  asta pe Mijat îl durea. Se aşteptase ca la despărţirea de Ljuba să se anunţe jumătate din Kosovo şi Metohia. Gândise chiar că la înmormântare vor fi prezente şi unităţi ale armatei, şi ofiţeri, şi lideri ai Partidului.

Trista întâmplare că pe Ljuba îl omorâseră albanezii,  adică aceştia erau cei bănuiţi - îi spusese Mijat noaptea trecută nurorii sale Milica - nu trebuie folosită pentru a se semăna neîncredere în unitate şi frăţie şi pentru a se înmulţi divizările de natură şovină. 
Albanezii sunt.. ei sunt... - izbucnea Milica printre lacrimi - ei sunt  criminali şi... nu permit ca sicriul lui Ljuba să fie înfăşurat cu drapelul iugoslav!
Dar în care? - ridicase el vocea, mirat.
Într-al nimănui. Ljuba nu a avut o patrie. Ljuba spunea... şi, pentru Dumnezeu, la ce bun acest simbol, tată?
Eu, noră dragă, eu sunt luptător al armatei populare. Ba, mai mult, fata mea, eu sunt soldat al Partidului lui Tito deja de treizeci şi şase de ani!
Iar eu sunt văduvă! - izbucnise ea. Vă-du-vă! Înţelegi,  oare? Mi-au ucis soţul... soţul, fiul dumitale, tatăl acestor copii... de-ar şti numai cât sunteţi de... de... Pentru asta Ljuba nu v-ar ierta niciodată!
Reacţiune! Bandă şi reacţiune! - începuse Mijat să urle. Eu sunt...
Dumneata ai pus la zid asemenea oameni! - se  răzvrătise şi ea, astfel că trebuia să-i liniştesc ba pe ea, ba pe Mijat.
Fiul meu - spunea el - va fi înmormântat ca un om, ca un comunist, aşa cum se cuvine numelui pe care îl poartă. El nu va permite nici un fel de ură şi şovinisme. Trebuie să fii om şi comunist atunci când e cel mai greu. Puterea populară îi va găsi pe criminali şi va organiza judecarea lor. Cât despre asta,cu anume care drapel va fi înmormântat bărbatul în Muntenegru, hotărăsc  totuşi doar fraţii şi tatăl, nu şi femeile.
Sfătuiţi-o, domnule doctor, să nu facă mâine vreo prostie - mă  rugă el când fusesem pentru o clipă singuri. Va veni multă lume, vor fi cu siguranţă şi cuvântări de rămas bun din partea unor luptători din Đakovica, poate chiar şi din partea unor tovarăşi din armată şi Partid. Nu se află în toate minţile, e nechibzuită şi impulsivă, influenţaţi-o, vă rog... 
Aşa vorbea şi la un asemenea rămas bun spera el pentru fiul ucis. Convoiul mortuar motorizat trebuia să pornească spre Nikšić încă de la ora nouă. Aşteptând lumea care nu venea, el amânase plecarea pentru ora zece, pe urmă la zece şi jumătate, în cele din urmă la unsprezece. Oricare altă amânare ar fi fost absurdă. Sicriul fu scos din casă şi pus în dric. Pe Mijat nici atunci nu-l părăsiră speranţele: încă două-trei minute şi, fără a închide dricul, privi în josul străzii pustii şi, nevăzând pe nimeni, hotărî să dea el onorul fiului mort şi să ţină el toate acele aşteptate cuvântări de adio.
- Dragul meu fiu! - se întoarse el spre coşciug. - Te-a cosit mâna duşmanului meu şi al tău într-un mod laş, printr-o cursă, aşa cum nu ar face nişte oameni viteji. Acoperit de întuneric, ucigaşul a fugit şi s-a ascuns undeva. Dar de ce au fugit şi s-au ascuns confraţii lui, cosângenii lui, vecinii? Ei ar fi fost astăzi aici, să-şi ia rămas bun de la tine, ruşinaţi pentru această fărădelege. Unde sunt oamenii alături de care ai trăit în acest oraş vreme de zece ani? Unde sunt taţii, unde sunt mamele, unde sunt copiii, unde sunt şi cei care primesc salarii pentru a păzi frăţia şi unitatea? De ce şi de cine au fugit ei? Ar fi venit Mitar Rašović, dar l-au ucis şi pe el. Pe tine te-au omorât pe stradă, cu gloanţe, de după gard, iar pe el în propria-i casă, cu frânghia. Tu, fiule, porneşti spre Nikšićul tău, iar mâine Mitar va porni spre Cetinje. Criminalii rămân la Đakovica, însă îţi jur că nu se vor ascunde şi nu vor scăpa nepedepsiţi. Când vor fi duşi la spânzurătoare, aceşti răufăcători vor înţelege că aceasta este Iugoslavia socialistă a lui Tito, în care există dreptate şi lege. Îţi jur, fiule, că vor plăti cu sânge nu doar ucigaşii tăi şi ai lui Mitar, ci şi toţi cei care îi ascund şi care... 
Îl acoperi pe neaşteptate gălăgia ce se apropia.
- Noi suntem ai lui Tito - Tito este al nostru! Noi suntem ai lui Tito - Tito este al nostru! - se striga şi Mijat se opri din vorbit.
Erau vreo cincizeci, cu toţii copii. Mergeau prin mijlocul străzii, în ceată, şi duceau un steag albanez. Se opriră şi se întoarseră, cu toţii, cu faţa spre noi. Mijat şi fiul său, Veljko, porniră spre ei. 
- Nu, tată! - strigă Milica. - Întoarceţi-vă, ăştia sunt lebădături, ăştia sunt bandiţi!
- Eu, dragi copii, sunt tatăl celui ucis - spuse Mijat, fără a lua în seamă strigătele nurorii. - Multe mulţumiri pentru această atenţie şi mi-ar face plăcere să vă invit pe toţi în casă.
- Încă un porc sârb părăseşte Kosovo-ul albanez! - strigă în albaneză un băietan plin de coşuri, de vreo cincisprezece-şaisprezece ani.
Neînţelegând nici o vorbă, însă încredinţaţi că tânărul arnăut spusese ceva cald şi uman, Mijat şi Veljko îi aplaudau pe aceşti copii şi le mulţumeau din toată inima. La care cel plin de coşuri făcu un semn şi ceata, îndepărtându-se, începu să scandeze pe sârbeşte:
- Astăzi unul - mâine şapte. Mâine şapte - poimânie toţi. Astăzi unul - mâine şapte. Mâine şapte - poimâine toţi...
- Poate că astăzi va plânge mama cuiva dintre voi, căcănari albanezi! - scrâşni din dinţi unul din Nikšić, trăgând piedica pistolului şi dădu buzna în stradă.
- Nu, Jagoš, te rog şi te implor! - îl opri Mijat şi, cu ajutorul lui Veljko, îi luă arma.

Cu acest pistol în mâini, Mijat se îndreptă spre ceata care, strigând panicată, o rupse la fugă. În aceeaşi clipă, scârţâiră balamalele porţilor de la curţile împrejmuite cu ziduri ale albanezilor şi Strada sârbească începu să se umple cu acoperăminte de cap albe, de sub care clipeau ochi plini de ipocrizie şi răutate. Copiii îşi făcuseră numărul, iar acum, pentru a-i proteja, ieşiseră afară taţii.
- Bre, muntenegrene, mă cac pe credinţa şi pe numele tău! - îl înjură pe Mijat un arnăut mărunţel, cu degetul pe trăgaciul puştii, stând crăcănat pe caldarâm. - Cu pistolul la copii, în plină zi, în ţara mareşalului Tito. Bre, muntenegrene, mă cac pe tot ce-i al tău!
- Ai grijă ce spui, tovarăşe! - răspunse Mijat. - Dacă eşti om şi comunist, atunci întreabă cine i-a trimis pe acei copii...
- Pe tine, muntenegrene, te deranjează că micuţii au cântat despre mareşalul Tito! - se încruntă arnăutul. - Vrei, bre, să cânte despre regele sârb şi cetnici ai tăi?
- Nu-mi sta, tovarăşe, pe rana vie! - păşi Mijat spre el. - Eu am luptat împotriva regelui şi a cetnicilor tăi - arătă el spre drapelul iugoslav - sub comanda lui. Iar tu acum... tu-mi reproşezi cu cetnicii!
- Bre, muntenegrene, şi tatăl meu fost partizan, iar eu membru Partid. Pentru frăţie şi unitate şi pentru mareşalul Tito voi şi muri - rânji arnăutul arătându-şi dinţii puternici.
- Interesează-te atunci, tovarăşe, ce au scandat copiii aceia. Noi, comuniştii, avem datoria... ştii, tovarăşe, că mie mi-au ucis fiul acum două zile. L-au ucis noaptea, mişeleşte...
- Cine, pentru Dumnezeu? - se sprijini arnăutul în puşcă. - Ţi-au ucis fiul! Au, au, bre, ce rău îmi pare.
- Cum, nu ai ştiut? - se miră Mijat. - În aceeaşi noapte au fost ucişi fiul meu, Ljubo Božović, şi maiorul Mitar...
- Chiar aşa! E fiul tău... au, au!
- Ca părinte, eu l-aş ucide pe criminal cu dinţii, cu aceşti dinţi ai mei! - trecu Mijat la un pas de arnăut. - Dar, cum se vorbeşte că ucigaşul e albanez, datoria mea de comunist este să mă abţin de la o investigaţie personală şi de la răzbunare, deoarece asta ar putea dăuna frăţiei şi unităţii. Moartea fiului meu nu trebuie să arunce nici o umbră asupra frăţiei dintre sârbi şi albanezi.
- Vorbeşti foarte bine şi cinstit, bre muntenegrene - îi întinse arnăutul mâna.
- Iar datoria ta de comunist, tovarăşe, este să ajuţi să fie găsiţi şi pedepsiţi ucigaşii fiului meu şi ai maiorului Rašović. Să-i descoperi pe cei care-i ascund pe criminali şi...
- Asta oi să fac, pe Dumnezeul meu - răspunse arnăutul, pregătit. - Pentru frăţie şi pentru mareşalul Tito sunt în stare să-mi dau şi viaţa...

Un fel de greaţă, de ceva anume, care-mi venea din stomac şi care se aduna în chiar mărul lui Adam, mă opri să intervin în discuţie. Suspectam nu atât laşitatea lui Mijat, cât lipsa lui de suflet şi umilinţa dinaintea acestui arnăut primitiv, plin de ifose şi viclean. Acest  bătrân comunist şi bătrân partizan primise moartea fiului său ca pe un fel de nenorocire mai mică decât nenorocirea de a i se pune în cârcă vreo acuzaţie de atac de idei sau de clasă! Cel puţin încă vreo sută de ani încolo vor trebui psihopatologii să caute rădăcinile acestei "etici revoluţionare" care, după mine, duce la dresajul laşităţii, a egoismului şi deşertăciunii morale. Şi la dresajul prostiei! - avea să‑mi spună Milica ceva mai târziu, numai că eu nu am fost de acord cu această completare. Mai mult, chiar cred că lui Mijat i-a fost clar de la bun început că arnăutul se juca cu el, că era amestecat în uciderea lui Ljuba şi Mitar, că era poate chiar unul dintre ucigaşi. Nu era Mijat atât de prost să-i scape aşa ceva. Dimpotrivă, şi-a dat repede seama cu cine are de-a face şi de aceea cedase. Arnăutul îl făcuse bucăţele şi-l paralizase cu înseşi armele lui. El, luptător în prima linie şi comunist de dinainte de război, alergase cu pistolul cu piedica trasă după copii de altă naţionalitate, însă adevărul e că aceşti copii scandaseră! Acestei îngrozitoare acuzaţii nu putea nici pana să i se împotrivească! El nu putea nega nimic. Poate doar să le amintească judecătorilor săi de moartea fiului său şi de împrejurările în care înşfăcase arma în mâini. Dar, şi acestea erau numai detalii, particularităţi indicatoare care nu-i puteau atenua păcatul. În afară de asta, nimeni nu va crede că nu vrusese să tragă în copiii albanezi şi că, el însuşi, smulgând pistolul de la vecinul lui, împiedicase o fărădelege. Lipsă de atitudine autocritică - i-ar spune. De ce, de fapt, cu pistol sau fără pistol, alergase după nişte copii care cântau despre Tito? La această întrebare el nu avea răspuns. De această întrebare, în afară de a se umili dinaintea acestui arnăut care-i omorâse poate fiul,  nu-l putea apăra nimic. Moartea fiului căzuse în umbra unei posibile nenorociri ca trecutul de revoluţionar şi comunist al lui Mijat să fie murdărit! Plecându-şi cu slugărnicie coada dinaintea arnăutului, Mijat se lansă în apărarea a ceea ce-i era mai important. Se apăra pe sine şi supunerea lui vizavi de simbolurile şi jurămintele în afara cărora nu exista pentru el nici o raţiune de a fi. De-ar fi Ljuba chiar  viu, el l-ar duce la jertfelnicul al cărui preţ era ca sfaturile sfinte ale tatălui să rămână neîntinate!
Dar avea şi arnăutul motivele lui să se jure pe aceste simboluri. Să zicem că pentru a-l speria pe Mijat, pentru a-l trimite la închisoare şi pentru a-şi ascunde mâinile pline de sânge. Se înşelau unul pe celălalt şi se despărţiseră cu unica speranţă că şi reuşiseră.
În faţa casei lui Ljuba, am vrut să-l întreb pe Mijat: cine era ucigaşul, dacă şi victima şi gâdele se jură la fel? El, însă, ridică portiera galbenă a dricului şi, cu voce tare, să-l audă şi cei de prin casele albaneze din jur, începu să-i vorbească leşului fiului său din sicriu.
- Te-am învăţat, fiule, despre frăţie şi unitate, despre iubirea faţă de tovarăşul Tito şi colectivitatea noastră socialistă de popoare şi naţionalităţi. Ai dus din casa părintească oroarea faţă de oprimare şi hegemonie, îndeosebi faţă de hegemonia velicosârbă şi trădarea cetnicilor. Ataşamentul la aceste idealuri... - tuna el, fără a lua în seamă ruşinea şi dispreţul celor prezenţi. Milica se îneca de plâns. Îngenunche pe pământ. M-am apropiat de ea din spate, m-am aplecat până la faţa ei, i-am şoptit şi am rugat-o să se ridice.
- El nu e om... el e un monstru şi nu tată... omoară-mă, te implor, omoară-mă! - gemea ea şi eu am început să plâng.
Pe Mijat, pe Veljko, dricul, pe rudele şi prietenii răposatului - pe toţi aceştia îi învălui un fel de fum şi-n subconştientul meu învie povestea lui Ljuba despre cum, cândva demult, în a doua zi a Crăciunului ortodox, la Salonic, fusese înmormântat  consulul  Ivan Stjepanovici Jastrebov. Şi, cum mi-am adus aminte de această poveste, de undeva, din nori ori din suspinele Milicei sau din ochii mei, în mijlocul fumului coborâră... întâi am observat nişte minunate cizme de general, apoi o uniformă, o sabie atârnând la şold şi abia pe urmă şi capul nălucii. Salutări de la paşa de Salonic! - parcă vorbi năluca. Ştiam că nu era decât o închipuire, o senzaţie, însă mă holbam la ceaţă, la pantalonii albaştri ai Paşei, la tunica încheiată până sub gât, la fesul marocan cu ciucuri lungi, la chipul victoriosului care semăna... Acel paşă care, la Salonic,  l-a condus pe drumul fără de întoarcere pe I. S. Jastrebov, arăta înspăimântat şi pierit. Acelaşi paşă, exact acelaşi paşă, era arogant şi sigur pe sine. Acest paşă... însă chipul lui se schimba, în fiecare clipă arăta altfel!

Din  nou  se află la înmormântarea dumneavoastră, excelenţă Iastrebov! - spuse paşa, iar fumul deveni mai dens, astfel că abia mai întrezăream faţa nălucii. Îşi ia rămas bun vampirul de la vampir şi criminalul de la criminal. Acum socotelile sunt limpezi iar prietenii împăcaţi. Aţi pierdut, excelenţă! Eu în continuare stăpânesc peste acest Kosovo sârbesc şi  nici urmă de steag pravoslavnic deasupra Constantinopolului.  Am luat în stăpânire, mort fiind, şi Bosnia, şi Sandžak, jumătate din Muntenegru şi Macedonia. Voi pune stăpânire pe tot, până la Belgrad. E gata, excelenţă, şi cu Rusia. Trăiască slăvita şi neînfrânta armă islamică!
Leapădă-ţi, tată, de pe cap, fesul acela! - parcă spuse Ljuba de acolo, din sicriu. Nu vreau să fiu înmormântat la Nikšić, ci aici.
Atunci, la Salonic, aţi putut  pune condiţii. A fost şi nu se va mai repeta  niciodată, excelenţă. Acum, eu poruncesc. Acum şi pe viitor,  până ce nu se va ridica Muhamed din mormânt.
Tată! Tatăăă! - răzbătu un strigăt din sicriu !
Eu sunt eu, excelenţă. Vampirul nu are u trup al său. Şi nici un chip al său. De la neaşteptata mea moarte la Salonic, de la acea seară înceţoşată când, mort fiind, m-aţi ştrangulat, eu am fost... ca şi mine eu nu am fost  orice fel de căciuli am schimbat. Ministrul englez, renegatul albanez, membrul Internaţionalei a II-a, împuternicitul Cominternului, gâdele de la Jasenovac, întemeietorul diviziei SS Hangerul, partizanul albanez, şi-n cele din urmă... în cele din urmă. şi tatăl dumneavoastră... să fiu toate acestea, e mult şi pentru un vampir, domnule consul. Dar, iată, slavă lui Allah, nu a fost în zadar. Am trecut toate războaiele şi am păstrat, ba chiar am şi întărit fiecare posesiune a mea de la Bihać şi până la Istanbul.
Veţi pierde din nou, paşă, totul! Pentru întotdeauna.
Nu mai aveţi, domnule consul Jastrebov, simţul umorului. Arma islamică este de neînfrânt.
Arma islamică! Ha-ha-ha! - se cutremură sicriul de mirarea ironică.
Voi, ruşii, aveţi sputnicuri, aveţi o minte cosmică, aveţi colonii extraterestre. Dar şi bombe cu hidrogen, vă aflaţi în pragul antimateriei. Dar nu aveţi... nu aveţi un penis cosmic, excelenţă!
Ce nu avem?
Domnule consul Jastrebov, în ziua morţii mele şi a dumneavoastră de la Salonic, câţi musulmani au existat şi câţi ruşi  în Rusia? 
Opt milioane de musulmani, iar noi, o sută treizeci de milioane.
Exact, excelenţă. Dar poate ştiţi câţi sârbi au existat atunci în Balcani şi câţi de-ai noştri, dreptcredincioşi?
Despre asta, paşă, am scris chiar şi un articol pentru "Slova Rusă". De la Galiopolis şi până la Velebit, de la Shköder până la Pesta şi Timişoara, sârbii au fost în număr de douăsprezece milioane şi de şase ori mai puţin mahomedani.
Aveţi o memorie desăvârşită. Vă felicit. Dar, ascultaţi acum şi cifrele din condica mea. Port şi eu, excelenţă, port  niscaiva socoteli şi mai scriu câte ceva. În Rusia aia a voastră există în ziua de astăzi un număr de optzeci de milioane de musulmani, iar cel al ruşilor este exact acelaşi de acum opt deceii. Situaţia sârbilor este şi mai gravă. Acum nu mai există nici zece milioane, iar cinci ori poate şase milioane sunt din aceia care s-au adunat sub steagul lui Mohamed.!
Dar dumneavoastră, paşă, treceţi sub tăcere atâtea războaie, revoluţii şi lagăre de exterminare. Nu treceţi asta în contul penisului islamic.
Nicidecum, domnule consul. Credeţi-mă, simpatiile mele au fost de partea victoriei voastre şi de război, şi de clasă, şi de stânga, şi de dreapta, şi împotriva culacilor, şi împotriva reacţiunii, şi împotriva spionilor, şi împotriva lui Dumnezeu.
Ce anume vă bucură, paşă?
Victoriile voastre. Răfuielile voastre istorice. Legile voastre. Generoasele şi, deie Allah, neîncetatele voastre ofensive împotriva hegemoniei ruse şi sârbeşti. Felul vostru de viaţă. Ruperea voastră de tradiţie. Căsătoriile voastre. Divorţurile voastre. Calităţile voastre în a face mai multe case decât copii. Computerele voastre. Mă bucur, excelenţă, în general, de progresul vostru.
Credeţi că suntem pe drumul propriei noastre exterminări?
Departe de mine o atât de urâtă dorinţă. Spun doar că mă bucur pentru succesele şi victoriile voastre. Pe lângă asta, mă bucur şi pentru socotelile care arată că, până la jumătatea secolului următor, în Rusia vor exista mai mulţi musulmani decât ruşi, iar în Serbia mai puţini sârbi decât albanezi. Jumătate din Franţa şi Anglia vor trece la Islam. Americanii vor...
Niciodată în istorie nu au hotărât cifrele.
Pardon,  domnule consul Jastrebov. Majoritatea hotărăşte: acest principiu stă la baza democraţiei europene. Englezii au câştigat două războaie mondiale, dar au pierdut un imperiu mondial. Penisul triburilor negre i-a gonit pe englezi din Zambia, Uganda, Kenia, Rodhesia... Vedeţi, astăzi întreaga lume le cere albilor din Africa de Sud să predea puterea către negri întrucât negrii sunt mai numeroşi. Până cel târziu la sfârşitul acestui veac, musulmanii vor dobândi acelaşi drept de a stăpâni Balcanii şi această Rusie a voastră!
Ne vom strădui, paşă, ca acest lucru să nu se întâmple niciodată. Există posibilităţi. Există felurite posibilităţi.
Vă înşelaţi, excelenţă. Doar în acest secol, de trei ori i-au învins sârbii pe albanezi şi de trei ori şi-au eliberat acest Kosovo al lor. Şi? Iată-i, fug, îşi mută şi mormintele. Fug de penisul albanez, de cel islamic, domnule consul!
Gapo, bas muri! - gemu Jastrebov din sicriu. Penisul albanez, paşă, îl fac atât de puternic trădătorii sârbi.
Trădătorii sârbi? De ce vă revoltaţi, excelenţă? Sârbii sunt un popor de eroi, un popor care, în ultimul război mondial, a dat asemenea coloşi: Miladin, Dušan, Miloš, Petar, Blagoje, Blažo, Munja, Slobodan, Đuro, Milovan... eu i-am admirat pe aceşti eroi sârbi şi în mormânt.
Ei sunt..., paşă, ei sunt eroii Albaniei! Să zicem că tovarăşul Ilija a ucis mai mulţi sârbi, a dărâmat şi aprins mai multe biserici, a scârnăvit  mai multe morminte şi locuri sfinte decât orice albanez din Kosovo şi Metohia!
Faceţi afirmaţii de neiertat, domnule consul. Veţi răspunde pentru asta, chiar dacă sunteţi mort. Îi jigniţi pe cei mai slăviţi fii ai sârbilor. Îi  defăimaţi pe singurii sârbi cu care eu pot să mă înţeleg frăţeşte.
Enver Hogea al vostru, paşă, a albanizat în Albania două sute de mii de sârbi. Tovarăşii voştri români au nenorocit atâţia sârbi în Bărăgan. Iar aceşti eroi ai noştri nu au protestat nici măcar o dată. Ei au arestat şi ucis prin Bosnia, prin Metohia, prin Šumadija... le-au cusut arnăuţilor steaguri albaneze, au furat grâul din Voivodina şi l-au trimis în Albania, au pus impozite Serbiei, iar banii i-au dat şi-i mai dau încă albanezilor să se înmulească. Ei... şi tatăl meu este unul dintre ei, ei, paşă, sunt luptătorii şi eroii Marii Albanii!
Cui povesteşti tu toate astea, fiul de diavol? - se risipi fumul şi acolo unde fusese paşa stătea acum Mijat. - Noi, comuniştii sârbi, fără a lua în considerare jertfele ... -m-am frecam la ochi, nu mai ştiam nici ce anume era real, nici ce anume mi se părea.
- ... Fără a lua în considerare jertfele, fără a lua în considerare bombăneala naţionaliştilor şi reacţiunii velicosârbe, trebuie să perseverăm în lichidarea ultimelor rămăşiţe şi puncte de sprijin celei din urmă conştiinţe, care se împotriveşte deplinei egalităţi de clasă şi naţionale între popoare şi naţionalităţi - urla Mijat Božović, de parcă nu se afla alături de fiul mort, ci la un miting revoluţionar. - Cele mai mari rele poporului sârb i le-au făcut întotdeauna şovinii, trădătorii săi şi slugi ale...
- Oameni buni! - strigă Milica. - Nu-l lăsaţi, oameni buni, nu-l mai lăsaţi să vorbească! - îşi smulse ea baticul negru de pe cap şi se prinse cu mâinile de păr. - Ljubo, ce ţi-a fost dat să ajungi? Să te scuipe tatăl tău chiar şi mort şi să-i felicite pe cei care te-au omorât. Să te... Ljubo! Ljubooo! - îşi muşca ea degetele şi tremura.
- Excelenţă Jastrebov! - am strigat eu înfuriat şi m-am apropiat alergând de sicriu. Auzeam gemetele Milicei şi nu am observat cum se holba la mine mirată lumea din jur. - Minte ucigaşul tău, minte vampirizatul paşă de Salonic precum că a învins. Kosovo şi Metohia şi Constantinopolul vor fi, totuşi, ale noastre. Vor fi aşa cum a spus Fjodor şi cum ai spus şi tu. Tot ce ai început eu şi Ninocika ta vom continua. Spune, Milica... spune-i, Nina, că nu e adevărat.

***

Nu m-am dus la Nikšić, la înmormântare. M-a rugat Milica să rămân la Đakovica, să păzesc casa şi să împachetez cărţile răposatului şi ceva manuscrise de-ale lui, pe care le ţinea într-o cămăruţă specială, sub cheie, nepermiţându-i nici măcar soţiei să intre acolo.
La uşa acestei cămăruţe  strălucea o placă alămită. Pe ea era scris: CONSULATUL RUSIEI - CONSUL I. S. JASTREBOV.
Cât despre mobilă, am dat înăuntru de o masă şchioapă, trei etajere pline de cărţi şi, într-un colţ, în stânga uşii, de un scrin de stejar, care era încuiat. Într-o scrumieră, aflată pe masă, am găsit patru mucuri de ţigară, iar lângă scrumieră, un creion chimic, un chibrit şi un pachet început de ţigări Drina.
În nişte cutii de carton, pe care le-am adus de la un magazin de porţelanuridin apropiere, am împachetat întâi cărţile lui Ljuba. Am făcut asta fără grabă, ştergându-le de praf, îndreptându-le foile îndoite, citind două-trei rânduri şi abia pe urmă le aşezam în sicriele de carton. Mă trudeam să le şi ordonez cumva după tematică şi naţionalitatea scriitorilor: să separ  filosofii de poeţi, pe romancieri de istorici şi memorialişti, pe nemţi de ruşi ori pe sârbi de englezi, aceasta deoarece răposatul le ţinuse pe  toate amestecate.
Am găsit în Suflete moarte un fir de trifoi cu patru foi, în Biblie am dat peste şase poze ale consulului la cununia acestuia, iar în Migraţiile lui Crnjanski peste aripi de fluture.
Fiindcă nu am avut cheia de la scrin, am deschis capacul greu cu o şipcă de metal şi aici am dat peste... Aici el îşi ţinea chitanţele de la plata curentului electric, livretul militar, indexul studenţesc, un inel de aur, nişte planuri pentru concediul de odihnă, un cuţit  care s-a deschis de cum am apăsat pe buton, o şapcă muntenegreană, un pistol-trofeu cu ţeava crăpată... Sub toate acestea, la fundul lăzii, am găsit un dosar gros de hârtie învelit într-o foaie de ziar.
Pe coperţile acestuia scria: CONSULUL I. S. JASTREBOV: ARHIVA DE SERVICIU ŞI ÎNSEMNĂRILE. Iar între coperţi, aşezate în ordine,  am dat peste scrisorile lui de consul (opt la număr) către ţar, câte două către Dostoievski şi Nicolai Berdiaiev, una către Lev Tolstoi şi o scrisoare către Vasili Rozanov...
Ziua se stingea, dar în încăpere încă se mai vedea atunci când mă afundasem în lectură. Am aprins lumina, m-am aşezat pe un scăunel aproape de fereastră şi am început să copiez câte ceva din toate acestea. Am întâmpinat zorile cu creionul în mâini şi aplecat deasupra hârtiilor.
... Oraşul Đakovica, unde se află consulatul nostru, se găseşte la numai câteva ceasuri de mers  pe jos de graniţa cu Albania - îi scria consulul, printre altele, lui Dostoievski, la 8 august 1972. Oraşul a fost astfel botezat după un anume voievod sârb Jakov din secolul al XIV-lea. În 1485,  turcii au recenzat aici aproape în exclusivitate sârbi ortodocşi, câţiva turci şi doar doi arnăuţi. Astăzi, au rămas de la sârbi doar Uliţa Sârbească şi zece case ortodoxe... În Uliţa sârbească  a locuit şi Rajko Ognjanović, uriaşul, însă un binefăcător cum rar poţi să-ţi închipui. Eu l-am poreclit Gherasim, după povestea aceea a lui Turgheniev. În urmă cu trei ani, în timp ce Gherasim culegea fragi de pădure, i s-au apropiat din spate arnăuţii. L-au legat cu sforile de un fag  şi-i-au scos toţi dinţi cu un cleşte de cai. După aceea i-au smuls şi limba! Şi ce credeţi, dragul meu Fiodor Mihailovici, cum s-au terminat toate astea? Simplu. Čakmak-Paşa din Priština a decretat că acest Gherasim s-a mutilat de unul singur! Vrusese, prin această automutilare, "să arunce o pată pe obrazul poporului albanez". Gherasim a fugit în Serbia. Trăieşte din mila altora, într-un sat în apropiere de Belgrad... Trimiteţi, dragă Fiodor, pe Alioşa al dumneavoastră, pe Mişkin, pe Zosim: pe toţi aceşti creştini, pe aceşti apostoli ai ortodoxiei, ai milosteniei şi toleranţei, faceţi bine şi trimiteţi-i în Kosovo şi Metohia... Până când ni-l vom închipui pe Dumnezeu ca pe un iubitor de scene groaznice? Şi până când vom proclama drept culme a ortodoxiei moralul laşilor şi robilor atât de bogat în renunţări? Acesta este un mod de viaţă nevrednic. Asta înseamnă fatalism fără revoltă (despre care vorbeşte Nietzsche) când soldatul, nemaisuportând gerul, se lasă în voia sorţii şi se întinde în zăpadă ca un animal...

Iar într-una dintre scrisori, trimisă ţarului rus cu  nici o lună înainte de uciderea sa, Ljuba anunţa:
... Preamilostiove Stăpân, s-a lăsat peste aceste ţinuturi sârbeşti, la sfârşitul anului 1944,  o noapte absolut întunecată. De atunci şi până acum, au fost izgoniţi din Kosovo şi Metohia aproape 400.000  de sârbi. Potrivit informaţiilor consulatului nostru din Đakovica, în acest răstimp arnăuţii au siluit 3.743 de sârboaice (719 dintre ele mai tinere de 14 ani), pe 156 le-au răpit, iar pe 37 le-au obligat să se mărite "de bunăvoie" după albanezi. Au fost incendiate, ruinate, păgubite sau închise 28 de biserici, au fost jefuite cele mai roditoare pământuri mânăstireşti, au fost ucişi sau bătuţi la sânge 46 de călugări şi monahi. Se poate spune că pentru aceste fărădelegi nu a fost făcut nimeni răspunzător. Dar şi când au fost pronunţate, caznele au fost mai mult decât hilare, iar răufăcătorii le-au primit ca pe nişte laude şi felicitări de stat pentru fărădelegile lor. De fapt, altcumva nici nu ar fi pututsă fie, întrucât în jefuirea averilor sârbeşti, în dărâmarea şi închiderea bisericilor, în inundarea ori pluguirea cimitirelor sârbeşti, precum şi în prigonirea unui popor ortodox, a condus chiar statul...

Am găsit în arhiva răposatului şi nişte telegrame cifrate, adeverinţe privind unele călătorii în interes de serviciu ca urmare  a poruncilor ţarului, câteva note de protest către Čakmak-paşa din Priština şi către sultan, la Belgrad, un pachet de declaraţii ale unor sârbi care i se plângeau consulului de actele de violenţă şi teroare, adeverinţa lui Beriša precum că l-a ucis pe Srđan Rašović...
Toate acestea le-am împachetat într-o cutie anume şi le-am depus la poşta din Đakovica. Adresa destinatarului: Milica Božović, Nikšić, Str. Serdar Šćepan 74.
Milica nu  a primit niciodată pachetul. Din arhiva şi însemnările consulului au fost păstrate numai câteva texte, pe care le-am transcris în noaptea aceea, şi încă vreo şuviţă de ceaţă reţinută în memoria mea.