Cartea a III-a
Bărbatul care prinde păsări
Octombrie 1984 - Decembrie 1985
Punctul de vedere al lui Mai Kasahara
De mult vreau să-ţi scriu o scrisoare, domnului Pasăre-arc, dar nu-mi pot aminti numele tău adevărat, aşa că am tot amânat. Oricât ar fi poştaşul de amabil, nu are cum să ducă la destinaţie o scrisoare pe care scrie Domnului Pasăre-arc, Setagaya-ku ... 2- chome. Cred că mi-ai spus cum te cheamă când ne-am întâlnit prima dată, dar mi-a ieşit complet din minte. (Un nume ca Toru Okada nu se poate ţine minte cu una, cu două.) Nu ştiu cum de mi l-am amintit brusc şi cu totul întâmplător zilele trecute. Aşa cum vântul bate şi deschide vijelios uşa, tot aşa mi-am amintit şi eu că te cheamă Toru Okada.
în primul şi-n primul rând ar trebui să-ţi povestesc unde sunt şi ce fac acum, dar nu e chiar atât de simplu, cu toate că nu mă aflu într-o situaţie prea complicată. De fapt, situaţia este uşor de înţeles şi nici nu e nevoie să trag o linie cu rigla de la un capăt al drumului parcurs până la celălalt. E simplu, numai că atunci când îţi explic ceva, trebuie să o iau sistematic şi zău că nu-mi vin cuvintele. Creierii mi se golesc şi arată asemenea unui iepuraş alb pierdut într-o zi cu ninsoare abundentă în zăpada imaculată. Există situaţii în care nu e uşor deloc să explici ceva cuiva. De exemplu, afirmaţia „elefantul Qre nasul lung" poate părea caraghioasă în anumite împrejurări, ba chiar o minciună. Am irosit o mulţime de coli de scris ca să aştern pe hârtie asemenea rânduri, dar abia adineauri am auut această revelaţie şi mă simţeam precum Columb care a descoperit continentul.
Nu doresc să aprofundez misterul, dar mă aflu „într-un anume loc", într-unul care a existat odată ca niciodată... Scri-s°area o scriu într-o cameră mică, o cameră în care se află o ma-să, un pat, o bibliotecă şi un dulap în perete. Toate sunt mici ?l simple, fără nici un ornament şi consider că ar fi foarte
392
Haruki Murakami
potrivită sintagma „minimum necesar". Pe masă am o lampă mică cu neon, o ceaşcă cu ceai, hârtia pentru scrisori şi un dicţionar. Pe acesta din urmă nu-l prea folosesc, în primul rând pentru că nu-mi place nici cum arată şi nici exemplele pe care le conţine. Când trebuie totuşi să caut ceva în dicţionar, mă încrunt şi îmi zic: ^Aoleu, şi pe-asta trebuie să o ştiu ?" Cei care gândesc ca mine nu prea îndrăgesc dicţionarele, mi-e clar. Să iau ca exemplu cuvântul tranziţie care înseamnă „trecere lentă sau bruscă de la o situaţie sau stare la alta". Chiar că nu ştiam cuvântul acesta. Absolut deloc. De aceea, când văd dicţionarul pe masă, am senzaţia că seamănă cu un câine străin care a intrat fără permisiune în grădina mea şi a făcut pe iarbă un rahat încovrigat ca un colac. Dându-mi seama că nu ştiu o mulţime de ideograme şi că vreau totuşi să-ţi scriu, domnule Pasăre-arc, n-am avut încotro şi mi-am cumpărat un dicţionar.
Tot pe masă mai am vreo duzină de creioane ascuţite, aranjate frumos. Abia le-am cumpărat de la papetărie şi arată extraordinar. N-aş vrea să sune prea pretenţios, dar le-am luat exact cu scopul de a-ţi scrie. Arată tare bine aşa proaspăt ascuţite. Apoi mai am o scrumieră, ţigări şi chibrituri. Nu mai fumez chiar atât de mult ca înainte, dar din când în când mai trag şi eu câte o ţigară ca să-mi schimb starea de spirit. (Chiar în clipa aceasta fumez.) Cam astea se află la mine pe masă. în faţa biroului este fereastra la care atârnă o perdea cu motiv floral. Să ştii că nu eu am ales modelul, am găsit pur şi simplu perdeaua aici când m-am mutat. Cred că perdelele cu model se potrivesc camerelor simple, numai că această cameră arată mai degrabă ca un model de celulă de închisoare, proiectat i un binevoitor pentru infractori fără experienţă.
Nu vreau să vorbesc încă despre ceea ce se află dincolo fereastră, nu pentru că îi acord cine ştie ce importanţă, pentru faptul că doresc să iau lucrurile pe rând. Domnii Pasăre-arc, nu-ţi pot vorbi deocamdată decât despre interior acestei camere. Cel puţin deocamdată.
M-am gândit deseori la pata de pe obrazul tău, domr Pasăre-arc. Pata aceea albastră care ţi-a apărut brusc pe obr drept, într-o bună zi, domnule Pasăre-arc, te-ai strecurat cat viezure în grădina fostei case a lui Miyawaki, ai intrat.^ fântâna casei părăsite şi când ai ieşit de acolo, te-ai trezit \
Cronica păsării-arc
393
pata pe obraz. Dacă privesc acum în urmă, am impresia că nu se poate să fi fost adevărat, dar ştiu precis că am văzut-o cu ochii mei şi de când am văzut-o prima oară nu mă gândesc decât la faptul că este cu siguranţă un semn, un indiciu. Cred că are o semnificaţie profundă pe care eu nu sunt capabilă să o înţeleg. Dacă n-ar fi aşa, n-ar fi apărut atât de brusc.
înainte de a ne despărţi, am sărutat pata aceea pentru că voiam să văd ce simt când o ating. Să nu crezi că mă apuc în fiecare săptămână să sărut câte un bărbat de prin vecini. Despre ce am simţit atunci şi ce s-a întâmplat am să vorbesc pe îndelete altă dată. (De fapt, nu ştiu dacă voi fi în stare să-mi exprim sentimentele.)
Cu o săptămână înainte de acest eveniment, m-am dus la coafor să mă tund şi am găsit un articol despre casa părăsită a lui Miyawaki într-o revistă săptămânală. Am fost extrem de uimită, în primul rând pentru că eu nu citesc de obicei reviste, iar când am răsfoit-o întâmplător pe aceea, am dat chiar peste articolul respectiv. N-aveam motive să fiu uimită! Conţinutul articolului era plin de mister, dar nu scria nimic despre tine. Ei bine, când l-am citit m-am gândit imediat că trebuie să existe o legătură. Când a început să mi se strecoare îndoiala în suflet, m-am gândit foarte serios să-ţi scriu o scrisoare, domnule Pasăre-arc. în clipa aceea a bătut vântul, s-a deschis uşa şi mi-a venit în minte, fără nici un efort, numele tău adevărat. Da, te cheamă Toru Okada.
Dacă aş mai avea timp, probabil că mi-ar plăcea să mai sar gardul ca altădată şi să te mai vizitez, domnule Pasăre-arc, să stăm de vorbă faţâ-n faţă, despărţiţi de masa aceea mizerabilă din bucătărie. Asta ar fi cea mai rapidă modalitate de a intra fo legătură cu tine, dar din păcate, cursul evenimentelor actuale nu-mi permite o asemenea iniţiativă. De aceea stau la masă şi Scriu scrisori în schimb.
M-am gândit de multe ori la tine, domnule Pasăre-arc, şi te-am şi visat. Am visat că erai în fântâna aceea. N-au fost vise Prea consistente şi oricum nu erai în rolul principal, aşa că nu iveau o semnificaţie deosebită. Cu toate acestea, pe mine m-au tfectat foarte, foarte, foarte mult. După cum era de aşteptat, articolul din revistă era despre casa părăsită a lui Miyawaki. (Acum nu mai este părăsită.)
394
Haruki Murakatni
îmi imaginez că Kumiko nu s-a întors la tine, domnule Pasăre-arc, şi că nici tu n-ai întreprins cine ştie ce acţiune ciudată ca să o aduci înapoi. Mă rog, aşa-mi spune flerul.
La revedere, domnule Pasăre-arc! Când o să mă mai aflu într-o asemenea dispoziţie, o să-ţi mai scriu.
Misterul casei spânzuraţilor
Importantul cartier Setagaya
Cine a cumpărat terenul cu ghinion după sinuciderea familiei?
Ce se mai întâmplă acum prin zona aceea cu case elegante?
Extrase din săptămânalul
, 7 decembrie
Localnicii cunosc terenul din -2-chome, cartierul Setagaya, sub numele de „casa spânzuraţilor". Amplasată într-o zonă rezidenţială liniştită, cu faţa spre sud, această proprietate imobiliară de aproximativ trei sute treizeci de metri pătraţi este foarte râvnită, fiind considerată ideală pentru înălţarea unei locuinţe, dar cei din zonă ştiu un singur Jucru - nu le-ar trebui nici dacă
li s-ar da gratis pentru că toţi proprietarii ei, absolut fără nici o excepţie, au avut parte în final de o soartă îngrozitoare, în urma investigaţiilor făcute s-a ajuns la concluzia că începând cu epoca Showa1 şi până acum, au existat şapte cumpărători în total, dar toţi au sfârşit prin a se sinucide prin spânzurare sau asfixiere.
(Nu se dau detalii despre sinucideri.)
Irrna fantomă care a cumpărat terenul cu ghinion
Cea mai recentă din şirul de tragedii greu de imaginat este j}enorocirea de care a avut parte
amilia   lui   Kojiro   Miyawaki
°to 1), proprietarul unui lanţ
de restaurante amplasate în cartierul Ginza. Din pricina unor datorii uriaşe, Miyawaki şi-a vândut toate restaurantele şi s-a declarat falimentar cu doi
Showa începe în anul 1926.
396
ani în urmă. A fost apoi urmărit de nişte cămătari care aveau legătură cu crima organizată. Nemaiputând suporta ameninţările, în luna ianuarie a.c., în hanul din oraşul Takamatsu, Miyawaki a strangulat-o cu cureaua de la pantaloni pe Yukie, fetiţa sa în vârstă de paisprezece ani, în timp ce dormea. Apoi el, împreună cu soţia lui s-au spânzurat cu ajutorul unor funii pe care le pregătiseră special. Fiica mai mare a lui Miyawaki, studentă la vremea aceea, este încă dată dispărută.
Când şi-a cumpărat proprietatea în aprilie 1972, Miyawaki auzise de zvonurile îngrozitoare care circulau prin zonă, dar le-a luat în râs şi le-a declarat simple coincidenţe. După ce a cumpărat proprietatea, a demolat vechea casă şi a nivelat terenul. Ca să se simtă în siguranţă, a chemat un preot shintoist care a ţinut o slujbă de alungare a duhurilor rele ce mai bântuiau eventual pe acolo şi abia apoi a construit casa cu un etaj. Lucrurile au mers bine o vreme şi familia a dus o viaţă liniştită. Vecinii îi considerau o familie armonioasă şi fericită cu fete deştepte. După zece ani însă, soarta familiei Miyawaki a luat o turnură dezastruoasă. Miyawaki şi-a pierdut casa în toamna anului 1983, dar din pricina certurilor dintre creditori, a rămas vacantă până când
Haruki Murakami '
judecătoria de resort a decis, vara trecută, punerea terenului în vânzare. Iniţial a fost cumpărat de o agenţie imobiliară din Tokyo, la un preţ mult sub preţul pieţei. Agenţia respectivă a trecut la demolarea casei lui Miyawaki şi a încercat să vândă locul ca teren viran. O asemenea ofertă în Setagaya a prezentat deosebit de mult interes, dar toate negocierile au eşuat în clipa în care cumpărătorii auzeau de nenorocirile petrecute acolo. Şeful departamentului de vânzări al Agenţiei imobiliare..., domnul M., a declarat:' „Am auzit şi noi câte ceva despre poveştile triste de acolo, dar la urma urmei este amplasată excepţional şi cine nu-şi doreşte o proprietate ca aceasta ? Consi-T derăm că am scăzut destul de mult preţul ca să tenteze cumpâ-j rătorii şi am fost foarteţ optimişti. Nu s-a urnit nimic d%. când am scos-o pe piaţă. Preţu| nici nu mai contează când aude^-lumea ce s-a întâmplat acolo^ Ca să nu mai vorbim de m< mentul în care a apărut toate ziarele ştirea despre fe lia Miyawaki care s-a sini în ianuarie. Vă spun cinstit n-am ştiut ce să mai facem"
Terenul s-a vândut în din urmă în aprilie anul act „Vă rog să nu încercaţi să de la mine numele cumpi rului şi preţul", a spus doi M., dar Agenţia imobilii trebuit  să  scadă  preţul
Cronica păsării-arc
mult decât şi-ar putea imagina cineva. Au considerat până la urmă că mai bine se consolează cu o pierdere considerabilă decât să continue să plătească dobândă pentru o proprietate care nu se va vinde niciodată. „Cumpărătorii au ştiut de la bun începui, în ce se bagă. Le-am mărturisit totul pentru că nu ne stă în caracter să ne păcălim clienţii. Au cumpărat terenul ştiind întreaga istorie a locului." De aceea, am ajuns să ne întrebăm cine este cel care ar fi putut cumpăra un teren blestemat. Investigaţiile noastre au fost mult mai dificile decât ne-am fi imaginat. Conform datelor furnizate de spaţiul locativ al primăriei de sector, cum-
397
părătorul este o companie cu birouri în cartierul Minato, cunoscută sub numele de Institutul de Cercetări Akasaka, care pretinde că este implicată în „cercetări economice şi activităţi de consultanţă". Ei susţin că au nevoie de teren pentru „societatea pe acţiuni". „Socje-tatea pe acţiuni" a luat fiinţă în această primăvară, dar ea este practic existentă doar pe hârtie. Am trecut şi noi pe la adresa menţionată în documente - Akasaka, 2-chome -dar am găsit numai o plăcuţă roşie pe uşa unui apartament dintr-un bloc modest şi nu a răspuns nimeni la sonerie. Pe plăcuţă era scris : „Institut de Cercetări".
Măsut
i de securitate 5! păstrarea secretului
în prezent, fosta reşedinţă a familiei Miyawaki este înconjurată de un gard mai înalt decât oricare altul din zonă. Este un gard negru, uriaş, făcut din fier şi înălţat în aşa fel încât cei dornici să vadă ce se ascunde ^uPă el nu-şi pot satisface curiozitatea (foto 2), iar pe stâlpul de la poartă există o cameră video. După spusele vecinilor, ei văd poarta elec-trică deschizându-se de câteva °ri pe zi şi intrând sau ieşind u« Mercedes negru 500SEL, cu 8eamuri fumurii, în rest, nici o ^Şcare, nici un sunet care să 1Qă din zona respectivă.
Construcţia a început în luna mai, dar s-a desfăşurat în spatele gardului cel înalt, aşa că nimeni nu ştie ce se află dincolo de el şi nici cum arată casa. A fost construită cu o viteză incredibilă - două luni şi jumătate în total. Cineva de la restaurantul din apropiere la care făceau din când în când comandă pentru masa de prânz a declarat: „Clădirea a fost întotdeauna ascunsă cu o prelată, aşa că nu vă pot spune foarte exact cum arată, dar în nici un caz nu e o casă prea mare. Este o clădire cu un singur etaj, care se prezintă ca
398
o cutie din beton, foarte simplă. Ştiu că atunci am asemuit-o cu un adăpost antiaerian. Nu arată nici ca o casă în care în mod normal locuiesc oameni obişnuiţi, e prea mică şi are prea puţine ferestre. Dar nu aduce nici cu o clădire în care să fie birouri. Au venit nişte grădinari peisagişti şi au plantat tot felul de pomi - o mulţime. Cred că numai grădina i-a costat o avere".
Am telefonat la toate firmele importante din Tokyo care se ocupă de amenajarea grădinilor şi până la urmă am dat peste cea care a lucrat la „fosta reşedinţă a familiei".
Ceea ce vă putem spune este faptul că taxa de leasing anuală stabilită pentru Mercedes-ul 500SEL este de zece milioane de yeni. Firma închiriază maşini cu şoferi, dar nu am putut afla dacă maşina noastră a venit cu şofer sau nu.
Oamenii din zonă nu s-au arătat prea încântaţi să ne povestească despre „casa spânzuraţilor" şi probabil nici nu doresc să se implice în vreun fel. Lumea nu agreează locul şi probabil că nimeni nu vrea să se implice. Un bărbat din apropiere, domnul A., ne-a mărturisit: „Miyawaki", dar proprietarul nu ne-a putut da nici o informaţie despre cei care au angajat echipa respectivă. Firma de construcţii le-a oferit o schiţă a grădinii şi o
Haruki Murakarni \
comandă scrisă în care se menţiona că se doreau copaci, mai bătrâni, frumoşi şi amplasaţi cu gust. „Oferta noastră a fost cam piperată, dar n-au comentat în nici un fel şi nici nu au încercat să scadă preţul."
Grădinarul peisagist ne-a mai spus că în timp ce ei lucrau la grădină, a fost chemat un specialist în fântâni şi s-a săpat acolo o fântână foarte adâncă.
„Intr-unul din colţurile grădinii au înălţat un fel de foişor în care depozitau pământul transportat. Ştiu bine lucrul acesta pentru că eu plantam un soi de pruni cu fructe mari. Au încercat să desfunde o fântână veche care fusese astupată. Mai avea încă peretele original din beton. Nu cred că le-a fost foarte greu pentru că se lucrase la ea cu puţin timp în urmă. Ciudat e însă faptul că nu avea apă. Era o fântână secată şi n-au încercat decât să o aducă la sta? rea dinainte, aşa că oricum nu aveau cum să găsească apă. Nu ştiu ce să zic, mie mi s-a păru^ <£ oricum straniu. Mi-au lăsa impresia că au un motiv foa serios pentru a face aşa ceva
Din păcate, nu am reuşit i găsim firma care s-a ocupat < săpatul fântânii, dar am reii să aflăm că Mercedes-ul 500SI aparţinea   unei   companii leasing cu sediul în cartie Chiyoda şi a fost închiriat j luna iulie unei  companii cartierul Minato, pentru utt|
Cronica păsării-arc
de zile. Firma de leasing nu ne-a dezvăluit identitatea proprietarului, dar după datele de care dispunem, presupunem că ar fi vorba de Institutul de Cercetări Akasaka.
„Am stat o perioadă cu ochii pe ei şi am încercat să-mi imaginez cam ce fel de oameni sunt. Recunosc că măsurile de securitate sunt severe, dar nu au incomodat niciodată pe
399
nimeni şi atât eu, cât şi vecinii din apropiere nu avem de ce să ne plângem.
Oricum e mult mai bine aşa decât era pe vremea casei părăsite, când circulau tot felul de zvonuri groaznice."
Noi am dori totuşi să ştim cine este noul proprietar şi la ce foloseşte respectivul loc, dar misterul se aprofundează pe zi ce trece.
Pasărea-arc iarna
De la sfârşitul verii ciudate şi până spre apropierea iernii, viaţa mea s-a desfăşurat fără nici o schimbare. Zilele începeau > fără nici un eveniment mai de seamă şi se terminau cum) începuseră. A plouat mult în septembrie, iar în octombrie auir fost câteva zile înăbuşitoare. Cu excepţia vremii, zilele nu se|| distingeau una de alta pentru mine. încercam să-mi concentrez t atenţia pe fapte reale şi folositoare. Mergeam aproape în fiecare • zi la bazin, înotam mult, făceam plimbări, îmi pregăteam masa de trei ori pe zi.
Din când în când, punea însă stăpânire pe mine un sentiment acut de singurătate. Chiar apa pe care o beam şi aerul pe care-l respiram semănau uneori cu nişte ghimpi ce-mi sfâşiatt inima, iar paginile cărţii pe care o citeam căpătau sclipirea metalică şi ameninţătoare a lamei de ras. Parcă auzeam cum, » prinde rădăcini singurătatea la ora patru dimineaţa, când era •* linişte desăvârşită în jurul meu.
Mai existau însă câteva persoane care nu voiau să mă lase în pace — unii din familia lui Kumiko care-mi scriau scrisori." Susţineau că trebuie să fiu de acord cu divorţul iminent rece Kumiko nu mai putea rămâne căsătorită în acte. Presup neau probabil că în felul acesta se vor rezolva toate probleme în primele scrisori au încercat să exercite presiuni asupra: în mod practic şi metodic. Când au văzut că nu le răspund, recurs la ameninţări şi apoi au trecut la implorări. Prin tot j făceau, urmăreau de fapt un singur scop.
Până la urmă mi-a telefonat tatăl lui Kumiko.
— Nu vreau să spun că mă opun categoric divorţului, zis, dar vreau să stau mai întâi de vorbă cu Kumiko patru ochi. Dacă ea reuşeşte să mă convingă de faptul? aceasta este dorinţa ei, voi fi de acord să divorţez. Dacă nv voi semna nici un act de divorţ.
Cronica păsării-arc
401
M-am întors spre fereastra de la bucătărie şi am privit cerul întunecat şi ameninţător. Ploua de patru zile încheiate şi nu se mai termina. Totul mustea de apă şi atmosfera era foarte apăsătoare.
— înainte de a ne căsători, am discutat cu Kumiko deschis tot ce am avut de discutat şi vreau să facem acelaşi lucru şi dacă se pune problema divorţului.
Am tot vorbit cu tatăl lui Kumiko, dar n-am ajuns la nici o concluzie, adică nu la una care să ne servească la ceva.
Mai rămâneau câteva întrebări fără răspuns. Chiar voia Kumiko să divorţeze de mine ? Ea le ceruse părinţilor să încerce să mă convingă? Tatăl ei mi-a spus exact acelaşi lucru pe care mi-l spusese şi Noboru Wataya: „Kumiko nu vrea să te vadă". N-avea cum să fie totuşi minciună. Părinţilor lui Kumiko le plăcea să interpreteze lucrurile aşa cum voiau ei, dar după câte ştiam, nu scorneau fapte numai de dragul de a le scorni. Nu-mi dau seama dacă e bine sau nu, dar sunt nişte oameni realişti. Dacă era adevărat ce-mi spusese tatăl ei, asta însemna oare că soţia mea trecuse sub protecţia lor?
îmi era greu să cred aşa ceva. Kumiko nu-i iubise pe părinţii şi pe fratele ei încă de când era mică şi luptase ani de zile să devină independentă, să scape de sub papucul lor. Era foarte posibil ca ea să-şi fi găsit un amant şi să mă părăsească pentru un asemenea motiv. Chiar dacă nu acceptam în întregime explicaţia pe care mi-o dăduse în scrisoare, ştiam că ar fi fost posibil să se întâmple şi aşa ceva. Nu acceptam însă nici în ruptul capului ideea că a plecat de la mine şi s-a întors la părinţi - sau într-un loc pregătit dinainte de către ei - şi comunica cu mine prin intermediul lor.
Cu cât mă gândeam mai mult la asta, cu atât înţelegeam mai puţin. Exista posibilitatea ca ea să fi cedat nervos şi să aibă nevoie de sprijinul lor sau poate era ţinută ostatică fără v°ia ei. Mi-am petrecut zile-n şir încercând să ordonez faptele Ş1 amintirile, dar am renunţat într-un târziu, pentru că nu ajungeam la nici un rezultat numai cu presupuneri.
Toamna se apropia de sfârşit şi mirosul iernii plutea în aer. T11 greblat, ca întotdeauna în acel anotimp, frunzele din grădină ^ le-arn băgat într-un sac de plastic. Am projptit o scară de ac°periş şi am curăţat jgheaburile de frunze, în grădina mea
402
Haruki Muraka
micuţă nu erau copaci, dar vântul aducea pe aripile lui frunzei din grădinile vecine. Nu mă deranja. Mai trecea timpul ca: priveam cum plutesc frunzele veştejite în aerul însorit după-amiezii. în grădina din dreapta se afla un copac mare rodise nişte fructe mici, roşii. O mulţime de păsări poposeai acolo şi cântau fericite, de parcă se luau la întrecere. E: păsărele viu colorate ce străpungeau aerul cu ciripitul lor se şi ascuţit.
Mă gândeam unde să pun lucrurile de vară ale lui Kumikft Puteam să procedez cum îmi sugerase ea în scrisoare, dai mi-am amintit cât de mult ţinea la ele şi nici nu mă putean plânge că nu aveam unde să le ţin. M-am decis să le mai Iii unde erau, măcar o perioadă de timp.                                .f
Totuşi, în felul acesta, ori de câte ori deschideam dulapul realizam şi mai acut absenţa lui Kumiko. Rochiile care atârnai în dulap arătau ca nişte păstăi uscate care fuseseră cândvf pline de conţinut, îmi aminteam cum arăta când se îmbrăca cs ele şi de câteva mă legau chiar amintiri mai deosebite. M trezeam uneori stând pe marginea patului, privind absent şira de rochii, bluze şi fuste care aparţinuseră cândva soţiei meU Habar n-aveam cât timp stăteam aşa, pe pat, privindu-le .•<! poate zece minute sau poate chiar o oră.
Uneori, când îmi picau ochii pe lucrurile ei, îmi imagini un bărbat necunoscut dezbrăcând-o pe Kumiko. Mâinile îi allţ necau uşor, o dată cu rochia şi apoi îi scotea lenjeria de coi Mâinile acelea îi mângâiau sânii şi apoi îi depărtau picioare! Vedeam clar sânii şi coapsele acelea albe şi fine. Nu voiam mă gândesc la asemenea lucruri, dar nu mă puteam abţi Foarte posibil ca acestea să se fi petrecut aşa şi în realitt Trebuia să mă obişnuiesc şi cu asemenea imagini, nu pu să dau la o parte realitatea la infinit.
La începutul lunii octombrie a murit unchiul lui Noi Wataya, care fusese membru al Camerei Reprezentanţilor ] prefectura Niigata. A făcut un atac de cord imediat după mi? nopţii, în spital, şi tot efortul doctorilor de a-l readuce în a fost zadarnic. Lumea se aştepta să moară şi, pentru apropiau alegerile generale, susţinătorii lui au început agite cu formalităţile legate de luarea în primire a circuma ţiei electorale de către nepotul său. Mecanismul de adv voturilor fostului reprezentant, adică al decedatului, func
Cronica păsării-arc
403
absolut perfect şi era foarte bine pus la punct, aşa că, dacă nu apărea ceva cu totul neprevăzut, alegerea lui Noboru Wataya devenea iminentă. Citind articolul acela în ziar, m-am gândit imediat că familia Wataya va fi extrem de ocupată de acum încolo şi ultimul lucru care ar trebui să-i preocupe ar fi divorţul lui Kumiko.
La alegerile de la începutul primăverii următoare, după cum era de aşteptat, Noboru Wataya a candidat pentru partidul de opoziţie şi a fost ales cu majoritate de voturi. De la depunerea candidaturii şi până la alegerile propriu-zise, m-am tot dus la bibliotecă şi i-am urmărit evoluţia în ziare, dar n-as putea spune că am simţit vreo emoţie deosebită, ci mai degrabă am avut sentimentul că totul fusese decis dinainte. Realitatea a început să iasă la iveală mai pe urmă.
Pata de un albastru închis de pe faţa mea nu s-a schimbat deloc - nici n-a mai crescut, dar nici nu s-a mai micşorat, nici nu se mai încălzea, dar nici nu mă durea, aşa că am început să uit treptat de ea. Nu mai simţeam nevoia să mi-o ascund cu ochelarii de soare sau cu borurile pălăriei, îmi aminteam uneori de ea când ieşeam la cumpărături şi vedeam priviri nedumerite aţintite asupra ei sau, dimpotrivă, pe alţii întorcând capul când apăream, dar nici măcar asemenea reacţii nu mă mai deranjau. Doar nu făceam nimănui nici un rău cu pata aceea. Mi-o examinam în fiecare dimineaţă când mă bărbieream şi mă spălam, dar era neschimbată ca dimensiune, formă Şi culoare.
Cei pe care i-a preocupat intens apariţia ei pe obrazul meu au fost exact patru persoane: proprietarul curăţătoriei din apropierea gării, frizerul meu, tânărul Omura de la magazinul de băuturi şi bibliotecara. De fiecare dată când am fost întrebat despre pata respectivă, am dat un răspuns vag: „Ani avut un mic accident". Cei care au auzit cauza semnului de pe faţă ^•au. compătimit, scuzându-se parcă pentru impoliteţea de a ma fi întrebat.
. Mă simţeam tot mai înstrăinat de mine însumi. Dacă mă ^itam la mâna mea, de exemplu, aveam senzaţia că văd prin • Nu vorbeam aproape cu nimeni, nimeni nu-mi scria şi nu-mi i. în cutia poştală nu găseam decât note de plată şi are de cataloage sau reclame, în majoritatea lor trimise , cu poze colorate reprezentând rochii, bluze şi fuste
lui &
404
Haruki Murak
de vară. Iarna a fost foarte rece, dar mi s-a întâmplat de mult ori să nu dau drumul la căldură, deoarece nu ştiam dacă er frig cu-adevărat sau dacă era doar frigul dinăuntrul meu. multe ori deschideam caloriferul numai după ce-mi confirma^ termometrul că era într-adevăr rece, dar chiar şi după ce s© făcea cald în cameră, eu tot nu reuşeam să mă încălzesc.
Uneori săream zidul de piatră, aşa cum procedam şi vara, şi o luam pe aleea întortocheată ce ducea la fosta casă a hi( Miyawaki. îmi puneam întotdeauna o scurtă groasă şi un fular la gât, pe care-l trăgeam până sub nas. Călcam atent pe frunzele* moarte, iar vântul îngheţat se auzea şuierând printre firele de[ telegraf. Casa fusese demolată complet, iar grădina era acunl împrejmuită de un gard foarte înalt. Am încercat să privesiŢ printre crăpături, dar nu era nimic de văzut. Dispăruse tot c§ ştiam eu că existase - casa, pietrele de pavaj din curte, fântâna, copacii, antena TV, statuia păsării. Nu se mai vedeau decât, nişte smocuri de iarbă şi o întindere neagră de pământ ctt urme de buldozer. Nici nu-mi venea să cred că acolo existaaţ cândva o fântână în care coborâsem şi eu.
M-am rezemat de gard şi m-am uitat la casa lui Mai fixându-mi privirile pe camera ei de la etaj. Mai nu mai
acolo, aşa că n-avea cine să mai vină să mă salute.
*
Intr-o după-amiază friguroasă de la jumătatea lunii februari4: am trecut pe la agenţia imobiliară despre care îmi vorbifrf unchiul meu - Agenţia Dai-ichi Setagaya. Când am deschif uşa, am văzut la recepţie o funcţionară între două vârsti? Lângă intrare erau aliniate câteva birouri, dar scaunele di faţa lor nu erau ocupate, de parcă toţi agenţii plecaseră întâlniri. Chiar în mijlocul încăperii am văzut un reşou încil Pe canapeaua din zona aferentă clienţilor stătea cu nasul 1 ziar un bătrân subţirel. Am întrebat-o pe funcţionară exista vreun domn Ichikawa.
— Eu sunt Ichikawa, spuse bătrânelul întorcându-se i mine. Cu ce v-aş putea fi de folos?
M-am prezentat, i-am spus că vin din partea unchiului.' şi că locuiesc într-una din casele lui.
— A, da? Deci eşti nepotul domnului Tsuruta. Şi-a st ochelarii, a pus ziarul pe masă şi m-a examinat din cap pi picioare. Nu-mi dădeam seama ce impresie i-am făcut. Pe ia loc. Doreşti un ceai?
Cronica păsării-arc
405
I-am spus să nu se deranjeze, dar ori nu m-a auzit, ori mi-a ignorat refuzul pentru că i-a cerut funcţionarei să aducă ceai. Mi s-a servit repede, însă cât am stat de vorbă, faţă-n faţă, camera s-a răcit pentru că reşoul fusese oprit. Pe perete atârna o ],;u-tă cu toate casele din zonă, unele dintre ele fiind marcate .;;,, ;,,\ul. Lângă hartă se afla un calendar de bancă cu renumitul p, ; a! lui Van Gogh.
Nu l-am mai văzut de mult pe unchiul tău. Ce mai face? i'ntrrbă bătrânelul după ce luă o gură de ceai.
-- Face bine, dar e mai ocupat ca oricând. Nici eu nu prea l-am mai întâlnit.
- Mă bucur că face bine. Oare câţi ani or fi trecut de când nu l-am mai văzut? Oricum, destul de mult timp. Şi-a scos o ţigară din buzunarul hainei şi a aprins-o cu chibritul, lăsând impresia că ţinteşte cu atenţie unghiul. Eu i-am găsit casa aceea şi i-am administrat-o multă vreme, îmi pare bine că e la fel de ocupat, e mai important decât orice să ai o ocupaţie.
Mie domnul Ichikawa nu mi se părea prea ocupat. Aveam impresia că se pensionase, dar mai venea pe la birou ca să se ocupe de vechii lui clienţi.
— Cum îţi place casa? Ai probleme cu ea?
— Nu, n-am.
— Asta-i bine. E un loc frumos. E adevărat că nu-i prea mare, dar e plăcut. Celor care au locuit acolo le-a mers întotdeauna bine. Ţie cum îţi merge?
— Aşa şi-aşa. Cel puţin sunt în viată, mi-am zis în sinea mea. Aş fi vrut să vă întreb ceva, totuşi. Unchiul meu pretinde că dumneavoastră cunoaşteţi cel mai bine zona.
Bătrânelul chicoti.
— Dacă ştiu ceva, mărturisesc că ştiu foarte bine zona pentru că mă ocup de casele de acolo de aproape patruzeci de ani.
— Aş vrea să vă întreb despre terenul care a aparţinut înainte familiei Miyawaki. Acum au trecut cu buldozerul peste el.
— Da, ştiu, spuse bătrânelul ţuguindu-şi buzele de parcă scotocea după ceva prin sertarele minţii. S-a vândut anul trecut, ^u reuşit până la urmă să ridice ipoteca, să pună la punct toate problemele şi să scoată casa la licitaţie. A cumpărat-o un agent, a demolat-o şi a vândut terenul. Când laşi o casă nelo-Cuită atâta amar de vreme, oricât ar fi de bună, n-o mai cumpără nimeni. Cei care au cumpărat-o nu sunt din zonă. Nimeni din apropiere nu s-ar fi atins de ea. Ştii ce poveşti Clrculă pe seama ei, nu?
406
Haruki Murakami
— Da, mi-a povestit unchiul meu ceva.
— Atunci cred că înţelegi ce vreau să spun. Puteam să o cumpărăm şi să o vindem cuiva care nu ştia nimic, dar noi nu facem asemenea afaceri necinstite. Am rămâne cu un gust amar.
Am dat din cap.
— Cine a cumpărat-o ? am întrebat eu.
Bătrânul se încruntă puţin, clătină din cap şi pronunţă numele unei agenţii imobiliare foarte cunoscute.
— Probabil că n-au cercetat deloc zona, s-au repezit pur şi simplu când au văzut unde este amplasată şi la ce preţ se vinde şi s-au gândit că vor scoate un profit uriaş. Lucrurile nu sunt chiar atât de simple însă.
— N-au reuşit să o vândă ?
— Au fost foarte aproape de negocieri de câteva ori, dar până la urmă tot n-au reuşit, spuse bătrânul, împreunându-şi braţele. Cumpărarea unui teren înseamnă investiţie pe viaţă, aşa că lumea este foarte precaută în general. Cei interesaţi să cumpere case preferă să renunţe când aud poveşti nu tocmai plăcute. Cei mai mulţi din zonă cunosc istoria locului.
— Care e preţul ?
— Preţul?
— Da, preţul casei în care a stat Miyawaki.
Bătrânul domn Ichikawa m-a privit de parcă eu i-aş fi < stârnit interesul faţă de această problemă.
— Păi, să vedem. Preţul de piaţă ar fi cam un milion şi jumătate de yeni pe tsubo1. Să ştii că zona este excelentă, iar pentru construcţii este de-a dreptul minunată, pentru că este însorită. Acum nu e tocmai favorabilă perioada pentru nego-cieri de terenuri şi nici agenţiile imobiliare nu sunt într-o pas%|| prea bună. Dacă ai timp de aşteptat, zona aceea s-ar
mişca într-un târziu, în mod obişnuit aşa ar trebui, dar fiii vorba de casa lui Miyawaki, lucrurile nu se vor pune pe roat oricât ai aştepta. Preţul trebuie să coboare în condiţiile aste Deja a ajuns la un milion şi-o sută, dar cu un pic de târguia s-ar putea probabil cumpăra tot terenul cu o sută de milioa de yeni.
— Credeţi că preţul o să mai scadă şi de-acum încolo? | Bătrânul a dat din cap cu multă convingere.
Cronica păsării-arc
407
1.   Un tsubo măsoară aproximativ 33 m2.
— Normal că o să mai scadă. Ajunge uşor la nouă sute de mii pe tsubo. L-au cumpărat pentru că a fost ieftin, dar acum sunt foarte îngrijoraţi şi le tremură sufletul când se gândesc că nu-şi recuperează cheltuielile. Nu am idee dacă vor să mai scadă preţul, dar dacă au nevoie de bani gheaţă, vor vinde şi în pierdere. Altfel, nu le rămâne decât să aştepte. Nu prea ştiu exact ce se petrece în interiorul companiei, dar ştiu că le pare rău că au cumpărat casa aceea. Oricum, locul nu aduce nimănui nimic bun, spuse el, scuturând ţigara în scrumieră.
— Este şi o fântână în grădina aceea, nu ? Ştiţi ceva despre ea? am întrebat.
— Da, este şi o fântână adâncă, spuse domnul Ichikawa, dar cred că au astupat-o. Era secată şi n-aveau ce face cu ea.
— Aveţi idee cam când a secat?
Bătrânul a privit tavanul câteva clipe, cu braţele încrucişate.
— Cu foarte mult timp în urmă. Nu ştiu exact, dar parcă am auzit că a avut apă înainte de război. Probabil că a secat după război, dar nu ştiu exact când anume. Ştiu însă sigur că era secată când s-a mutat actriţa pentru că s-au purtat foarte multe discuţii pe marginea ei. Voia s-o astupe, dar până la urmă n-a făcut nimeni nimic în sensul ăsta. Cred că ar fi fost prea multă bătaie de cap.
— Am auzit că fântâna din curtea familiei Kasahara, de peste alee, are multă apă... şi încă foarte bună.
— Posibil, foarte posibil. Toate fântânile din zonă au apă foarte bună. Cred că solului i se datorează calitatea apei şi apoi mai e o problemă cu filonul. Poţi găsi apă foarte bună într-un loc şi absolut nimic la câţiva paşi mai încolo. Te interesează ceva anume legat de fântâna aceea?
— Ca să fiu sincer, aş vrea să cumpăr terenul acela. Bătrânul a ridicat privirile şi a rămas cu ele pironite pe
mine. Apoi şi-a ridicat ceaşca de ceai şi a băut o înghiţitură.
— Vrei să cumperi terenul? Am dat din cap.
Bătrânul a mai scos o ţigară din pachet şi a lovit-o de tăblia mesei. N-a aprins-o, ci a ţinut-o pur şi simplu între degete. Şi-a trecut limba peste buze.'
— Am să-ţi mai spun o dată că este un teren cu foarte multe Probleme. Nimănui, dar absolut nimănui nu i-a mers bine ac°lo. înţelegi ce vreau să spun, nu ? Indiferent cât de ieftin ar ajunge, nu va fi în nici un caz un chilipir. Tot îl mai vrei?
408
Haruki Murakarni j
— Da, îl vreau cu toate că ştiu ceea ce ştiu. Vreau să subliniez însă un lucru: nu am bani suficienţi ca să cumpăr terenul, oricât i-ar mai scădea preţul pe piaţă, dar am de gând să strâng bani chiar dacă o să-mi ia ceva timp. De aceea aş vrea să ştiu tot ce se mai întâmplă pe-acolo, adică să aflu dacă a mai scăzut preţul sau dacă a apărut vreun cumpărător. Sunteţi atât de amabil să mă ţineţi la curent?
Bătrânul rămase o vreme cu privirile aţintite pe ţigara neaprinsă, dus pe gânduri. Apoi şi-a dres glasul şi-a zis:
— Nu te-ngrijora, ai timp suficient, îţi garantez că terenul ;' nu se va vinde o vreme. Lucrurile nu se vor mişca până nu se   ' hotărăsc să-l dea de pomană şi asta nu se va întâmpla chiar -^ foarte curând, aşa că adună-ţi liniştit banii... dacă ţii atât de *! mult să fie al tău.
I-am spus numărul meu de telefon, iar bătrânul l-a notat '> într-un carneţel negru pătat. A băgat apoi carneţelul în buzu- * nărui hainei, m-a privit în ochi o vreme şi apoi s-a uitat la pata '* de pe obraz.                                                                          \
A trecut şi luna februarie, iar pe la jumătatea lui martie ' frigul s-a mai îmblânzit. Au început să bată vânturile călduţe ^, dinspre sud, să înmugurească pomii, să apară păsări noi în " grădină. Când era cald, îmi plăcea să stau pe verandă şi să • privesc grădina. Intr-o seară m-a sunat domnul Ichikawa şi V mi-a spus că preţul a mai scăzut puţin, dar terenul lui MiyawaM '}, nu s-a vândut încă.
— Ţi-am spus eu că nu se mişcă lucrurile aşa uşor, adăugă -el cu o undă de mândrie în glas. Nu te-ngrijora, preţul o să tot, scadă. Ce mai faci? Aduni bani?
în seara aceea, pe la ora opt, eram la baie şi mă spălam faţă când mi-am dat seama că pata mea ardea puţin, atins-o cu degetele şi am simţit o căldură pe care nu o tal simţisem până atunci. Şi culoarea mi s-a părut mai puternic avea o nuanţă de violet. Simţeam că nu am aer suficient, nu mai pot respira. Am rămas cu ochii în oglindă o bună bucali de timp şi eram tot mai convins că acel chip nu era al meu, j| aparţinea parcă altcuiva. Pata încerca să-mi spună ceva, cu siguranţă ceva de la mine. Mă priveam în oglindă şi „ din oglindă se uita la mine fără să scoată un cuvânt.
Orice s-ar întâmpla, fântâna aceea trebuie să fie a
Asta a fost concluzia la care am ajuns.
Trezit din hibernare
încă o carte de vizită
Banii nu au nume
Numai pentru faptul că-mi doream terenul acela nu însemna că îl şi puteam obţine foarte uşor. Probabilitatea de a strânge banii necesari era aproape nulă. îmi mai rămăseseră puţini din ce-mi lăsase mama, dar urmau să se termine şi ei pe de-ale gospodăriei. Nu aveam slujbă, deci nici o sursă de venit şi nu există bancă în lumea asta care să acorde credite cuiva numai din amabilitate. Trebuia să recurg la magie ca să fac rost de bani, şi încă foarte repede.
într-o dimineaţă m-am dus până la gară şi am cumpărat de la un chioşc din apropiere zece bilete de loto, cu serii consecutive, cu valoare de câştig de cincizeci de milioane de yeni bucata. Le-am prins cu piuneze pe peretele din bucătărie şi mă uitam la ele în fiecare zi. Câteodată stăteam şi câte o oră cu privirile pironite pe ele, de parcă aşteptam să răsară un cod secret pe care sâ-l pot pricepe doar eu. După câteva zile petrecute astfel, mi-am dat seama brusc că n-am cum să câştig la loto.
N-aveam nici o şansă să câştig la loto.
N-a trecut multă vreme şi m-am convins cu propriii mei °chi. Lucrurile nu aveau cum să se rezolve atât de uşor. Ar fi fost prea simplu doar să cumpăr acele bilete şi să nu am altceva ^e făcut decât să aştept rezultatul. Trebuia să câştig banii de care aveam nevoie prin propriile mele forţe. Am rupt biletele <je loto şi le-am aruncat. M-am postat apoi în faţa oglinzii de dfiasupra chiuvetei şi m-am privit atent. Trebuie să existe o Cale, mi-am spus eu în oglindă, dar normal, n-am primit nici 1111 răspuns.
410
Haruki Murako
Sătul de stat închis în casă doar cu gândurile mele, început să mă plimb prin zona din apropiere. M-am plimbat aşa, fără nici o ţintă, vreo trei sau patru zile, şi când m-£ săturat de zonă, am luat trenul spre Shinjuku. Când m-am| trezit în apropierea gării, mi-a venit ideea să ajung în centru.! Uneori e bine să gândeşti lucrurile şi în alt decor. Mi-am dat? seama că nu mă mai urcasem de foarte multă vreme într-un "t tren. Intr-adevăr, când am băgat banii în maşina automată ca? să-mi cumpăr bilet, am simţit emoţiile celui care face un lucrai nu tocmai familiar. Când am umblat eu ultima oară pe străzile oraşului? Cred că atunci când l-am urmărit pe individul cu? chitara, pornind de la ieşirea de vest a gării Shinjuku, probai cu vreo şase luni în urmă.
Aglomeraţia mi s-a părut copleşitoare. Mi s-a tăiat pur şîj simplu respiraţia când am văzut atâta lume şi nici măcar era oră de vârf! La început mi-a fost chiar greu să-mi croit drum prin mulţime. Nici nu i-aş spune mulţime, ci mai degra un torent furios care smulge -casele din ţâţâni şi le mătură calea lui. După câteva minute de umblat, am şi simţit nevoijjff. să-mi calmez nervii. Am intrat într-o cafenea care dădea spi bulevard şi m-am aşezat la o masă de la fereastră. Cafeneai nu era aglomerată la ora aceea. Am comandat o ciocolată cal« şi am stat cu privirile aţintite asupra celor care treceau pe-acol
Nu mi-am dat seama cât timp se scursese - trecuseră pi babil  cincisprezece  sau  chiar  douăzeci  de  minute.  La moment dat am realizat că urmăream cu privirile toate maşii Mercedes-Benz, Jaguar şi Porsche care rulau pe bulevai aglomerat, în lumina proaspătă a dimineţii, după o noaj ploioasă, maşinile străluceau cu o intensitate aproape di roasă, deveniseră parcă un fel de simboluri. Nu am văzut măcar o singură pată de murdărie. Indivizii au bani, nu gh Niciodată nu mă gândisem la aşa ceva până atunci. Mi-< privit imaginea în geamul sclipitor şi am clătinat uşor din Era prima oară în viaţa mea când aveam într-adevâr nevoie de bani.
Când s-a umplut cafeneaua la ora prânzului, am decisj mă plimb puţin. Nu aveam nici o ţintă, voiam doar să ui pe străzile oraşului pe care nu-l mai văzusem de mult. Mei pe stradă încercând să-mi dirijez mişcările în aşa fel înci nu mă ciocnesc de oamenii care veneau din direcţia opusă, i singura mea preocupare. O luam la dreapta, sau la stânga*
Cronica păsării-arc
411
mergeam drept înainte în funcţie de cum se schimbau semafoarele sau de inspiraţia de moment. Cu mâinile în buzunare, eram total absorbit de modul în care îmi corelam mişcările. Am trecut pe bulevarde cu magazine universale şi vitrine elegante, pe alei dosnice cu magazine deocheate, pe străzi animate cu cinematografe şi teatre, prin incinta unui templu shintoist liniştit şi iar pe bulevard înapoi. A fost o după-amiază călduroasă şi cei mai mulţi dintre trecători îşi lăsaseră hainele groase acasă. Câte o pală uşoară de vânt făcea aerul şi mai plăcut. Nici nu mi-am dat seama când am ajuns într-o zonă cunoscută. M-am uitat la plăcile de ceramică de sub picioarele mele, la sculptura din mijloc şi la clădirea înaltă din sticlă care mi se înfăţişa înaintea ochilor. Mă aflam în mijlocul piaţetei în care mă postasem cu o vară în urmă ca să privesc, fără nici o ţintă, lumea care trecea pe lângă mine, aşa cum mă sfătuise unchiul meu. O ţinusem tot aşa vreo unsprezece zile şi sfârşisem prin a-l urmări pe individul cu chitara până la casa la care m-a atacat cu bâta de baseball. Plimbarea fără ţintă prin Shinjuku mi-a purtat paşii exact spre acelaşi loc.
Ca şi data trecută, mi-am cumpărat o cafea şi o gogoaşă de la Dunkin' Donuts şi le-am luat cu mine în piaţetă. M-am aşezat pe o bancă şi am privit chipurile trecătorilor, activitate care m-a calmat treptat şi mi-a dat o stare bună. Mă simţeam bine - nu-mi explic de ce — de parcă aş fi găsit o nişă confortabilă într-un zid, de unde mă uitam la lume fără să fiu văzut. Nu mai privisem de mult chipurile trecătorilor pe îndelete. Şi de fapt nu numai chipurile trecătorilor, ci aproape nimic timp de mai bine de şase luni. Mi-am îndreptat spatele şi am privit mai departe oamenii, clădirile înalte de deasupra capului, cerul senin fără un petic de nor. Am luat ziarul uitat de cineva lângă ^ine, şi am început să-l răsfoiesc. Aveam senzaţia că lucrurile JŞi recăpătau culoarea pe măsură ce se însera.
In dimineaţa următoare am luat iar trenul spre Shinjuku.
^•am aşezat pe aceeaşi bancă şi am privit chipurile trecăto-
p°r. La prânz mi-am cumpărat iar o gogoaşă şi o cafea. Am
uat trenul spre casă înainte de ora de vârf. Mi-am pregătit
Clna, am băut bere şi am ascultat muzică la radio, în ziua
Datoare am procedat la fel, dar nici atunci nu s-a întâmplat
lrruc deosebit. N-am făcut nici o descoperire, n-am rezolvat
lstere, iar întrebările au rămas în continuare fără răspuns.
412
Haruki Murakan
Cu toate acestea, am avut tot timpul vaga impresie că apropii tot mai mult de ceva. Simţeam apropierea de acel ce ori de câte ori mă uitam în oglinda care atârna deasup chiuvetei. Mi s-a şi confirmat. Pata culorii de pe obrazul mei era mai intensă ca oricând şi mult mai caldă decât înain Pata mea este vie, mi-am zis, trăieşte o dată cu mine.
Am continuat să fac acelaşi lucru zi de zi, ca şi cu o vi în urmă: mă urcam în tren imediat după ora zece, stăteam pţ^S banca din piaţeta cu clădirea aceea înaltă, mă uitam la trecă*-tori cu capul golit de orice gânduri. Din când în când, suneteU|* adevărate din jurul meu se pierdeau în zare şi în clipele n ** nu auzeam decât apă curgând. M-am gândit imediat la Mal' Kano pentru că ea îmi vorbise de sunetul apei. Apa era prinţ pala ei preocupare. Nu mi-am putut aminti însă nici cum arătapf-Malta Kano şi nici ce-mi spusese despre vibraţiile apei. aveam în faţa ochilor decât pălăria ei roşie din scai. Oare ce purta întotdeauna pălăria aceea?                                   3?
Până la urmă sunetele au revenit treptat, aşa că am începutf să privesc iar chipurile trecătorilor.
In cea de-a opta după-amiază de plimbări prin oraş, o femei] a intrat în vorbă cu mine. în clipa aceea mă uitam întâmplate în altă direcţie, cu paharul de cafea gol în mână. M-am îm şi am ridicat privirile spre ea. Era aceeaşi femeie între vârste pe care o întâlnisem în acelaşi loc cu o vară în urmă"! de fapt singura care îmi vorbise în toate zilele acelea pe mi le petrecusem în piaţetă. Nu mi-a trecut niciodată pri minte că aş mai putea-o întâlni, dar când mi-a vorbit, mi s-j părut chiar normal să se fi întâmplat aşa ceva. Reîntâlni noastră era cu siguranţă consecinţa naturală a unui flux.
Femeia era la fel de bine îmbrăcată ca şi data treci purta lucruri de calitate şi îmbinate cu mult bun-gust. ochelari de soare fumurii cu ramă de baga, o jachetă cu de un albastru fumuriu şi o fustă de flanelă roşie. Purta albă din mătase, iar la gulerul jachetei sclipea o broşa mi aur. Pantofii ei roşii cu toc aveau un model simplu. Cu ranţă că aş fi trăit liniştit câteva luni bune cu banii pe c dăduse ea pe pantofi. Eu arătam groaznic, ca de obicei - p jacheta sport pe care o cumpărasem când am intrat la un hanorac gri, nişte blugi cam uzaţi şi pantofi de tenis i fuseseră albi la origini, dar care aveau acum o culoare m
păsării-arc
413
în ciuda contrastului dintre noi, s-a aşezat lângă mine, picior peste picior şi şi-a scos, fără un cuvânt, pachetul de Virginia Slim din geantă. Mi-a oferit o ţigară aşa cum făcuse şi vara trecută, dar am refuzat-o. Şi-a băgat ţigara în gură şi â aprins-o cu o brichetă din aur lungă şi subţire, de dimensiunea unei radiere. Şi-a scos apoi ochelarii de soare, i-a pus în buzunarul jachetei şi m-a privit fix în ochi de parcă era în căutarea unei monede pe care o pierduse într-un bazin de înot nu prea adânc. I-am studiat ochii - erau ciudaţi, de o mare adâncime, dar lipsiţi complet de expresie.
A mijit uşor ochii şi a zis:
— A, deci te-ai întors. Am dat din cap.
Am privit fumul care se ridica din ţigara ei subţire, dus de boarea de vânt. S-a uitat în jur de parcă ar fi vrut să vadă şi ea cu ochii ei ceea ce vedeam şi eu. Se pare că ceea ce a văzut nu prezenta nici un interes pentru ea. Mi-a privit din nou pata de pe obraz, ochii, nasul, gura şi iar pata. Aveam senzaţia că ţine cu tot dinadinsul să mă examineze atent, ca pe un căţeluş căruia i se cere la concurs să deschidă gura, să-şi arate urechile şi mai ştiu eu ce alte minuni de-astea.
— Aş cam avea nevoie de nişte bani, i-am zis eu. Femeia a stat o clipă, apoi a întrebat:
— Cam cât?
— Cred că m-aş descurca cu optzeci de milioane.
Şi-a luat privirile de pe mine şi le-a îndreptat spre cer de parcă stătea să se socotească de unde-i ia: păi, iau de acolo atâta, de dincolo atâta, îi mut pe aceia în alt cont... Intre timp i-am studiat machiajul - pleoapele erau uşor fardate precum umbra unui gând, iar vârful genelor puţin curbate simboliza Parcă ceva.
— N-aş zice că-s chiar puţini, spuse ea, strâmbând uşor din buze.
— Pentru mine suma este de-a dreptul fabuloasă.
A fumat doar o treime din ţigară, după care a aruncat-o pe J°s Şi a strivit-o sub talpa pantofului cu toc. A scos din geanta ei subţire o cutiuţă din piele cu cărţi de vizită şi mi-a întins una.
~- Veniţi la adresa asta la ora patru fix mâine după-amiază, a zis ea.
Pe cartea de vizită nu scria decât adresa - o clădire imensă 111 luxosul cartier Akasaka. Nici un nume, nici un număr de
Harukl Murakami
telefon. Am întors-o şi pe partea cealaltă ca să verific, dar era goală. Am apropiat-o de nas, dar nu mirosea a nimic. Era o carte de vizită albă, normală.
— Fără nume ? am întrebat.
Era prima oară când o vedeam zâmbind. A clătinat uşor din cap:
— Am crezut că aveţi nevoie de bani. Banii au nume? Am clătinat din cap, la fel ca ea. Normal, banii nu au nume.
Iar dacă ar avea un nume, n-ar mai fi bani. Semnificaţia banilor este dată de anonimatul lor obscur, de puterea lor de circulaţie absolut uluitoare. S-a ridicat de pe bancă.
— Deci puteţi veni la ora patru, nu?
— Şi dacă vin, îmi puneţi banii în mână ?
— Ştiu eu ? spuse ea. Un zâmbet îi pluti undeva în colţul ochiului, asemenea unui model creat de vânt în nisip. A mai cercetat o dată zona şi şi-a aranjat frumos fusta cu mâna.
A dispărut în mulţime cu paşi repezi. Am rămas cu privirile pe ţigara pe care o strivise sub talpa pantofului, la urmele de ruj de pe filtru. Roşul acela aprins mi-a amintit de pălăria Maltei Kano.
Partea bună a lucrurilor era că oricum nu aveam nimic de pierdut. Probabil.
Evenimentul din toiul nopţii
Băiatul auzi sunetul acela distinct chiar în toiul nopţii. S-a trezit, a întins mâna şi a aprins lampadarul, s-a ridicat şi s-a uitat prin jur, în cameră. Era puţin înainte de ora două. Băiatul nu-şi putea imagina ce se întâmpla în lume la ora aceea.
A auzit iar sunetul, de data aceasta dincolo de fereastră. Răsuna de parcă răsucea cineva un arc uriaş. Cine să răsucească oare un arc în toiul nopţii ? A, nu, doar răsuna aşa, dar de fapt nu era nici un arc. Era ţipătul unei păsări. Băiatul duse un scaun la geam şi se urcă pe el. Trase perdelele şi crăpă puţin fereastra. Bolta cerească era dominată de luna plină şi lumina ei albă inunda grădina. Copacii de aici arătau cu totul altfel decât i se păruseră băiatului la lumina zilei. Arătau mult mai neprietenoşi. Stejarul cel bătrân era parcă iritat şi tremura uşor, cu un scârtâit neplăcut, la fiecare pală de vânt. Pietrele păreau mai albe şi mai netede ca de obicei şi priveau nepăsă-toare cerul, ca nişte chipuri moarte.
Ţipătul păsării venise parcă dinspre pin. Băiatul se aplecă Peste fereastră şi privi în sus, dar din unghiul acela nu vedea nimic, deoarece crengile mari şi grele ale pinului ascundeau Pasărea. Voia sa vadă cum arată, să-i ţină minte culoarea şi forma ca să o poată căuta în cursul zilei într-o enciclopedie ilustrată. Dorinţa lui de a cunoaşte totul l-a făcut să se trezească de tot. Cea mai mare bucurie a lui era să găsească în enciclopedie păsări, peşti şi tot felul de animale. Volumele erau frumos ^anjate pe rafturile din camera lui. Băiatul nu mergea încă a Şcoală, dar ştia să citească.
, Pasărea a răsucit de câteva ori arcul şi a tăcut. Băiatul se lntreba dacă a mai auzit şi altcineva sunetul acela. Tata... ^ama... bunica? Dacă nu, le spunea el dimineaţă că a auzit 'n Pinul din grădină, pe la ora două noaptea, o pasăre al cărei semăna cu sunetul pe care-l face un arc când e răsucit.
416
Haruki Murakarnii
Cronica păsării-arc
417
Dacă ar fi putut-o zări măcar o clipă, ar fi putut să le spună şi cum se numea.
Dar pasărea n-a mai scos nici un sunet. A rămas tăcută şi nemişcată, ca o stană de piatră, între crengile pinului scăldat de lumina lunii. O boare de vânt rece a pătruns în cameră ca un fel de avertisment. Pe băiat l-au trecut fiorii şi a închis Jf fereastra. Ştia că era vorba de o pasăre specială, care nu se j lasă privită prea uşor. în nici un caz nu putea fi vrabie sau £ porumbel - acestea se perindau prin faţa oamenilor fără reţineri. "> Citise în enciclopedia lui că păsările nocturne erau şirete şi j prudente. Probabil că pasărea ştia că era urmărită şi nu urma » să mai dea nici un semn de viaţă până când nu se asigura că î e singură. Băiatul ar fi vrut să meargă la baie, dar asta ar fi f însemnat să parcurgă tot coridorul acela lung şi întunecat f Până la urmă s-a gândit că putea aştepta fără probleme până l dimineaţă.                                                                            'f
Stinse lumina şi închise ochii, dar gândul la pasărea din pin ' nu-l lăsa să doarmă. Razele strălucitoare ale lunii se strecurau -printre perdele ca un fel de invitaţie. Când a auzit iarposărea-ar6) % băiatul a sărit din pat fără nici o ezitare. De data aceasta ntt | a mai aprins lumina. Şi-a pus o vestă peste pijama şi s-a urcat £* pe scaunul de lângă fereastră. A tras numai puţin perdeaua şi -a iscodit pinul cu privirea. In felul acesta pasărea nu-şi puteaţi da seama că el era acolo.                                                          '.»f
Cu privirile pironite pe pin, băiatul văzu siluetele a doi bărbaţi'f Şi-a ţinut instinctiv respiraţia câteva clipe. Bărbaţii au îngenuB% cheat la tulpina pinului, ca două umbre întunecate. Amând erau îmbrăcaţi în negru. Unul nu avea pălărie, iar celăl purta ceva care semăna cu o pălărie de fetru cu boruri, caută bărbaţii aceia ciudaţi în grădina noastră în toiul nopţ se întrebă băiatul. De ce nu-i latră câinele ? Poate ar fi fost i bine să-şi trezească părinţii, dar curiozitatea îl ţintuise locuit Voia să vadă ce făceau bărbaţii.
Pasărea-arc s-a auzit iar, pe neaşteptate. A trimis cât ţipete lungi, în noapte, dar bărbaţii n-au băgat-o în seamă.•'. s-au mişcat, nu au privit în sus, ci au rămas mai depa îngenuncheaţi, faţă-n faţă. Păreau că discută în şoaptă,-băiatul nu le-a putut distinge chipurile din pricina crer care stăteau în calea lunii. Imediat după aceea, bărbaţii ridicat amândoi în acelaşi timp. Unul era mai înalt cu
douăzeci de centimetri decât celălalt, amândoi erau slabi, dar cel înalt, cu pălărie, purta o haină lungă, pe când cel scund avea haine croite pe măsură.
Bărbatul mai scund se apropie de pin şi rămase o vreme acolo, cu privirile ridicate spre crengi. Lovi uşor trunchiul, cu ambele mâini, de parcă voia să-l inspecteze cu atenţie şi apoi sân brusc în el. începu să se caţere fără nici un efort (sau cel puţin aşa i se părea băiatului), ca un adevărat acrobat. Băiatul cunoştea bine copacul, ca pe un vechi şi bun prieten şi ştia cât era de greu de escaladat. Trunchiul lui era neted şi alunecos şi nici n-aveai de ce să te ţii până mai sus. Oare de ce se căţăra omul acela în copac în toiul nopţii ? încerca să prindă pasărea-arc?
Bărbatul cel înalt stătea jos, cu privirile aţintite pe cel din copac. Curând după aceea, cel scund a dispărut din raza vizuală a băiatului. Crengile mai foşneau din când în când, ceea ce însemna că bărbatul continua să urce în pinul cel înalt. Pasărea-arc o să-l audă cu siguranţă şi o să zboare de-acolo. O fi bărbatul acela sprinten, dar nu se lăsa pasărea-arc prinsă atât de uşor. Dacă avea puţin noroc, poate reuşea să o vadă când îşi lua zborul, gândi băiatul, îşi ţinea respiraţia şi aştepta fâlfâitul aripilor, dar nu s-a auzit nici un fâlfâit şi nici alt ţipăt.
Nu s-a mai desluşit nici un sunet şi nici o mişcare destul de multă vreme. Totul era scăldat în lumina albă, ireală a lunii, iar grădina arăta precum fundul umed al unei mări din care apa fusese îndepărtată pe neaşteptate. Băiatul privea fermecat pinul şi pe bărbatul înalt, părăsit acolo. N-ar fi putut să-şi desprindă ochii de pe copac nici dacă ar fi vrut. Geamul se aburi de la respiraţia lui caldă. Probabil era frig afară. Bărbatul cel înalt privea în sus, cu mâinile pe şolduri, nemişcat, de parcă se transformase în stană de piatră. Băiatul îşi imagina ca îl aştepta îngrijorat pe camaradul său să-şi îndeplinească Păunea şi să coboare din pin. Nici nu era de mirare că se lngrijora, pentru că pinul era mai greu de coborât decât de Urcat. Apoi, bărbatul cel înalt se desprinse brusc de copac de Parcă ar fi abandonat totul şi dispăru în noapte.
Băiatul a realizat că a rămas singur. Bărbatul cel scund
lsPăruse în pin, iar cel înalt plecase undeva. Pasărea-arc ^ntinua să tacă. Băiatul se întreba dacă n-ar fi fost mai bine
a"Şi trezească tatăl, dar ştia că n-o să-l creadă dacă îi povestea Vazuse. Tatăl i-ar fi spus că visase, ca de obicei. Era adevărat,
418
Haruki Mur
visa deseori şi confunda visele cu realitatea, dar acum pul îi păsa ce ar fi zis lumea. De data aceasta nu mai era vorba nici un vis. Oricine ce-ar fi spus, era realitatea pură. Pasărea-! şi cei doi bărbaţi îmbrăcaţi în negru erau reali, doar că dis] ruseră brusc. Poate că tatăl lui l-ar crede dacă ar fi capabil să* explice ce s-a întâmplat.
In următoarea clipă băiatul a avut o revelaţie — bărbat cel scund semăna oarecum cu tatăl lui. Normal, era puţin cauţi prea scund ca să fie tatăl lui, dar în rest, semăna perfect *| conformaţia corpului, mişcările. Nu, tatăl lui n-ar fi fost capabil să se caţăre într-un astfel de copac pentru că nu era atât dfţ sprinten şi de puternic. Cu cât se gândea mai mult la asta, c^ atât nu mai înţelegea nimic.                                               f
Bărbatul cel înalt s-a întors la copac. De data aceasta avei? ceva în mâini - o cazma şi un sac mare din pânză. A pus s acid jos şi a început să sape la rădăcina pinului. Loviturile cazmalei în pământ se auzeau foarte clar. Sigur o să se trezească toat|., lumea, gândi iar băiatul. Zgomotul era puternic şi clar!     *
Dar nu s-a trezit nimeni. Bărbatul continuă să sape fărfâ pauză şi fără nici o grijă că l-ar putea auzi cineva. Deşi înalt şi slab, după felul cum mânuia unealta, se vedea că era ravK mai puternic decât părea. A muncit neîntrerupt, fără să-$ irosească vreo mişcare. Când a ajuns la adâncimea dorită^!;-rezemat cazmaua de copac şi a cercetat cu luare-aminte groaj N-a ridicat nici măcar o dată privirile, de parcă şi uitase camaradul său care se căţărase în copac. Se părea că nu-l pi cupa decât groapa. Băiatului nu i s-a părut normal, el ar fi cu siguranţă îngrijorat din pricina celui care urcase în pii
Băiatul şi-a dat seama după grămada de pământ săpată^ groapa nu era prea adâncă, ajungea poate puţin peste gem Bărbatul părea mulţumit de dimensiunea şi adâncimea ei.| întors spre sac şi a scos cu grijă un obiect înfăşurat pânză neagră. După cum îl ţinea în mână, părea a fi moale. La gândul că bărbatul ar putea îngropa un ca< inima băiatului începu să bată puternic. Lucrul înfăşui pânză nu era mai mare ca o pisică. Putea foarte bine să un bebeluş, dar de ce să îngroape aşa ceva în grădina gândi băiatul. Fără să-şi dea seama, şi-a înghiţit saliva, s( un zgomot care l-a uimit pur şi simplu. Era foarte posil fi auzit şi bărbatul din grădină.
Cronica păsării-arc
419
în clipa aceea se auzi pasărea-arc, de parcă ar fi fost trezită de înghiţitul salivei. Ea îşi răsuci arcul mai tare ca oricând — ghiiiiiH' ghiiiiiii.
Când a auzit-o, băiatul a avut sentimentul că urma să se întâmple ceva extrem de important. Şi-a muşcat buza de jos şi a început să-şi scarpine inconştient ambele braţe. Poate ar fi fost mai bine să nu fi văzut aşa ceva de la bun început, dar era deja prea târziu şi simţea că-i este imposibil să-şi mai dezlipească ochii de la scena din faţa lui. îşi lipi buzele şi nasul de geamul rece, pironit locului de groază, în faţa ochilor lui se desfăşura o dramă, îşi pierduse orice speranţă că s-ar mai putea trezi şi altcineva din familie. Nu se va trezi nimeni, oricât de tare ar fi zgomotul pe care-l fac ei acolo. Sunt singura persoană în viaţă care aude asemenea zgomote. Aşa a fost să fie de ia bun început.
Bărbatul cel înalt s-a aplecat, a luat obiectul acela înfăşurat în pânză neagră şi l-a aşezat cu grijă pe fundul gropii. Şi-a îndreptat spatele şi a privit atent în groapă. Băiatul nu-i vedea faţa din pricina borurilor pălăriei, dar avea sentimentul că se putea citi pe ea un fel de supărare. Părea chiar gravă. Da, era cu siguranţă un cadavru, gândi băiatul. Bărbatul a ridicat cazmaua hotărât şi a început să arunce pământ în groapă. După ce a terminat, a călcat pământul cu picioarele şi l-a nivelat bine. A rezemat apoi cazmaua de copac şi s-a îndepărtat încet, cu bucata de pânză în mână. Nu a privit în urmă nici măcar ° clipă, nu a ridicat privirile spre copac şi nici pasărea-arc n-a mai scos nici un sunet.
Băiatul s-a întors să se uite la ceasul de pe perete. Abia se distingea câte ceva în întunericul din cameră, dar a reuşit totuşi să vadă că era ora două şi jumătate. A mai rămas vreo Zece minute cu privirile aţintite pe pinul din grădină, prin Crăpătura dintre perdele, în speranţa că o să se mai mişte ceva Pe-acolo, dar l-a cuprins brusc un somn cumplit, de parcă i-ar ^acoperit cineva pleoapele cu un capac greu din fier. Ar fi vrut să ştie ce urma să se întâmple cu bărbatul cel scund din copac Ş1 cu pasărea-arc, dar nu şi-a mai putut ţine ochii deschişi. A reuşit să-şi scoată vesta cu eforturi disperate, înainte de a se Prabusi pe pat şi de a se cufunda în somn.
Cronica păsării-arc
421
6
Domnul Okada îşi cumpără pantofi noi Cine s-a întors acasă?
f
î v
Am mers pe jos de la staţia de metrou Akasaka până la & stradă animată, cu multe restaurante şi baruri, în apropierea, clădirii cu birouri - o clădire obişnuită, cu şase etaje, situat» pe o pantă lină. Nu era nici nouă, nici veche, nici mare, nia mică, nici frumoasă, nici dărăpănată. La parter îşi avea sediui o agenţie de turism, pe geamurile mari fiind lipite afişe <a| portul Mikonos şi cu tramvaie din Sân Francisco. Ambele păreau să-şi fi făcut cu prisosinţă datoria în fereastră. Dino de geamuri am văzut trei funcţionari care vorbeau la telefi sau băteau ceva la calculator.                                             j"
Clădirea nu avea nimic special, ci mai degrabă arăta ca.. construcţie înălţată după desenul în creion al unui copil 4 ; şcoală primară. Parcă fusese special făcută ca să nu atra$ atenţia trecătorilor. Părea atât de simplă şi de comună, încf era să trec de ea cu toate că fusesem tot timpul cu ochii Jj , carneţelul cu adrese. Intrarea discretă în clădire se afla chit lângă uşa agenţiei de turism. Am aruncat o privire pe plăcui de la intrare şi am tras concluzia că majoritatea firmelor ocupau clădirea nu puteau fi implicate în afaceri prea Poate erau doar birouri de avocaţi, arhitecţi, importatori, cal dentare. Câteva dintre plăcuţele de la intrare erau des noi şi de strălucitoare ca să-mi văd chipul în ele, dar cea indica încăperea 602 îşi pierduse până şi culoarea de-a l timpului. Era clar că firma femeii îşi avea sediul aici de multă vreme. Pe firmă scria: „Creator de modă, Akai Vârsta considerabilă a plăcuţei m-a mai liniştit puţin.
în capătul holului era o uşă de sticlă, iar pentru a u: lift trebuia să sun la interfon. Am format 602 şi am prilf jur să găsesc camera video care, presupuneam eu, îmi t
imaginea unui monitor dinăuntru. Exista într-adevăr o cameră video mică pe tavanul din hol. Am auzit imediat după aceea o sonerie ţârâind, uşa s-a deschis şi am intrat.
Am luat liftul cam demodat, am urcat la etajul şase şi am pornit pe coridorul cel sinistru până am dat de uşa pe care scria 602. Am verificat mai întâi dacă şi pe plăcuţa aceea scria „Creator de modă, Akasaka" şi apoi am sunat scurt.
Mi-a deschis un bărbat tânăr şi slăbuţ, foarte îngrijit, tuns scurt. Cred că era cel mai frumos bărbat pe care-l văzusem în viaţa mea. Nu numai trăsăturile lui mi-au atras atenţia, ci mai ales felul cum era îmbrăcat. Purta o cămaşă albă de te dureau ochii când o priveai, iar cravata de un verde închis avea un model mărunt, superb. Nu numai că era frumoasă, dar şi nodul era absolut perfect, aşa cum vezi în revistele de modă pentru bărbaţi. Eu nu aş fi reuşit să fac un asemenea nod şi chiar mă întrebam cum se poate realiza aşa ceva. Avea un talent înnăscut pentru noduri sau pur şi simplu a exersat până i-a ieşit astfel. Purta pantaloni gri închis şi mocasini maro. Toate păreau nou-nouţe, de parcă fuseseră cumpărate cu două-trei zile în urmă.
Era puţin mai scund decât mine. A schiţat un zâmbet în colţul buzelor, de parcă tocmai ar fi auzit o glumă, nu una de prost-gust, ci acel gen de vorbă de duh pe care ar fi adresat-o poate cu o generaţie în urmă, la o petrecere în aer liber, ministrul de externe prinţului moştenitor, făcându-i pe cei din jur sa chicotească de încântare. In clipa în care am vrut să mă prezint, a clătinat uşor din cap, lăsându-mâ să înţeleg că nu era nevoie să spun nimic. A ţinut uşa deschisă şi m-a poftit să intru, apoi a scos capul pe coridor şi a aruncat câteva priviri, după care a închis uşa fără să scoată o vorbă. S-a întors spre mine cu ochii întredeschişi, cerându-şi parcă scuze că nu poate vorbi ca să nu trezească pantera neagră, nervoasă care dormea lângă el. Normal că nu dormea nici o panteră acolo, dar aşa arăta el.
Mă aflam acum în camera de primire cu o canapea de piele Şi scaune confortabile, cu un cuier din lemn, de modă veche, S1 un lampadar. Exista o singură uşă în peretele opus, care Părea să dea spre altă cameră. Lângă uşă, pe un perete lateral Se afla un birou simplu din stejar care găzduia un calculator Niare. pe măsuţa din faţa canapelei abia încăpea o carte de elefon. Duşumeaua era acoperită-cu un covor vernil. Dinspre
422
Haruki Murakarni •
nişte boxe îngropate, date la volum mic, se auzea un cvartet de Haydn. Pe j>ereţi atârnau câteva gravuri ce reprezentau flori şi păsări. Iţi ajungea o singură privire ca să-ţi dai seama l de ordinea perfectă din încăpere. Pe nişte rafturi fixate pe un perete se aflau mostre de ţesături şi reviste de modă. Mobila nu era nouă, dar camera avea un aer cald şi familiar.
Tânărul m-a condus la canapea, a trecut de partea cealaltă a măsuţei şi s-a aşezat în faţa mea. Mi-a făcut semn ridicându-şi palmele să mai aştept puţin. In loc să spună „scuzaţi-ne că trebuie să mai aşteptaţi", mi-a adresat un zâmbet uşor, iar în loc să spună că „nu mai durează mult", a ridicat un deget. Aveam impresia că poate transmite orice numai prin gesturi,  • că nu avea nevoie de cuvinte. Am dat din cap în semn că am * înţeles. Aveam sentimentul că nu se cuvenea să vorbesc în prezenţa lui.
A luat cartea de lângă calculator, de parcă ar fi apucat în mână un obiect fragil, şi a deschis-o unde rămăsese. Era o carte neagră groasă, fără supracopertă, aşa că nu i-am văzut titlul. Din momentul în care a deschis-o, tânărul şi-a concentrat întreaga atenţie asupra ei. Parcă uitase că mai eram şi eu pe-acolo. Mi-ar fi plăcut să citesc ceva ca să mai treacă timpul, dar nu era nimic de citit la îndemână. Mi-am pus picior peste picior şi m-am instalat comod pe canapea ca să-l ascult pe Haydn (deşi, dacă mă lua cineva repede, n-aş fi băgat mâna-n foc că era Haydn). Muzica era frumoasă, dar genul acela care se evaporă în eter de îndată ce se îndepărtează de sursă, în afară de calculator, pe biroul tânărului se mai aflau un telefon " negru obişnuit, un suport pentru creioane şi un calendar.
Eram îmbrăcat cam la fel cum fusesem şi în ziua anterioară • jachetă sport, hanorac, blugi şi tenişi. Am aruncat pe mine mi-a picat în mână înainte de a pleca de acasă. In aceas cameră curată şi ordonată, în prezenţa acestui tânăr pus patru ace, bieţii mei tenişi păreau murdari şi uzaţi. Ba chiar erau murdari şi uzaţi, aveau tălpile tocite, culos devenise un gri greu de definit, iar pe margini erau plini găuri. Trecuseră prin multe, săracii! I-am purtat în fiecare ; în ultimul an - au escaladat zidul acela de nenumărate ori, •; călcat în excremente de câine, au făcut o grămadă de excv pe alee, au coborât în fundul fântânii. Nici nu e de mirare arătau cum arătau. De când mi-am părăsit serviciul, nu trecut nici măcar o dată prin cap să mă uit la încălţărai*
păsării-arc
423
cu care umblam. Privindu-i cu atenţie acum, mi-am dat seama cât de singur eram şi cât de mult mă înstrăinasem de lume. Era timpul să-mi cumpăr o pereche de pantofi. Aceştia arătau prea îngrozitor.
Nu după mult timp s-a terminat cvartetul lui Haydn. Un sfârşit cam ciudat. După o scurtă pauză a început o piesă de Bach la clavecin. (Cred că era Bach, dar nu eram sigur sută la sută.) Mi-am tot schimbat poziţia picioarelor. A sunat telefonul. Tânărul a pus o bucăţică de hârtie între file drept semn la carte, a împins-o la o parte şi a ridicat receptorul. A dat uşor din cap, a făcut un semn cu creionul pe calendar, a ţinut apoi receptorul aproape de suprafaţa biroului, a lovit cu încheieturile degetelor în lemn de parcă ar fi vrut să bată la uşă şi a pus receptorul în furcă. Convorbirea telefonică a durat cam douăzeci de secunde, timp în care nu a scos nici un cuvânt. De fapt nu scosese nici o vorbă de când am intrat eu în cameră. Oare nu putea vorbi? De auzit, auzea cu siguranţă. Mi-am dat seama după cum a răspuns la telefon şi cum asculta la ceea ce i se spunea de la celălalt capăt al firului.
A rămas nemişcat privind telefonul o vreme. Lăsa impresia că se gândea la ceva. S-a ridicat apoi fără un sunet, a ocolit biroul, s-a îndreptat spre canapea şi s-a aşezat lângă mine fără pic de ezitare. Şi-a pus ambele mâini pe genunchi, frumos aliniate. Avea nişte degete subţiri şi delicate, cum de fapt era şi lesne de imaginat după ce îi vedeai faţa. Avea şi câteva cute la încheieturi, dar doar câteva. Omul trebuia să-şi mişte şi să-şi îndoaie degetele, nu ? I le-am privit atent şi am tras concluzia că era fiul femeii, deoarece semănau perfect cu mâinile ei. După ce am făcut o astfel de constatare, am început să observ Şi alte asemănări - nasul mic şi ascuţit, limpezimea cristalină a ochilor. Zâmbetul jucăuş i-a revenit pe buze - apărea şi dispărea în funcţie de dispoziţia sufletească şi cum apare şi dispare o cavitate de pe malul mării, aflată în bătaia valurilor, îmediat după aceea s-a ridicat în picioare la fel de brusc cum Se aşezase, iar pe buzele lui am citit: „Pe aici, vă rog". In ciuda faptului că nu articulase nici un sunet, mi-a fost foarte clar ce a vrut să zică. M-am ridicat şi am luat-o în urma lui. A deschis uŞa din faţa noastră şi m-a poftit să intru.
Dincolo'de uşă se afla o bucătărie mică cu o chiuvetă, iar mai încolo o altă încăpere, una care semăna cu camera de Primire în care stătusem, dar puţin mai mică. Avea acelaşi tip
424
Haruki Murakan
Cronica păsării-arc
425
de canapea din piele şi o fereastră cu aceeaşi formă. Covorul î de pe duşumea avea aceeaşi culoare. In mijlocul încăperii afla o masă de lucru pe care se vedeau foarfece, cutiuţe cu diferite < ustensile, creioane, cărţi de croitorie - toate frumos aranjate. Am mai văzut şi două busturi de manechin. In loc de jaluzele, la ferestre atârnau două rânduri de perdele — unele din material opac, altele din dantelă. Ambele erau trase bine. Deoarece lumina din tavan nu era aprinsă, camera părea puţin cam întunecată, ca într-o seară noroasă. Unul dintre becurile lampadarului de lângă canapea fusese stins. Pe măsuţa din faţa canapelei se afla o vază cu boboci de gladiole. Florile păreau proaspete, de parcă fuseseră culese cu câteva clipe în urmă, iar apa din vază era limpede. Nu se auzea nici un fel de muzică în această' încăpere, iar pe pereţi nu existau tablouri sau ceasuri.
Tânărul mi-a făcut semn să iau loc pe canapea. (Era la fel de confortabilă ca şi cea din camera de primire.) După ce m-am , aşezat, a scos din buzunarul pantalonilor săi un fel de ochelari'" de protecţie şi i-a pus în faţa mea. De fapt, erau ochelari d* protecţie obişnuiţi, pentru înotători, făcuţi din cauciuc şi plastic, * foarte asemănători cu cei pe care-i foloseam la bazinul pe care-l frecventam. Nu aveam nici cea mai vagă idee de ce îi adusese cu el şi nici măcar nu-mi puteam imagina.
«Nu vă fie teamă», îmi spuse tânărul. Ca să fiu mai exact, n-a spus nimic, doar şi-a mişcat buzele şi degetele de parcă ar fi spus aşa ceva, însă eu am înţeles perfect şi am dat din cap.
«Vă rog să îi puneţi pe ochi şi să nu vi-i scoateţi singur. Aift să vi-i scot eu. Nu aveţi voie nici să-i mişcaţi. Aţi înţeles?»'
Am dat iar din cap.
«Nu vă fac nici un rău, să nu vă fie frică. O să fie totul bint
Am dat din cap iar.
Tânărul a ocolit canapeaua, s-a oprit în spatele meu şi pus ochelarii. A tras cureaua din cauciuc spre ceafă şi fixat cupele spongioase în jurul ochilor. Ochelarii aceştia deosebeau de cei pe care-i foloseam eu de obicei prin fapt nu vedeam absolut nimic prin ei. Plasticul transparent acoperit cu un strat opac de vopsea. M-am simţit învăluit o beznă totală şi artificială. Nu vedeam chiar nimic, nici rai unde bătea lumina lampadarului. Trăiam cu senzaţia ci însumi fusesem vopsit cu un strat gros de ceva.
Tânărul şi-a pus uşor mâinile pe umerii mei de parcă sil nevoia să mă încurajeze. Avea degete subţiri şi delicate, di
fragile, îmi lăsau impresia unor degete de pianist, odihnindu-se pe clape, emanând un fel de bunăvoinţă. Nu chiar bunăvoinţă, dar era totuşi ceva care aducea a bunăvoinţă. Degetele îmi spuneau parcă: «Să nu vă fie teamă. Totul o să fie bine». Apoi a ieşit din cameră. I-am auzit paşii îndepărtându-se în întuneric şi o uşă deschizându-se şi închizându-se la loc.
Am rămas mai departe pe canapea după ce a ieşit tânărul din încăpere. Nu vedeam absolut nimic. Bezna în care mă cufundasem mi se părea ciudată, oarecum asemănătoare cu cea pe care o experimentasem în fântână, dar totuşi altfel. Nu avea direcţie, adâncime, greutate şi nu sugera nimic, lăsând impresia că ar fi mai degrabă neant. Mi se luase deci vederea temporar, prin mijloace artificiale. Mi-am simţit muşchii încor-dându-se, gura şi gâtul mi s-au uscat. Ce o să mi se întâmple oare ? Mi-am amintit apoi ceea ce au încercat să-mi spună degetele tânărului: «Să nu vă fie teamă». Nu ştiu de ce, dar aveam încredere în „cuvintele" lui.
Era atâta linişte în încăpere, încât atunci când îmi ţineam respiraţia aveam sentimentul că lumea şi-a încetat existenţa şi că totul va fi înghiţit de ape, scufundându-se în adâncimi eterne. Dar nu, lumea continua să existe. Nu după multă vreme a intrat în cameră o femeie. Mi-am dat seama de asta după dâra de parfum scump pe care o lăsa în urma ei. Era un parfum scump. Nu era bărbătesc, încercam să-mi amintesc numele parfumului, dar nu mă simţeam în stare. Mi-am dat seama că o dată cu vederea, şi mirosul meu o luase razna. Singurul lucru de care nu mă îndoiam era că diferea de parfumul femeii elegante care mă chemase aici. Auzeam hainele fosnindu-i pe când traversa camera. S-a aşezat în dreapta mea, pe canapea. După felul curn s-a lăsat jos, am dedus că era o femeie mică de statură. Ii simţeam privirile aţintite asupra mea, chiar dacă eu nu vedeam nimic. Femeia nu făcea nici un gest, doar mă privea. Aspira liniştit, încât nu se auzea nici un sunet. Eu am rămas ^ aceeaşi poziţie şi priveam drept înainte. Aveam sentimentul Ca pata de pe faţă ardea puţin şi presupuneam că s-a mai
Ccentuat culoarea ei. în cele din urmă, femeia a întins mâna *l tt»-a atins pata cu degetele, foarte atent, de parcă inspecta
11 obiect fragil şi valoros. Apoi a început să o mângâie. u Ştiam cum să reacţionez la gesturile ei sau cum se
* ePta ea să reacţionez. Mă simţeam desprins de realitate, de
426
Haruki Murakan
parcă încercam să sar dintr-un vehicul în altul care se deplas cu viteză diferită. Mă aflam în spaţiul dintre ele ca o părăsită, aşa cum fusese şi casa lui Miyawaki multă Femeia intrase în casa părăsită şi, dintr-un oarecare motiv, plimba acum mâinile pe pereţi şi pe stâlpii de susţinere. Oricare' ar fi fost motivul ei, eu nu puteam face nimic (aşa cum eram-î casă părăsită) şi nici nu cred că ar fi fost nevoie să fac ceva. După ce am început să gândesc astfel, m-am simţit mai relaxat.
Femeia nu a scos nici un cuvânt, în afară de foşnetul hainelor,' nu se mai auzea nici un zgomot în cameră, îşi plimba vârful degetelor pe pielea mea de parcă voia să descifreze nişte ideograme gravate acolo cu secole în urmă.
Curând, femeia a încetat să mă mai mângâie, s-a ridicat de pe canapea, a ocolit-o şi s-a postat în spatele meu, folosind dft; data aceasta limba în locul degetelor. Mi-a lins pata de pe obrast. aşa cum făcuse Mai Kasahara cu o vară înainte, dar gestul ei mi s-a părut mult mai matur decât al fetei. Limba ei se mişca şi se lipea de carnea mea cu mai multă îndemânare, îmi gusta parcă pata aceea, o aspira şi o stimula din unghiuri diferite şi prin mişcări diverse. Aveam senzaţia că mă topesc tot şi aş fi vrut să nu am erecţie (n-avea nici un sens), dar nu mă puteaţi abţine.                                                                              *'
încercam să-mi identific propria imagine cu cea a casei părăsite. Mi-am închipuit că sunt stâlpul de susţinere, peretett» tavanul, duşumeaua, acoperişul, fereastra, uşa sau chiar * piatră. Nu vedeam ce altceva aş fi putut face. Am închis ocWÎ şi am încercat să mă detaşez de propriul meu trup, cu teniei jegosi, cu ochelarii aceia ciudaţi şi erecţia fără noimă. Nu foarte greu să te desprinzi de latura fizică, adică de trup. aşa mă puteam simţi mai în largul meu, doar aşa pul scăpa de sentimentul acela de disconfort care pusese stăpâi pe mine. Mi-am imaginat că sunt o grădină năpădită de bi o pasăre din piatră care nu poate zbura, o fântână şei Ştiam că femeia se află în această casă părăsită, care şi însumi. Nu o vedeam, aşa că nu mă deranja. N-avea de» cerceteze ce doreşte, era treaba ei.
Trecerea timpului era învăluită în ceaţă. Dintre toate' tăţile de timp de care dispuneam acolo, nici măcar dădeam seama pe care o foloseam. Pe măsură ce-mi recăj cunoştinţa, simţeam cum femeia se îndepărta. A părăsit i
Cronica păsării-arc
427
ja fel de tăcut ca la venire. Nu se simţeau decât foşnetul hainelor şi dâra parfumului. Am auzit apoi uşa deschizându-se şi închizându-se la loc. O parte din conştiinţa mea era încă acolo, în casa părăsită, deşi eu, cel real, eram aici, pe canapea. Ce mă fac? m-am întrebat eu. Nici nu mai ştiu care este realitatea. Simt cum în interiorul meu noţiunea de „aici" se rupe în două. Sunt aici şi totuşi nu sunt aici. Amândouă aspectele mi se par la fel de reale. Am rămas pe canapea cufundat în divizarea cea stranie.
Imediat după aceea s-a deschis uşa şi a intrat cineva în cameră. După paşi am realizat că era tânărul - îmi rămăsese bine întipărit în minte sunetul paşilor lui. A venit în spatele meu şi mi-a scos ochelarii. Camera era cam întunecată deoarece nu era aprins decât un singur bec al lampadarului. Mi-am frecat bine ochii cu palmele ca să îi obişnuiesc iar cu realitatea. Tânărul purta acum un sacou de culoare gri închis cu nuanţe de verde şi o cravată asortată. Mi-a zâmbit, m-a luat de braţ, m-a ajutat să mă ridic de pe canapea şi m-a condus pe uşa din dos a încăperii. Camera alăturată era baia. Avea şi toaletă, iar dincolo de ea, un duş. Capacul closetului era lăsat, iar el mi-a făcut semn să mă aşez, dând drumul în acelaşi timp duşului. Â aşteptat să curgă apă caldă şi apoi m-a îndemnat să fac un dus. A desfăcut un săpun şi mi l-a întins. Apoi a ieşit din baie Şi a închis uşa după el. Nu înţelegeam de ce trebuia să fac duş acolo.
In timp ce mă dezbrăcăm, mi-am dat seama de ce. Ejaculasem în chiloţi fără să vreau. Am intrat sub duş şi m-am săpunit bine cu săpunul cel verde. Mi-am clătit sperma lipită de părul Pubian. Am ieşit de sub duş şi m-am şters cu un prosop mare. Lângă prosop se aflau nişte boxeri Calvin Klein şi un tricou de marirnea mea, ambele nescoase încă din pungi. Probabil că-mi Plănuiseră ejacularea. M-am uitat în oglindă, dar mintea nu-mi tuncţiona. Mi-am aruncat chiloţii murdari în coşul de gunoi şi ain pus pe mine lucrurile cele noi, peste care mi-am tras blugii ?l hanoracul. Mi-am pus şosetele, tenişii şi jacheta, după care am ieşit din baie.
.Tânărul care mă aştepta la uşă m-a condus în camera de Primire.
Aici nu se schimbase nimic — pe birou era aceeaşi carte eschisă, iar lângă ea, calculatorul. Dinspre boxe se auzea
428
Haruki Muraka
muzică clasică. Tânărul mi-a făcut semn să mă aşez pe canat şi mi-a adus un pahar cu apă minerală rece. Am băut do jumătate.
— Mă simt foarte obosit, am zis.
Parcă nu era vocea mea şi nici nu avusesem de gând spun aşa ceva. Cuvintele îmi ieşiseră din gâtlej fără să vreau, : Şi totuşi era vocea mea.                                                       K
Tânărul a dat din cap şi apoi a scos din buzunarul interior-al hainei lui un plic alb pe care l-a strecurat în buzunarul, jachetei mele. Apoi a dat iar din cap. Am privit pe fereastră cerul  întunecat,  luminile  de  pe  stradă  aprinse,   geamurile birourilor luminate şi farurile maşinilor curgând ca un şuvoi.l-Nu mai suportam să stau acolo nici măcar o secundă, aşa cS-" m-am ridicat, am deschis uşa şi am ieşit. Tânărul rămasd' lângă biroul lui, nemişcat, fără să facă vreun gest de a mă opri?-
Staţia Akasaka gemea de călători. Neavând chef de aerul* închis din metrou, am decis să merg pe jos cât puteam de mulfc Am trecut prin faţa Casei Naţionale de Protocol şi am ieşit \K staţia Yotsuya. Am luat-o apoi pe bulevardul Shinjuku şi ant intrat într-o cârciumioară, fără prea multă lume, ca să beau-4^ halbă de bere. După prima înghiţitură mi-am dat seama că-ml era foarte foame, aşa că am comandat o gustare. M-am la ceas şi am constatat că era aproape şapte. De fapt nici ştiu de ce m-am uitat la ceas pentru că pe mine nu mă interesll trecerea timpului.                                                               *
La un moment dat mi-am dat seama că am ceva în buzuna jachetei. Uitasem complet de plicul pe care mi-l dăduse tână înainte de plecare. Era un plic alb, obişnuit, dar când l-am Iul în mână, am realizat că atârna mai greu decât îmi imaginase Nu asta conta de fapt, dar acea greutate părea foarte stra lăsându-mi impresia că o să găsesc în plic ceva care îmi va 1 respiraţia. După câteva clipe de ezitare l-am deschis - orie trebuia să fac asta mai devreme sau mai târziu, în plic* găsit câteva bancnote de zece mii de yeni, nou-nouţe, fără ' o cută, fără nici o urmă de nimic, de parcă erau ireale. Orie nu aveam nici un motiv să cred că nu erau adevărate, în ' erau douăzeci de bancnote a câte zece mii de yeni. numărat din nou. Da, erau două sute de mii de yeni.
Am pus banii în plic şi plicul înapoi în buzunar. Am-j apoi furculiţa de pe masă şi mi-am pironit fără nici un
Cronica păsării-arc
429
privirile pe ea. Primul lucru care mi-a trecut prin cap a fost să-mi cumpăr o pereche de pantofi noi. Pantofii erau cea mai mare urgenţă. Am plătit consumaţia şi m-am întors pe bulevardul Shinjuku, unde era un magazin mare de încălţăminte. Am ales nişte pantofi sport albaştri şi i-am cerut vânzătorului măsura mea, fără să mă uit la preţ. Mă gândeam să rămân încălţat cu ei până acasă dacă-mi veneau bine. Vânzătorul (sau poate era chiar patronul magazinului) a pus câte un şiret alb la fiecare, apoi m-a întrebat ce să facă cu tenişii vechi. I-am spus să-i arunce, dar m-am mai gândit un pic şi am zis că-i iau acasă.
Mi-a aruncat un zâmbet cald.
— Pantofii comozi pot fi oricând de folos chiar dacă sunt puţin mai uzaţi, spuse el pe un ton din care reieşea că era obişnuit să vadă pantofi murdari. Mi-a pus tenişii vechi într-o cutie şi cutia într-o sacoşă, în cutia cea nouă, tenişii mei arătau ca nişte cadavre micuţe. Am plătit pantofii cu una dintre bancnotele nou-nouţe din plic şi am primit ca rest nişte bancnote de o mie de yeni nu prea noi. Am luat sacoşa cu tenişii şi m-am îndreptat spre linia Odakyu ca să iau un tren spre casă. Agăţat de cureaua de sus, cu navetişti în jurul meu, eram cu gândul doar la lucrurile cele noi pe care le purtam - boxeri noi, tricou nou, pantofi noi.
După ce am ajuns acasă, m-am aşezat ca de obicei la masa din bucătărie ca să beau o bere şi să ascult muzică. Aveam chef să vorbesc cu cineva - despre vreme, despre tâmpenii politice, despre orice, numai să vorbesc. Voiam doar să stau de vorbă, dar nu-mi venea nimeni în minte. Nu aveam pe nimeni, nici măcar pisica.
A doua zi dimineaţa mi-am inspectat, ca de obicei, pata de Pe obraz în timp ce mă bărbieream. N-am observat nici o schimbare. M-am aşezat pe verandă şi mi-am petrecut toată ziua privind grădina. Nu mai avusesem de mult o zi atât de liniştită - dimineaţă frumoasă, după-amiază frumoasă. Frunzele c°Pacilor foşneau în briza începutului de primăvară.
Am scos plicul cu cele nouăsprezece bancnote a câte zece
°|ii de yeni şi l-am băgat în sertarul biroului. Tot mi se mai
Parea că atârnă ciudat de greu. Greutatea aceea avea parcă o
ettinificaţie pe care nu reuşeam să o descifrez. „Seamănă cu
430
Haruki Murakami^t
ceva. Ceea ce am făcut eu seamănă foarte bine cu ceva", am concluzionat eu, fără să-mi dau seama despre ce anume e vorba. Am privit plicul îndelung, dar pur şi simplu nu mi-am putut aminti.
Am închis sertarul, m-am dus la bucătărie şi mi-am făcut un ceai. Pe când stăteam rezemat de chiuvetă şi îl beam, mi-am amintit brusc. Ceea ce am făcut eu ieri era foarte asemănător cu ceea ce făcuse Creta Kano pe vremea când era prostituată. Ajungi într-un loc unde ţi se cere să ajungi, te culci cu o persoană necunoscută şi-ţi încasezi banii. Eu nu m-am culcat în realitate cu femeia aceea (şi am ejaculat îmbrăcat), dar practic însemna acelaşi lucru. Aveam nevoie de bani şi m-am vândut, oferindu-mi trupul. La asta mă gândeam în timp ce-mi beam ceaiul. In depărtare se auzea un câine lătrând, iar apoi am auzit un avion mic. Nu-mi puteam aduna gândurile. Am ieşit iar pe verandă şi am privit grădina învăluită în lumina soarelui de după-amiază. Când m-am săturat, mi-am luat palmele* la inspectat. Când mă gândesc că m-am prostituat! Cine ar fi crezut că o să ajung să-mi vând trupul şi o să-mi cumpăr pantofi cu o parte din banii ăia?
Voiam să iau o gură de aer, aşa că am decis să merg la cumpărături. Am luat-o pe stradă în jos, încălţat cu pantofii cei noi. Aveam sentimentul că ei m-au împins spre o altfel de existenţă, complet diferită de cea de până atunci. Până şi strada şi chipurile trecătorilor mi se păreau schimbate. De la magazinul universal din apropiere am cumpărat legume, ouă, lapte, peşte, cafea şi le-am plătit cu restul primit cu o seară ' în urmă de la magazinul de încălţăminte, îmi venea să-i femeii durdulii, între două vârste, de la casă că făcusem de bani, vânzându-mi trupul. Câştigasem două sute de mii yeni! Oricât aş fi muncit la biroul acela de avocatură şi oricât ore suplimentare aş fi făcut, tot n-aş fi ajuns acasă cu mai n de o sută cincizeci de mii de yeni pe lună. Asta îmi venea & spun femeii, dar bineînţeles că n-am zis nimic. I-am dat do banii şi am primit, în schimb, sacoşa cu cumpărăturile făcut
Un lucru era cert — lucrurile au început să se mişte, spuneam eu în drum spre casă, încleştându-mi mâna pe sac De-acum încolo trebuia să mă ţin bine ca să nu dau chix Dacă reuşeam, probabil că aş fi putut ajunge undeva — unt care să nu semene cu poziţia în care eram acum.
Cronica păsării-arc
431
Presimţirile mi s-au adeverit. Când am ajuns acasă, m-a întâmpinat motanul, cu coada în sus. Chiar în clipa în care deschideam uşa de la intrare, a mieunat jalnic de parcă m-ar fi aşteptat toată ziua să-i dau de mâncare. Era Noboru Wataya care lipsise aproape un an. Am pus jos sacoşa şi l-am luat în braţe.
Ghici unde sunt! (Punctul de vedere al lui Mai Kasahara - 2)
Bună, domnule Pasăre-arc l
Pun pariu că te gândeşti că sunt în clasă acum şi învăţ cirf manualul deschis, ca orice elev normal. Da, ştiu că data trecutăl când ne-am întâlnit ţi-am spus că o să merg la „altă şcoală",i aşa că e firesc să gândeşti astfel. De fapt, chiar m-am dwţ, la altă şcoală, o şcoală de fete cu internat, departe, departeti Era mare şi frumoasă, cu clase curate ca nişte camere de hotel» şi o cantină unde puteai mânca ce-ţi pofteşte sufletul, cu un^j, teren de tenis mare, superb şi cu bazin de înot. Bineînţeles entjfî foarte scumpă, fiind o scoală pentru fete de familie bună. Numas-ff fete bogate cu probleme.  Cred că-ţi poţi imagina, Pasăre-arc - o şcoală distinsă şi de mare clasă, ca o închisoat elegantă, la munte, înconjurată de un zid înalt împrejmuit sârmă ghimpată şi cu o intrare de care nici Godzilla n-ar, putut trece. Se făcea de pază douăzeci şi patru de ore douăzeci şi patru, iar paznicii arătau ca nişte roboţi. Asemer măsuri se luau nu atât pentru a nu lăsa lumea din afară intre înăuntru, cât pentru a nu-i lăsa pe cei dinăuntru să
Probabil că o să mă întrebi, domnule Pasăre-arc, de ce frecventat un astfel de loc dacă era atât de îngrozitor. Ei nu am avut de ales. Cel mai mult şi mai mult îmi doream] plec de-acasă, dar după toate problemele pe care le-am celor din jur, asta era singura şcoală suficient de mărinir care să-mi accepte transferul. Aşa s-a făcut că m-am hoţ să merg acolo, dar a fost îngrozitor. Nici în coşmarurile mai oribile nu mi-aş fi putut imagina că există aşa cei chiar am avut coşmaruri din care mă trezeam leoar sudoare, dar ajunsesem să le prefer realităţii ce mi se acolo. Nu ştiu, domnule Pasăre-arc, dacă-ţi imaginezi cam l
Cronica păsării-arc
433
a fost şi mă întreb dacă ai stat vreodată în vreun loc în care să simţi că îţi clănţănesc dinţii de groază.
Până la urmă am rămas în acea şcoală-închisoare din pădure doar un semestru. Când m-am dus acasă în vacanţa de primăvară, le-am spus alor mei că prefer să mă sinucid decât să mă întorc acolo. I-am ameninţat că o să înghit trei tampoane şi o să beau o tonă de apă, că o să-mi tai venele, că mă arunc de pe acoperişul şcolii. Şi eram hotărâtă să mă ţin de cuvânt, nu glumeam deloc. Părinţii mei nu au amândoi la un loc mai multă imaginaţie decât o amărâtă de broască, dar ştiu foarte bine, din experienţă, că atunci când spun aşa ceva, nu e vorba doar de ameninţare.
Prin urmare, nu m-am mai întors la şcoală, în martie şi aprilie m-am închis în casă, am citit, m-am uitat la televizor şi am pierdut pur şi simplu timpul. Mă gândeam de o sută de ori pe zi ce mult mi-aş dori să te întâlnesc, domnule Pasăre-arc. îmi venea să o iau pe alee, să sar gardul şi să stau de vorbă cu tine. Dar nu era chiar atât de simplu pentru că nu avea cum să fie o retrăire a verii. Chiar nu avea cum să fie la fel. Aşa că priveam doar aleea din camera mea şi mă întrebam ce faci, domnule Pasăre-arc. Primăvara învăluie încet-încet întreaga fire şi domnul Pasăre-arc se află şi el în sânul ei, dar oare ce se mai întâmplă cu viaţa lui ? mă întrebam. S-o fi întors Kumiko acasă ? Ce mai fac femeile alea ciudate, Malta Kano şi Creta Kano ? S-o fi întors motanul Noboru Wataya ? Oare i-a dispărut Pata aceea de pe obraz ? şi câte şi mai câte.
Am dus-o aşa vreo lună, dar n-am mai rezistat. Nu ştiu cum ?l când s-a întâmplat, dar pentru mine zona aceea nu mai Mseamnă nimic altceva decât „lumea în care trăieşte domnul ^asăre-arc" şi când reuşesc să pătrund în ea, eu nu reprezint nunic altceva decât „o fiinţă din lumea domnului Pasăre-arc". a?n dat seama că nu era vorba chiar de un fleac. Ştiu că nu e vina ta, domnule Pasăre-arc, dar... a trebuit să-mi găsesc şi
un loc al meu şi să mă descurc singură.
M-am tot gândit şi m-am gândit şi până la urmă am ştiut ce anume trebuie să caut.
^ l
'Su
gestie) j)acg 0 g£ te gândeşti foarte, foarte serios, o să-ţi
l seama cam unde as putea fi. Nu e nici şcoală, nici hotel, nici tot i' n^ încnisoare> nici măcar casă. E un loc cu totul şi cu sPecial, foarte departe. Este... secret, cel puţin deocamdată.
434
Haruki Murakan
Sunt iar la munte, în alt loc înconjurat de un zid (dar nţ atât de înalt ca celălalt), dar există o poartă şi un pazr bătrân foarte drăguţ, şi pot intra şi ieşi când doresc. Tereni este foarte întins, cu crâng şi helesteu, iar dacă ies la pliml când răsare soarele, chiar văd o mulţime de animale: lei zebre - ba nu, glumesc, văd animale mici cum ar fi bursuci fazani. E un cămin şi stau singură în cameră. Nu arată ca ti cameră de hotel sau ca de la căminul acela luxos, dar e frumoasăi. In cameră am exact ce ţi-am scris şi în scrisoarea anterioară^; Mi-am adus radio-casetofonul de acasă (cel mare, cred că fj-ff aminteşti), l-am pus pe raftul bibliotecii şi chiar acum ascuâŢ Bruce Springsteen. Pentru că e duminică după-amiază şi toata lumea e plecată la plimbare, pot să ascult muzica dată tavf fără să supăr pe nimeni.                                                     '^
Singurul lucru care îmi face plăcere este să ies în oraş & sfârşit de săptămână şi să cumpăr ce casete vreau. (Aproafâ, niciodată nu cumpăr cărţi. Dacă vreau să citesc ceva, poK împrumuta de la bibliotecă.) Mă înţeleg destul de bine cu faMţ din camera alăturată. A cumpărat o maşină la mâna a dou$jr aşa că dacă vreau să merg în oraş, mă duce ea. Şi acum o ve trăsnet - învăţ să şofez. Este foarte mult loc viran pe-aici, că pot exersa cât doresc fără să încurc pe nimeni. Nu am permis, dar conduc destul de bine.
Ca să fiu sinceră, îmi face plăcere să merg în oraş doar i să cumpăr casete, altfel nu găsesc nimic amuzant acolo, lumea spune că se ţăcăneşte dacă nu iese măcar o dată săptămână, dar eu mă simt extraordinar când pleacă toţi pot asculta în voie muzica preferată. Prietena mea m-a se dată la o întâlnire cu doi băieţi. Am vrut să văd şi eu Ea este din zonă şi cunoaşte o mulţime de lume. Individi care mi l-a prezentat era un student drăguţ, dar nu ştiu să-ţi spun... nu prea îmi sunt mie clare asemenea luci parcă erau păpuşi într-o vitrină, iar între mine şi păpuşi, perdele transparente.
Adevărul este, domnule Pasăre-arc, că vara trecută, stăteam de vorbă în bucătăria ta şi te priveam bând ber^ gândeam de multe ori la modul cum aş reacţiona dacă arunca pe pat şi m-ai viola. Bineînţeles că aş fi opus rezi şi ţi-aş fi spus să nu faci aşa ceva, dar în acelaşi timp îr
Cronica păsării-arc
435
să-mi explic ce era rău în asta şi de ce nu se cădea s-o faci. Cu cat mă gândeam mai mult, cu atât eram mai emoţionată şi inima îmi bătea nebuneşte şi trăgeam concluzia că într-un fel nu era cinstit. Pun pariu că nici nu-ţi trecea prin cap că mă gândeam la asemenea prostii. Crezi că-s prostii ? Probabil că da. Chiar e o prostie, dar la vremea aceea luam în serios asemenea lucruri. Cred că de asta am şi luat scara de la fântână şi am pus capacul, ca să te izolez de lume. Astfel, gândeam eu, dispărea domnul Pasăre-arc şi nu mai trebuia să mă torturez cu asemenea gânduri, cel puţin o vreme.
îmi pare rău. Ştiu că n-ar fi trebuit să-ţi fac aşa ceva (de fapt n-ar fi trebuit să fac rău nimănui), dar uneori nu mă pot abţine. Ştiu foarte bine ce fac, dar nu mă pot opri. Asta e marea mea slăbiciune.
Nu cred că ai fi în stare să mă violezi vreodată, domnule Pasăre-arc. Acum sunt sigură de asta. Nu că n-ai putea s-o faci (nimeni nu ştie niciodată ce se poate întâmpla), dar cel puţin n-ai face-o ca să mă buimăceşti pe mine. Nu ştiu cum să spun, dar asta simt şi gata.
Dar hai s-o lăsăm baltă cu poveştile despre viol!
Oricum, chiar dacă mai ies la întâlniri cu băieţi, sufleteşte nu mă simt aproape de ei. Sunt capabilă să zâmbesc şi să trăncănesc, dar mintea îmi zboară prin alte părţi, ca un balon cu sfoara tăiată. Mă gândesc la diverse, la lucruri care nu au nici o legătură unul cu altul. Cred că până la urmă aş vrea să nai stau singură o perioadă şi să-mi las gândurile să zboare ln voie.. In sensul acesta, aş putea spune că sunt „pe cale de recuperare".
O să-ţi mai scriu şi sper că data viitoare voi intra şi în alte Detalii.
u "-S. înainte să-ţi sosească şi scrisoarea următoare, încearcă Sa ghiceşti unde sunt şi ce fac.
Cronica păsării-arc
era cam slab şi rapid, dar inima îi bătea ritmic, pe măsura trupului său micuţ.
Unde fusese un an de zile? Ce făcuse? De ce a preferat să se întoarcă acasă acum? Unde erau urmele timpului pe care-l
As fi vrut să-i pun toate aceste întrebări şi tare
fi plăcut să-mi poată răspunde!
8
Nucşoară1 şi Scorţişoară2
Motanul era acoperit de noroi uscat din cap până-n vârful cozii şi avea blana plină de cocoloaşe mici lipite unele de altele, parcă se tăvălise prin mizerie foarte multă vreme. Torcea agit când l-am luat în braţe şi am început să-l examinez amănunt Părea istovit, dar lăsând asta la o parte, arăta oarecum diferif: faţă de ultima dată când l-am văzut. Faţa, trupul, blana - totali Avea privirea limpede şi nu era rănit. Nu arăta în nici un ctaft ca o pisică ce a lipsit de acasă un an de zile, ci mai degrabfe ca una care s-a întors acasă după o noapte de zbenguială. ,i|
I-am dat să mănânce pe verandă — o farfurie plină cu mac tăiat mărunt. Era lihnit de foame. Mânca atât de repede, se mai îneca din când în când şi scuipa bucăţile de peşte înaţ pe farfurie. I-am găsit sub chiuvetă farfuria în care-i dădeaW apă şi i-am umplut-o. S-a apropiat de ea şi a golit-o pe neră«w flate. După ce a terminat, a început să-şi lingă blana plina V noroi, dar dintr-o dată mi-a sărit în braţe ca şi când şi-ar9 amintit de ceva, s-a încovrigat tot şi a adormit imediat.
A dormit cu lăbuţele din faţă aduse sub el şi cu faţa îngroj sub coadă. La început a tors tare, apoi tot mai slab până > a adormit buştean, lăsându-se parcă în voia sorţii. States verandă într-un colţ însorit şi-l mângâiam uşor ca trezesc. Nu-i mai simţisem de mult blana moale şi caldă. At mi se întâmplaseră între timp că am şi uitat că dispar când ţineam în braţe creatura aia mică şi nevinovata priveam cum doarme, şi când mă gândeam cât îmi er credincioasă, am simţit cum mi se umple sufletul de draj I-am pus mâna pe piept şi am simţit că-i bate inima.
1.  In original, „Nutmeg".
2.   în original, „Cmnamon".
Am adus o pernă veche pe verandă şi am pus motanul pe ea. Arăta ca un maldăr de rufe spălate, dar nescrobite. Când l-am luat în braţe, a deschis puţin ochii şi gura, dar n-a scos nici un sunet. S-a instalat pe pernă, a căscat şi a adormit la loc. După ce m-am asigurat că doarme şi că totul era în ordine, m-am dus la bucătărie să pun la loc ceea ce cumpărasem. Am băgat în frigider tofu, legumele şi pestele, fiecare în compartimentul lui, şi am mai aruncat un ochi pe verandă. Motanul dormea în aceeaşi poziţie, îi dădusem numele de Noboru Wataya pentru că ochii lui semănau cu cei ai fratelui lui Kumiko, dar fusese o glumă de-a noastră. De fapt nu era numele real al motanului. Lăsasem să treacă şase ani fără să-i dăm un nume ca lumea.
Nici măcar în glumă nu-l mai puteam striga Noboru Wataya pe motanul nostru. Adevăratul Noboru Wataya devenise o personalitate mult prea marcantă în cei şase ani, mai ales acum că era şi membru al Camerei Reprezentanţilor. Nu-i puteam lăsa în cârcă un asemenea nume pe veşnicie. Câtă vreme mai stătea în casa asta, avea nevoie de un nume nou, un nume al lui şi cu cât rezolvam problema mai repede, cu atât mai bine. I-ar trebui un nume simplu, practic, real, ceva ce poţi vedea cu propriii ochi şi poţi simţi cu propriile mâini, un nume care să şteargă amintirea şi semnificaţia numelui lui Noboru Wataya.
Am dus înăuntru farfuria în care fusese pestele. Era curată ^e parcă o spălasem şi o ştersesem eu. Cred că i-a plăcut mâncarea. M-am bucurat că mi-a trecut prin cap să cumpăr ^acrou chiar în ziua în care s-a întors el acasă. Mi se părea de bun augur, atât pentru mine, cât şi pentru el, aşa că am decis să-i spun Macrou. L-am scărpinat după urechi şi i-am adus la cunoştinţă schimbarea: Nu te mai cheamă Noboru Wataya. De încolo te cheamă Macrou. îmi venea să ţip în gura mare, m-am abţinut.
M-am aşezat pe verandă lângă Macrou şi am citit până a
eput să se întunece. A dormit ca valiza-n gară. Din când în Cai*d mai întindeam mâna şi-i mângâiam blana moale ca să-i
438
simt căldura trupului şi ca să mă asigur într-un fel că era1 într-adevăr acolo. Era minunat să poţi întinde mâna şi să atingi ceva cald. Nu mai avusesem de multă vreme parte de sentimentul acesta.
A doua zi dimineaţă m-am trezit cu Macrou dormind lângă mine, pe o parte, cu lăbuţele întinse. Nu dispăruse, deci. Cred că s-a trezit peste noapte şi s-a spălat pentru că nu se mai vedea nici urmă de noroi sau de cocoloaşe lipite. Arăta ca pe vremuri. A avut întotdeauna blană frumoasă. L-am ţinut o vreme în braţe şi apoi i-am dat să mănânce şi i-am schimbat apa. M-am îndepărtat puţin de el şi l-am strigat: „Macrou"! După a treia încercare a întors capul spre mine şi a mieunat încet.
Sosise timpul să-mi încep noua zi. Pisica se întorsese şi trebuia să mai mişc şi eu lucrurile cumva. Am făcut un duş şi mi-am călcat o cămaşă proaspăt spălată, apoi mi-am pus nişte pantaloni de bumbac şi pantofii cei noi. Cerul era acoperit, dar nu mi se părea frig, aşa că am decis să îmbrac un pulover mai gros şi să nu-mi iau paltonul. Am luat trenul spre Shinjuku, ca' de obicei, am trecut prin pasajul subteran care ducea spre > piaţeta de la ieşirea de vest şi m-am aşezat pe banca pe care mă aşezam de obicei.
Femeia a apărut puţin după ora trei. Nu părea mirată că mă vede, dar nici eu nu m-am arătat surprins de apariţia ei.': întâlnirea noastră a fost cât se poate de naturală. Nu ne-ana = salutat, de parcă ne-am mai fi văzut cu puţin timp înainte. Am ridicat capul şi ea m-a privit, strângând doar puţin din buzeA
Purta un pardesiu portocaliu de primăvară, o fustă strâmtă;^ de culoarea topazului şi cercei mici din aur. S-a aşezat L mine, ca de obicei, şi şi-a scos ţigările Virginia Slim. A b; o ţigară în gură şi a aprins-o cu bricheta subţire din aur. data asta nu mi-a mai oferit ţigară. După ce a tras ca' fumuri, dusă pe gânduri, a aruncat ţigara cu un gest care vi parcă să sublinieze gravitatea situaţiei în care urma să implic. M-a bătut uşor pe genunchi şi mi-a spus: „Haideţi mine !" Ne-am ridicat şi eu ani strivit ţigara pe care o arunci pe jos. A oprit un taxi şi am urcat amândoi. I-a dat şofe: o adresă din Aoyama şi n-a mai scos o vorbă până n-a aj taxiul, printr-un trafic infernal, pe bulevardul Aoyama. privit oraşul prin geamul maşinii şi am realizat că de la ieşi
Cronica păsării-arc
439
(Je vest a gării Shinjuku şi până la Aoyama au mai apărut nişte clădiri pe care nu le văzusem niciodată. Femeia a scos din geantă un carneţel şi un pix din aur şi a notat ceva. Se tot uita la ceas de parcă voia să verifice ceva şi atunci am băgat de seamă că şi brăţara ceasului era din aur. Oare toate obiectele pe care le purta şi le avea erau din aur sau se transformau în aur când le atingea ea?
M-a dus la un magazin de modă de pe Omote Sando, mi-a ales două costume din material foarte fin, unul gri deschis şi celălalt gri închis. La firma la care lucrasem mi-ar fi fost imposibil să port asemenea costume, erau mult prea scumpe. Nu mi-a explicat nimic, dar nici eu nu i-am pus nici o întrebare. Făceam ce mi se spunea şi-atât. Asta mi-a amintit de nişte filme pe care le văzusem în vremea studenţiei, filme în care nu se explica niciodată ceea ce se întâmpla. Explicaţiile erau respinse de parcă n-ar fi făcut decât să distrugă „realitatea" filmelor. Era şi asta, fără îndoială, o modalitate de a privi lucrurile, dar ştiu că atunci totul era foarte straniu, mai cu seamă pentru un tânăr ca mine, care urma să păşească într-o asemenea lume.
Eu am o statură obişnuită, aşa că nu mi-au modificat costumele decât foarte puţin la mâneci şi la lungimea pantalonilor. Femeia a mai ales trei cămăşi şi trei cravate care să se potrivească cu costumele, două curele pentru pantaloni şi şase perechi de ciorapi. A plătit cu cartea de credit şi a cerut ca lucrurile cumpărate să fie trimise pe adresa mea. Cred că-şi închipuia deja cum voi arăta în hainele cele noi. Oricum, i-a luat mai puţin timp să-mi aleagă cele necesare decât mi-ar fi trebuit mie ca să-mi găsesc o radieră nouă la papetărie. Avea Bust la îmbrăcăminte, ce mai! Culoarea şi modelul cămăşilor Şi cravatelor alese în viteză se potriveau perfect, de parcă le-ar fi găsit după căutări îndelungate, iar combinaţiile nu erau nici ele dintre cele mai obişnuite.
M-a dus apoi la un magazin de încălţăminte şi mi-a cumpărat două perechi de pantofi care să se potrivească cu costumele, lor a fost la fel de rapidă. Şi aici a plătit cu cartea şi i-a cerut vânzătorului să-i trimită pe adresa mea. rog, eu nu consideram chiar necesar să mi se trimită J,ncălţămintea acasă, dar probabil că acesta era stilul ei de a ace cumpărături - alegea repede ce avea nevoie, plătea cu Carte de credit şi cerea să-i fie trimise lucrurile acasă.
440
Am intrat după aceea într-un magazin cu ceasuri şi aceleaşi f mişcări s-au repetat şi acolo. Mi-a ales repede un ceas şi o -: curea din piele de crocodil, care să se potrivească cu costumele. A costat cam cincizeci sau şaizeci de mii de yeni. Eu aveam un ceas din plastic, dar cu siguranţă nu era pe gustul ei. De data asta nu a mai cerut să-mi fie trimis acasă, ci l-a rugat pe vânzător să-l împacheteze şi apoi mi l-a înmânat fără să scoată un cuvânt.
M-a dus şi la un salon de coafură pentru bărbaţi, care arăta mai degrabă a salon de dans - duşumea din lemn sclipitoare şi pereţi plini de oglinzi de jur-îinprejur. Erau cincisprezece scaune în total, iar „specialiştii" se învârteau de colo-colo cu foarfece şi perii de păr în mână. Arătau ca nişte marionete. Pe duşumea erau multe ghivece cu flori, iar de la boxele Bose din tavan se auzea încet unul dintre minunatele solo-uri de pian ale lui Keith Jarrett. Mi s-a oferit imediat un scaun şi am presupus că femeia îmi anunţase sosirea de la unul din magazinele prin care trecusem, începuse acum să dea instrucţiuni celui care mă tundea şi îmi era limpede că se cunoşteau, în timp ce acţiona conform indicaţiilor ei, îmi privea chipul de parcă examina un bol cu ţelină rasă pe care urma să o mănânce. Arăta ca Soljeniţîn. Femeia i-a spus apoi că se va întoarce când va termina cu mine şi a ieşit din salonul de coafură cu paşi repezi.
Frizerul era foarte zgârcit la vorbă. Nu l-am auzit spunându-mi decât „pe aici, vă rog" când a trebuit să îmi şamponeze păruli sau „vă rog să mă scuzaţi" când m-a periat. De câte ori se îndepărta de mine, îmi scoteam mâna de sub pânza cu care mă acoperise şi îmi pipăiam pata de pe obraz. Era prima oarf când o vedeam şi în alte oglinzi decât în cea de acasă. W oglinzile din pereţi se vedeau toţi cei din salon, inclusiv eu, ti pe chipul meu strălucea pata albastră. Nu mi se părea urâf sau murdară, făcea pur şi simplu parte din mine şi trebuiai o accept ca atare. Simţeam însă că unii o mai priveau din ci în când prin oglindă, dar se zăreau mult prea multe chipuri să-mi dau seama exact pe cine anume interesa pata mea.;| sesizam doar privirile pironite asupra ei.
Tunsoarea a fost gata în vreo jumătate de oră. Părul care tot crescuse de când am renunţat la slujbă, era din scurt. M-am îndreptat spre unul dintre scaunele rânduite lungul oglinzilor, m-am aşezat şi am răsfoit o revistă car« mă interesa de fapt şi am ascultat muzică în aşteptarea fe
Cronica păsării-arc
441
Când m-a văzut, a părut mulţumită de cum arătam. A scos o bancnotă de zece mii de yeni, a plătit şi am ieşit. S-a oprit să mă studieze amănunţit, din cap până-n picioare, aşa cum obiş-nuiam să fac şi eu cu motanul meu. Parcă voia să se asigure că nu uitase nimic. Dar nu, nu uitase chiar nimic. Totul era conform planului. S-a uitat apoi la ceasul ei de aur şi a oftat uşor. Era aproape ora şapte.
— Haideţi să luăm cina, spuse ea. Puteţi mânca?
— Cred că da.
La micul dejun mâncasem doar o felie de pâine prăjită, iar la prânz o gogoaşă.
M-a dus la un restaurant italienesc din apropiere. Părea de-a casei, aşa că cei de-acolo ne-au condus, fărâ să scoată o vorbă, la o masă liniştită din colţ. Femeia s-a aşezat pe scaun, dar când să mă aşez şi eu, mi-a cerut să scot din buzunare tot ce aveam şi să pun obiectele pe masă. Am făcut ce mi-a spus. Aveam sentimentul că m-a părăsit propria mea realitate. Mă întrebam dacă o mai fi prin apropiere sau dacă mă va regăsi curând, în buzunar avusesem doar cheile, batista şi portofelul. Le-a privit fără pic de interes, a luat apoi portofelul şi s-a uitat în el. Conţinea doar cinci mii cinci sute de yeni, o cartelă telefonică, cârdul de la bancă şi legitimaţia de la bazin. Atâta tot. Nimic care să poată fi mirosit, cântărit, scuturat, scufundat în apă sau ţinut în lumină pentru a privi prin el. Mi l-a înapoiat fără nici o schimbare în expresia feţei.
— Aş vrea să vă duceţi mâine să vă cumpăraţi o duzină de batiste, un portofel nou şi un breloc, spuse ea. Astea le puteţi alege şi singur. Când v-aţi cumpărat lenjerie de corp ultima oară?
M-am gândit un pic, dar nu mi-am amintit.
— Nu mai ştiu, a trecut ceva timp, dar îmi place să fiu curat aşa că mi le spăl singur...
— Nu are importanţă dacă vă place să spălaţi sau nu, cum-Păraţi-vă şi o duzină de maiouri şi chiloţi.
Am dat din cap fără să scot un cuvânt.
— îmi aduceţi bonurile de casă şi vi le decontez. Vedeţi să vă ^egeţi lucruri de calitate. Să nu purtaţi o cămaşă decât o singură dată şi apoi să o daţi la curăţătorie. Vă decontez totul. Bine ?
Am dat iar din cap. M-am gândit apoi la proprietarul curăţă-°5lei din apropierea gării, care va fi foarte fericit să îi devin 0 lent permanent. Dar... Mă gândeam cum să transform această °nJuncţie concisă într-o propoziţie închegată.

442
Haruki Muraka
— Dar de ce faceţi toate astea, de ce mă îmbrăcaţi din ca până-n picioare şi-mi rambursaţi cheltuielile?
N-a răspuns. Şi-a scos în schimb o ţigară Virginia Slim buzunar şi a băgat-o în gură. Un chelner înalt şi drăguţ apărut ca din senin şi i-a aprins ţigara cu un chibrit. Gesturilf lui păreau studiate, iar sunetul clar şi uscat pe care l-a scog scăpărarea băţului de chibrit părea să facă parte din categoria acelor sunete care stimulează pofta de mâncare. Ne-a întins apoi meniul. Ea nu s-a sinchisit să se uite peste el şi i-a spus ospătarului să nu-i aducă specialitatea zilei.
— Aş vrea doar o salată, o chiflă şi un peşte cu carne albă. Pe salată să-mi puneţi doar puţin sos şi câteva fire de piper. Şi nişte apă minerală fără gheaţă.
Nici eu nu m-am uitat peste meniu, ci am comandat ce comandase şi ea. Ospătarul a făcut o plecăciune şi s-a retras* Realitatea mea parcă tot nu mă localiza. Nu-mi dădeam seam» ce se întâmplă.
— întreb pur şi simplu din curiozitate, am început eu, sperân4 că o să pot smulge vreo explicaţie de la ea de data asta. Nf vreau să par obraznic după tot ce aţi făcut pentru mine, daf aş vrea să ştiu dacă merită osteneala şi timpul pierdut.      f
N-a răspuns.
— Sunt foarte curios şi-atât, am adăugat.                     u Iar tăcere. Era prea preocupată de tabloul în ulei de flf
perete ca să-mi poată răspunde la întrebare. Tabloul reprezen^l un peisaj italienesc, cu pini frumos curăţaţi şi cu nişte caW roşiatice sus pe deal. Casele nu erau mari, dar păreau plăcute. Oare cine locuia în ele ? Probabil nişte oameni n care duceau o viaţă normală. Cred că ei nu aveau parte femei misterioase, căzute din cer, care să le cumpere cost pantofi şi ceasuri. Nici unul dintre ei nu se gândea la câţi ţ i-ar trebui ca să cumpere o proprietate pe care se află o fân^ secată, îi invidiam pe cei care trăiau într-o lume normală, putea să spun că mă caracterizează invidia, dar devenise sătoare de când priveam tabloul. Ce mult mi-ar fi plăcut s pătrunde în peisaj chiar în clipa aceea - să intru într-u: casele ţărăneşti, să mă bucur de un pahar de vin, să în aşternut şi să dorm buştean, fără nici un gând apă, A venit ospătarul şi a pus în faţa fiecăruia câte un de apă minerală. Ea şi-a stins ţigara în scrumieră.
— De ce nu mă întrebaţi altceva?
Cronica păsării-arc
443
în timp ce mă gândeam la ce aş putea-o întreba, a băut o înghiţitură de apă.
— Tânărul din biroul din Akasaka este fiul dumneavoastră ? am întrebat.
— Normal, mi-a răspuns de această dată fără pic de ezitare.
— Nu poate vorbi ? Femeia dădu din cap.
— N-a vorbit de la bun început prea mult, dar chiar înainte de a împlini şase ani, a încetat complet să mai vorbească. De fapt nu i-am mai auzit vocea niciodată de atunci.
— Credeţi că a avut vreun motiv anume ?
Femeia a ignorat întrebarea, iar eu am încercat să găsesc alta.
— Dacă nu vorbeşte, cum reuşeşte să se înţeleagă cu lumea când e cazul?
S-a încruntat puţin. Nu mi-a ignorat deci întrebarea, dar nici nu avea de gând să-mi răspundă.
— Pun pariu că dumneavoastră i-aţi ales lucrurile pe care le purta, la fel cum le-aţi ales şi pe ale mele.
— Nu-mi place când cineva se îmbracă nepotrivit. Asta-i tot. Pur şi simplu nu pot suporta. Nu pot şi gata. Vreau ca măcar cei din jurul meu să fie îmbrăcaţi cum se cuvine, îmi place ca tot ce poartă să arate bine, fie că se vede, fie că nu.
— Atunci presupun că nu vă place apendicele meu, am spus eu încercând să glumesc.
— Aveţi vreo problemă cu forma apendicelui ? întrebă ea, privindu-mă foarte serios.
Regretam că făcusem gluma aceea.
— N-am nimic deocamdată. Am dat doar un exemplu ca să mă aflu în treabă.
Rămase cu privirile pironite pe mine. Probabil că se gândea la apendicele meu.
—-îmi place ca cei din jurul meu să arate bine, chiar dacă rebuie să le plătesc eu vestimentaţia. Asta-i tot, aşa că nu e Cazul să vă faceţi griji. Tot ce fac, fac numai pentru mine. Simt rePulsie faţă de tot ce arată neîngrijit.
— La fel ca muzicienii care nu suportă să se cânte fals. Cam aşa ceva.
,  ~~Deci, cumpăraţi îmbrăcăminte tuturor celor din jurul umneavoastră?
Ce ~~ ^a- Noroc că nu sunt prea mulţi. Chiar dacă nu-mi place jj P°artă alţii, n-o să-i îmbrac acum pe toţi oamenii din lume. ani cum!
444
Haruki Murakan
— Aşa e, totul are o limită, am zis.
— Exact.
Au sosit salatele şi le-am mâncat. Erau doar câteva picătuâ, de sos pe fiecare, aşa cum ceruse femeia.
— Mai doriţi să mă întrebaţi ceva? întrebă ea.
— As dori să ştiu cum vă cheamă, adică mi-ar fi mai uşor să pot folosi un nume în caz de nevoie.
N-a spus nimic câteva clipe. Ronţăia o ridiche. Am văzut apoi o cută între sprâncene, de parcă ridichea aceea ar fi avut? o porţiune amară.
— De ce aveţi nevoie de numele meu ? Sunt convinsă că na o să-mi scrieţi scrisori. Numele nu au nici o însemnătate.
— Dar ce fac dacă mă aflu în spatele dumneavoastră şi, vreau să vă strig, de exemplu ? Aş avea nevoie de un nume ca să vă pot striga, nu?
A pus furculiţa pe farfurie şi s-a şters la gură cu şerveţelul.
— A, da, nu mi-a dat prin minte aşa ceva. Aveţi dreptate,"' într-o asemenea situaţie trebuie să ştiţi cum mă cheamă.
A rămas pe gânduri, iar în timp ce ea gândea, eu îmi mâncaztt salata.                                                                               *
— Deci, aveţi nevoie de un nume pe care să-l folosiţi cân$ vreţi să mă strigaţi.
— Exact.          '                                                             ^
— Nu vă trebuie numele meu adevărat, nu? Am dat din cap.
— Un nume... nume... oare ce nume s-ar potrivi cel bine unei asemenea situaţii?
— Un nume uşor, cât mai concret, real, ceva ce poţi aţii şi vedea. Mi-ar fi mai uşor să-l ţin minte.
— Ca de exemplu ?
— De exemplu, pe motanul meu l-am botezat Macrou. Ci ieri i-am pus numele ăsta.
— Macrou, zise ea cu voce tare, de parcă voia să audă j sună cuvântul din gura ei. S-a uitat apoi la sarea şi pipei pe masă, a ridicat ochii spre mine şi-a zis „Nucşoară".
— Nucşoară?
— Ăsta mi-a trecut prin minte. Puteţi să mă strigat dacă nu vă deranjează.
— Nu mă deranjează. Şi cum să-l strig pe fiul du voastră ?
Cronica păsăru-arc
445
— Scorţişoară.
— Pătrunjel, salvie, rozmarin, andivă şi cimbru, am înşirat eu pe o tentativă de melodie.
— Nucşoară Akasaka şi Scorţişoară Akasaka. Nu sună deloc rău. nu?
Nucşoară Akasaka şi Scorţişoară Akasaka! Ce şocată ar fi Mai Kasahara dacă ar şti că am făcut cunoştinţă şi cu asemenea personaje! Vai, vai, domnule Pasăre-arc, de ce nu te împrieteneşti şi tu cu oameni mai normali? Chiar aşa, Mai Kasahara, de ce nu? Era o întrebare la care nu cred că aş fi putut să răspund vreodată.
— Dacă stau şi mă gândesc, anul trecut am cunoscut două femei, Malta Kano şi Creta Kano şi de atunci mi s-au întâmplat tot felul de lucruri ciudate. Acum nu mai e nici una prin preajma mea, dar...
Nucşoară a dat uşor din cap, dar nu a făcut nici un comentariu.
— Pur şi simplu au dispărut amândouă, am adăugat eu slab, precum rouă în dimineţile de vară... sau precum stelele la ivirea zorilor.
Şi-a dus la gură furculiţa în care era înfiptă o frunză ce semăna cu frunza de cicoare. Apoi a întins brusc mâna după paharul cu apă, de parcă şi-ar fi amintit de o promisiune făcută cu multă vreme în urmă.
— Aţi vrea să ştiţi despre banii aceia, nu? Banii pe care i-aţi primit alaltăieri. Mă înşel cumva?
— Nu, nu vă înşelaţi, îmi doresc din tot sufletul să ştiu ce-i cu ei.
— Nu mă deranjează să vă vorbesc despre ei, dar e o poveste cam lungă.
~- Se poate termina până la desert?
— Imposibil, spuse Nucşoară Akasaka.

9
In fântână
Ori de câte ori cobor pe scara de fler ancorată de peretele fântânii, pipăi mai întâi, în întuneric, bâta de baseball pe care o las rezemată acolo - cea pe care am luat-o, fără să vreau, din casa individului cu chitara. Atingerea bâtei vechi şi tocite, în întunericul din fântână, îmi dă un sentiment de linişte şi mă ajută să mă concentrez. De aceea o las permanent pe fundul fântânii. Ar fi chiar enervant să o car cu mine ori de câte ori urc sau cobor.
Când dau de bâtă, o apuc bine, ca un jucător de baseball, şi mă asigur că e a mea. Apoi mă apuc să verific dacă nu s-a schimbat nimic în bezna aceea, unde nu e nimic de văzut, de fapt. Ciulesc urechile, trag aer în piept, pipăi pământul cu" talpa pantofului, lovesc peretele cu vârful bâtei pentru a-i verifica rezistenţa. Toate aceste mişcări au devenit un adevărat ritual ce are drept scop calmarea mea. Fundul fântânii seamănă cu fundul mării. Totul este nemişcat aici şi-şi păstrează forma originară, de parcă ar constrânge-o cineva să rămână neschimbată de la o zi la alta.
Deasupra capului meu pluteşte un cerc luminos. Este cerul în amurg, în timp ce-l privesc, mă gândesc la viaţa din univers» în luna octombrie. Oamenii îşi trăiesc viaţa lor. Sub cerul pali» J al toamnei se plimbă probabil pe străzi, merg la cumpărat îşi pregătesc cina, se întorc acasă în trenuri aglomerate gândesc - sau nici măcar nu gândesc - că asemenea luc sunt foarte normale. Aşa le consideram şi eu. Termenul gene vag pentru aceştia este cuvântul „om", iar eu sunt unul dint ei — un oarecare, un anonim, învăluiţi de lumina aceea, accept şi fiind acceptaţi, ei trăiesc unul cu altul şi trebuie să exil o oarecare intimitate între ei, fie că e de durată, fie că doar câteva clipe. Eu nu mă mai număr printre ei. Ei acolo sus, pe pământ, eu sunt aici jos, în fundul fântânii.
Cronica păsării-arc
447
parte de lumină, pe când eu sunt pe cale de a o pierde. Uneori simt că nu voi reuşi să mă mai întorc în lumea lor, că nu-mi voi mai găsi pacea în acea lumină, că nu voi mai putea tine în braţe motanul cu blana lui moale, în clipele acelea mă chinuie o durere ascuţită în piept.
în timp ce răscolesc cu talpa tenisului meu pământul moale din fundul fântânii, scenele de la suprafaţă se îndepărtează tot mai mult de mine. Simţul realităţii se evaporă treptat, locul lui fiind luat de atmosfera de intimitate pe care mi-o oferă fântâna. Aici e bine, şi cald, şi linişte, iar pământul moale îmi mângâie parcă pielea. Durerea din mine dispare ca ecoul care se stinge după o vreme. Locul mă acceptă, iar eu îl accept la rândul meu. Ţin bâta de baseball strâns, închid ochii, apoi îi deschid şi privesc în sus.
Trag de sfoară ca să aşez capacul (pot face lucrul acesta din fundul fântânii, folosind un sistem de scripeţi inventat de inteligentul Scorţişoară), astfel încât bezna devine totală. Gura fântânii e acoperită şi lumina a dispărut cu totul. Nu se mai aude nici măcar vântul. Ruptura dintre mine şi „oameni" este totală. Ca o confesiune de credinţă, nu mi-am luat cu mine nici lanterna. Voiam să le arăt că accept bezna în totalitatea ei.
Mă aşez pe jos, mă reazem de zidul de beton, pun bâta între genunchi, închid ochii şi-mi ascult bătăile inimii. Nici n-ar mai fi nevoie să închid ochii în bezna aceea, dar eu îi închid oricum. Chiar şi în întuneric, închiderea ochilor are semnificaţia ei. Respir adânc de câteva ori şi-mi las trupul să se obişnuiască cu spaţiul acela cilindric, adânc şi întunecat. Mirosul este neschimbat, pielea mea simte acelaşi aer. Cu toate că fântâna a fost astupată o vreme, aerul nu s-a schimbat aproape deloc faţă de cum a fost când am coborât în fântână prima oară - acelaşi muced, aceeaşi umezeală uşoară. Aici, jos, anotimpurile dispărut, noţiunea de timp nu mai există.
Când cobor în fântână, mă încalţ întotdeauna cu tenişii cei vechi şi-mi iau ceasul din plastic. Ele mă calmează oarecum, ^a Şi bâta de baseball, şi prin ele verific în întuneric dacă sunt ^contact perfect cu trupul meu. Deschid ochii şi după o vreme î1 închid la loc, încercând astfel să pun în concordanţă presiunea Uitunericului din mine cu cea din jurul meu, să le fac să se
448
adapteze una la alta. Timpul trece şi pierd destul de rep< capacitatea de a distinge cele două tipuri de întuneric. măcar nu mai ştiu dacă ţin ochii deschişi sau închişi. Pata de obraz se încălzeşte uşor şi atunci ştiu că este mai viu colorat
In cele două tipuri de întuneric suprapuse, mă concenti asupra petei de pe obraz şi mă gândesc la camera aceea, încerc* să mă desprind de mine însumi, la fel ca atunci când sunt c& femeile. Mă străduiesc să scap de masa aceea stângace de carne care stă ghemuită în întuneric. Devin astfel o casă părăsiţi,, o fântână abandonată, încerc să ies afară, să schimb vehicul^'' să sar dintr-o realitate în alta, deşi fiecare se deplasează e» altă viteză, dar în tot acest timp nu las bâta din mână.      ţ,'
De camera aceea ciudată nu mă desparte acum decât tuf singur zid şi ar trebui să fiu capabil să trec prin el. S-ar cuveni să pot face lucrul acesta cu propriile mele forţe şi cu ajutorul beznei adânci de aici.                                                         .
Dacă îmi ţin respiraţia şi mă concentrez, văd ce se află £ş, camera aceea. Eu nu sunt în ea, dar mă uit la lucrurile din eou Este camera 208 din hotel. Perdele groase acoperă ferestrel%, camera este întunecată, în vază e un buchet imens de flori, i». aerul îmbibat de parfumul lor. Lângă intrare se află un lam* padar, dar becul lui e alb şi mat, ca luna dimineaţa. Dacă ' concentrez privirile, după o vreme pot distinge formele lucruri prin dâra de lumină care-şi croieşte drum prin camer la fel cum ochii se obişnuiesc cu întunericul dintr-o sală cinematograf. Pe măsuţa din mijlocul camerei se află sticla i Cutty Sark, din care lipseşte doar puţin, în frapieră sunt cubu| proaspete de gheaţă (judecând după muchiile lor ascuţite), ii cineva a preparat un whisky cu gheaţă în paharul de ac Tava de aluminiu arată ca o baltă rece şi nemişcată în mijlo| mesei. Nu am idee ce oră e. Poate foarte bine să fie dimine sau seară, sau toiul nopţii. Sau poate că în locul acela nici] mai există timp. Pe patul din dormitor stă întinsă o femei* aud miscându-se în aşternut şi agitând uşor băutura din ] Gheaţa scoate un clinchet plăcut. Firişoare mici de polen tre în aer, ca nişte organisme vii, şi fiecare sunet le dă ps mai multă viaţă, întunericul absoarbe polenul şi acea sporeşte intensitatea. Femeia duce paharul cu whisky la î lasă să-i curgă pe gât în jos câteva picături şi apoi îr să-mi vorbească. Dormitorul este întunecat şi nu văd .4
Privesc camerele de sus asemenea unei păsări ireale care pluteşte pe un cer imaginar. Extind priveliştea, mă dau îndărăt şi privesc ansamblul, măresc detaliile. Se înţelege de la sine că fiecare detaliu poartă o semnificaţie deosebită, îl verific pe fiecare în parte, examinându-i forma, culoarea şi structura. Nu există nici o legătură între unul şi celălalt. De fapt, la început nu fac decât să inventariez mecanic detaliile, dar merită osteneala. Realitatea prinde încetul cu încetul contur, la fel cum două pietre sau beţe produc căldură ori scântei prin frecare. E ca şi cum prin repetarea monotonă a unor sunete întâmplătoare se obţine o singură silabă aparent lipsită de sens...
Simt conturul vag al realităţii în adâncurile impenetrabile ale întunericului. Da, asta e, până la urmă va fi bine. E linişte aici şi ei nu mi-au sesizat prezenta. Am sentimentul că zidul care mă desparte de locul acela se topeşte, se transformă într-o masă gelatinoasă. Acum e momentul!
în clipa în care mă îndrept spre zid, se aude un ciocănit puternic, de parcă ar şti ce încerc să fac. Am mai auzit ciocă-nitul acela. Cineva bătea puternic, hotărât, de parcă încerca să treacă un cui prin perete, pe acelaşi model: două bătăi, pauză, două bătăi. Realizez că femeia îşi ţine respiraţia. Firicelele de polen care plutesc în aer tremură, întunericul se zguduie puternic. Sunetul cotropitor a închis cu violenţă calea de acces ce începuse s& mi se contureze.
Aşa se întâmplă mereu.
Mă trezesc din nou în propriul meu trup, stând pe fundul fântânii, rezemat de perete, strângând cu putere bâta de baseball. Am sentimentul că ating uşor cu mâna lumea ce se află de Partea aceasta la fel cum o imagine reuşeşte să focalizeze asupra unui punct. Simt mai întâi umezeala palmelor transpi-rate> apoi inima bătându-mi în gât, în urechi continuă să-mi răsune ciocănitul acela dur şi pătrunzător şi parcă tot mai aud Cu«i se răsuceşte mânerul uşii în întuneric. Cineva (sau poate ^n ceva) de afară deschide uşa, pregătindu-se să intre încet, ar în clipa aceea se evaporă toate imaginile. Zidul este mai are ca niciodată şi sunt azvârlit înapoi, de partea aceasta a lui.
450
Haruki Mu
Bat în peretele din faţa mea, pe întuneric, cu bâta baseball, dar nu dau decât peste acelaşi zid din beton tare rece. Sunt înconjurat de un cilindru din beton, încă un pic, î zic eu. Mă apropii, sunt sigur de asta şi cred că la un mom dat tot o să reuşesc să trec de barieră şi să pătrund înăuntru. Voi intra în cameră şi voi aştepta bătaia aceea. Cât mai dureazl oare? Şi cât timp mi-o mai fi rămas pentru asta?
In acelaşi timp însă, parcă mi-e teamă că se va întâmpla cu-adevărat şi atunci va trebui să fiu pregătit să mă confruift cu orice situaţie.                                                                »
Rămân ghemuit în întuneric. Trebuie să aştept să mi s6 liniştească inima şi să las naibii din mână bâta aceea. Ştiu că va mai trece un timp şi că am nevoie de multă forţă ca să nit ridic în picioare pe fundul fântânii, să urc scara aceea din şi să ies la suprafaţă.
5,5
10
Atac la grădina zoologică
(sau mai bine zis : Masacru neprofesionist)
Nucşoară Akasaka istorisea cum au ucis soldaţii tigri, leoparzi, lupi şi urşi, într-o după-amiază înăbuşitoare din august 1945. Povestea cu claritatea şi acurateţea necesare realizării unui documentar proiectat pe un ecran alb uriaş. Nu exista nici urmă de confuzie în naraţiune, deşi ea nu văzuse cu ochii ei scenele respective. Ceea ce a văzut ea atunci, aflându-se pe puntea unei nave de transport cu destinaţia Sasebo, a fost un submarin american.
La fel ca toată lumea, a ieşit şi ea pe punte, ca sa scape de aerul înăbuşitor din cala ce se putea asemui cu o baie de aburi. S-a rezemat de parapet şi se bucura de briza plăcută şi de marea calmă când, deodată, submarinul a ieşit la suprafaţă fără nici un avertisment, de parcă era un fragment de vis. La început au străpuns suprafaţa apei antena, radarul şi periscopul. S-a ivit apoi turnul de comandă, despicând marea în urma lui şi, în final, trupul masiv din oţel s-a expus în toată goliciunea lui soarelui de vară. Deşi, ca formă, obiectul acela din faţa ei nu 6ra decât un submarin, el arăta ca un simbol sau ca o metaforă greu de descifrat.
a   Submarinul a înaintat o vreme paralel cu vaporul, de parcă
iŞ1 pândea prada. S-a deschis însă curând o trapă şi câţiva
^embri ai echipajului au urcat pe punte unul după altul, încet,
^e Parcă le era lene. Ofiţerii de pe puntea cu turnul de comandă
au examinat amănunţit toate detaliile de pe nava de transport,
?nn binocluri uriaşe ale căror lentile sclipeau din când în când
a "imina soarelui. Vaporul era plin de civili care se întorceau
?as^' în Japonia. Cei mai mulţi erau femei şi copii - familii
,,5 oficialilor japonezi din guvernul statului Manchuko şi de la
6 Aerate Japoneze - care încercau să scape de haosul ce
^a înfrângerii iminente a Japoniei în război. Au preferat să
452
Haruki Murak
se confrunte cu riscul de a fi atacaţi de un submarin american -cel puţin aşa gândiseră până nu-l văzuseră — decât să martorii ororilor inevitabile de pe teritoriul chinez.
Ofiţerii submarinului verificau dacă nava de transport erai înarmată sau escortată. Nu mai aveau de ce să se teamă atâta? vreme cât le aparţinea inclusiv spaţiul aerian. Okinawa căzuse,'' iar pe teritoriul japonez nu mai rămăseseră decât puţine avioane : de luptă — dacă or fi rămas şi alea. Nu existau motive det-panică, iar timp aveau berechet. Un subofiţer a tunat nişte -ordine şi trei marinari au învârtit manivela până când gura tunului de pe punte a ajuns să fie îndreptată spre nava d% transport. Doi membri ai echipajului au deschis trapa din spatii şi au scos obuze pentru a încărca tunul. Alţi câţiva marinaa-încărcau o mitralieră amplasată pe o parte mai ridicată a punţii, în apropierea turnului de comandă. Toţi membrii echipajului care se pregăteau de atac purtau căşti de protecţie,,, deşi câţiva dintre ei erau goi de la brâu în sus şi destul de* mulţi erau în pantaloni scurţi. Când i-a privit cu atenţie^ Nucşoară a zărit tatuajele sclipitoare de pe braţele lor. Dacă s-ar fi uitat mai atent, ar fi văzut şi multe alte lucruri.      ,„
Submarinul era deci dotat cu un tun şi o mitralieră - roafy mult decât le trebuia ca să scufunde prăpăditul acela de cargOsş, bot transformat în vapor. Avea un număr limitat de torpile, p| care le ţineau ca rezervă în cazul întâlnirii cu un convoi înarmatjj presupunând că mai rămăseseră asemenea convoaie în Japonj%{ Era o regulă de fier ce se cerea respectată.                       .J
Nucşoară s-a agăţat de parapetul vaporului şi se uita ij| tunul aţintit spre ea. Cu câteva clipe în urmă picura apa pe el, dar se uscase complet la soare. Nu mai văzuse în ei un asemenea tun. Cât a stat la Hsin Chin, a văzut tot f de arme aparţinând armatei japoneze, dar niciodată un uriaş ca cel de pe puntea submarinului. La un moment submarinul a trimis un semnal luminos prin care anunţ urma să atace şi să scufunde vaporul, cerând să fie mai evacuaţi călătorii în bărci de salvare. (Nucşoară n-a descifra semnalul luminos atunci, dar l-a înţeles mai Pe nava de transport care se transformase din cargot vapor la ordinele unor ofiţeri, în plin haos al războiulv existau suficiente bărci de salvare. De fapt, nu erau decât j bărci mici, iar numărul pasagerilor se ridica la apros
Cronica păsării-arc
453
cinci sute, fără să punem la socoteală echipajil. Nici veste de salvare nu prea existau la bord.
Nucşoară rămase încremenită, cu mâna je parapet şi cu privirile aţintite la submarinul hidrodinamic. Sclipea de parcă era nou-nouţ, fără urmă de rugină pe el. Vecea cifrele de pe turnul de comandă vopsite în alb, antena ladar rotindu-se deasupra şi pe ofiţerul blond-roşcat cu ochelarii pe nas. „Submarinul acesta a răsărit din fundul oceanului ca să ne ucidă pe toţi", gândi ea, „dar nu-i nimic ciudat în asta. Aşa ceva se poate întâmpla oricând. Nu are nici o legături cu războiul, se poate întâmpla oricui, oriunde. Toată lumta zice că e din pricina războiului, dar nu-i adevărat. Şi rătboiul este unul dintre lucrurile care se pot întâmpla oricum"
Lui Nucşoară nu i s-a făcut frică în timp ce privea submarinul şi tunul uriaş de pe el. Mama ei o striga disperată, dar nu pricepea ce se întâmplă. A simţit că o apucă cineva de încheieturile mâinilor, dar ea se agăţa mai departe de parapet. Vuietul mulţimii din jurul ei începu să se hdepărteze, ca şi când cineva dădea radioul mai încet. „Mi-e tumplit de somn, gândi ea. Oare de ce mi-e atât de somn?" A hchis ochii şi şi-a pierdut cunoştinţa, desprinzându-se parcă de puntea pe care se afla.
Nucşoară vedea în faţa ochilor soldaţi japonezi care se agitau
prin imensa grădină zoologică şi împuşcau mimalele care ar
fi putut ataca oamenii. Un ofiţer a dat un ordin şi gloanţele din
Puşca Model 38 au trecut prin blana moale a unui tigru, sfârtecân-
du-i intestinele. Cerul era albastru, iar în copacii din preajmă
se auzea neîntrerupt târâitul cicadelor - ca o ploaie de vară.
Soldaţii nu vorbeau. Sângele li se scursese parcă din feţele
arse de soare, făcându-i să arate ca nişte desene încrustate pe
vase vechi din ceramică. Peste câteva zile sau cel mult într-o
săptămână, urmau să sosească la Hsin Chintrupele principale
alg Comandamentului sovietic pentru Orientul îndepărtat.
^aintarea lor nu mai putea fi oprită. D* când începuseră
ostilităţile, trupele de elită şi cândva bogatul echipament al
^matei Kwantung s-au irosit treptat penta a asigura lărgirea
r°ntului de sud, dar acum cea mai pare psirte a lor zăcea la
Undul mării sau ruginise în desişurile junglei. Tancuri nu mai
Jau, antitancurile dispăruseră, camioanele de transport - şi
ea puţine - se defectaseră şi nu existai piese de schimb.
454
Haruki Murakan
Dacă s-ar fi făcut mobilizare generală, poate s-ar mai fi adunat nişte trupe, dar nu mai aveau nici măcar puşti vechi penti toată lumea, ca să nu mai vorbim de gloanţe. Astfel, măreai Armată Kwantung, „bastionul Nordului", a ajuns pur şi simplţ un tigru de mucava. Mândrele unităţi sovietice mecanizatej care zdrobiseră armata germană, se deplasau acum pe calea;?! ferată spre Orientul îndepărtat. Erau bine dotate şi într-o stareţ? de spirit foarte bună. Căderea statului Manchuko era iminentă^'f
Toată lumea ştia că acesta era adevărul, iar comandamentuk' Armatei Kwantung mai bine decât oricine. De aceea au trecut/! forţa principală în ariergardă, abandonând atât garnizoanei^ de la graniţă, cât şi gospodăriile rurale. Ţăranii neînarmaţi a«& fost măcelăriţi de armata sovietică ce înainta rapid pentru a|l lua prizonieri. Multe femei au ales - sau mai degrabă au fost? forţate să aleagă - sinuciderea în masă în locul violului. Ce|;' din garnizoanele de la graniţă s-au închis în buncăre pe care le-au numit „fortăreţe pe vecie" şi au încercat să opună rezis*ţ tentă, dar neprimind nici un sprijin, au fost de-a dreptul anihilaţp de puterea de foc copleşitoare a ruşilor. Personalul din CartiertHj General şi ofiţerii de rang superior au aranjat să fie transferaţfe la graniţa cu Coreea, iar împăratul marionetă şi familia sa, şi-au abandonat toate bunurile şi au fugit din capitală cu u%; tren care le fusese pus la dispoziţie. Mulţi dintre soldaţii chinezi din armata statului Manchuko şi-au asumat responsabilitatea apărării capitalei când au auzit că rusii vor s-o invadeze satt{ au înscenat revolte şi i-au asasinat pe comandanţii lor japonezii* N-aveau de gând să-şi pună în pericol vieţile pentru JaponiK şi să lupte cu trupele sovietice.                                          >$
Ca rezultat, noua capitală a statului Manchuko, Hsin Chiai| pe care japonezii o înălţaseră în sălbăticia deşertului cu mv efort, a fost lăsată să plutească într-o ciudată stare de incei tudine politică. Pentru a evita haosul şi vărsarea de sânge rost, înalţii oficiali chinezi din statul Manchuko au decis Hsin Chin oraş deschis şi l-au predat fără să opună rezistenj dar Armata Kwantung a respins formalităţile de capitul*
Soldaţii trimişi la grădina zoologică s-au resemnat cu soî lor. In câteva zile, presupuneau ei, urmau să moară în cu armata sovietică (sau dacă scăpau, aveau să fie ti muncă în minele siberiene — cel puţin trei dintre ei). Nu' rămas decât să se roage pentru o moarte uşoară - să zdrobiţi de un tanc ce se mişcă încet, sau să ardă de
Cronica păsării-arc
455
tranşee, sau să fie împuşcaţi în stomac. Mai bine erau împuşcaţi în cap sau în inimă. Până una alta însă, aveau de omorât animalele de la grădina zoologică.
Ar fi vrut, dacă era posibil, să otrăvească animalele ca să nu irosească puţinele gloanţe care le mai rămăseseră. Tânărul locotenent care răspundea de operaţiune fusese instruit de un ofiţer superior în sensul acesta şi ştia că cei de la grădina zoologică primiseră suficientă otravă. Locotenentul s-a îndreptat spre grădina zoologică, ce se afla la douăzeci de minute de mers pe jos de la Cartierul General, împreună cu opt oameni înarmaţi. Porţile grădinii zoologice au fost încuiate de când a început invazia sovietică, iar la intrare stăteau de pază doi soldaţi înarmaţi. Locotenentul le-a arătat ordinul scris şi au fost lăsaţi să intre.
Directorul grădinii zoologice a confirmat că primise ordin să lichideze animalele mai periculoase în caz de forţă majoră şi să folosească otravă, dar vaporul care urma să aducă otrava n-a mai sosit. Când a auzit locotenentul vestea, a intrat în panică. El era contabil de meserie şi lucrase la casierie, iar până acum, când a fost special mutat la Cartierul General ca să rezolve o asemenea problemă delicată, el nu mai răspunsese niciodată de un detaşament. A trebuit să scotocească bine prin sertare ca să-şi găsească pistolul pe care nu-l mai atinsese şi nu-l mai îngrijise de ani de zile. Nici măcar nu era sigur că funcţiona.
— Asta-i birocraţia, locotenente, îi spuse directorul grădinii zoologice, un bărbat cu câţiva ani mai în vârstă decât el şi care-l privea compătimitor. De obicei nu găseşti lucrurile de care ai nevoie.
Pentru a verifica dacă situaţia stătea chiar aşa, l-au chemat Şi pe medicul veterinar. Acesta i-a spus locotenentului că aveau foarte puţină otravă acolo, probabil insuficientă şi pentru un singur cal. Veterinarul era un bărbat înalt, chipeş, spre patruzeci de ani, cu o pată de un albastru închis pe obrazul drept, de mărimea şi forma palmei unui bebeluş. Locotenentul presupunea că o avea din naştere. A telefonat din biroul directorului £ Cartierul General ca să ceară noi instrucţiuni, dar Armata Şantung era într-o stare de confuzie generală de câteva zile, de când trecuseră graniţa trupele sovietice. Majoritatea ofi-verilor superiori dispăruseră, iar cei rămaşi nu-şi vedeau capul 6 treabă - aveau de ars grămezi întregi de documente
Haruki Muraka
456
importante şi de săpat tranşee antitanc la marginea Maiorul care-i dăduse locotenentului ordinul nu era de găsijVr nicăieri, iar bietul locotenent nu ştia de unde se putea procur» otrava de care aveau nevoie. Cine oare răspundea de otravă în Armata Kwantung? Locotenentului i s-a dat legătura de la un birou la altul, până când a nimerit la un medic colonel care a ţipat la el:
— Dobitocule! Ţara se duce de râpă şi ţie îţi arde de rahatul ăla de grădină zoologică. Vocea îi tremura de furie. Nu ml interesează deloc!
Nici pe mine, gândi locotenentul. A pus jos receptorul, mâhnit, şi a decis să nu mai procure otravă, rămânându-i în caziri acesta două alternative: ori lăsa animalele în pace şi pleci de-acolo cu oamenii lui, ori folosea gloanţele pe care le avea ca' să le omoare, în ambele cazuri încălca ordinul primit, dar s-lt hotărât totuşi să le împuşte. Avea să i se reproşeze cu siguranţă că a irosit muniţii preţioase, dar cel puţin îşi ducea la înde* plinire misiunea de a fi „lichidat" cele mai periculoase animale. Dacă, pe de altă parte, nu-şi îndeplinea misiunea, îl putea paste Curtea Marţială pentru neîndeplinirea ordinelor. Mă ro^; avea el o oarecare îndoială în privinţa existenţei Curţii Marţiafe la sfârşitul războiului, dar ordinul era ordin şi nu se discuta, ci se executa, atâta vreme cât armata mai exista.              J'
Tare mi-aş dori să nu omor animalele, îşi zise locotenente^ şi chiar aşa simţea, dar grădina zoologică rămăsese fără mâncaU şi multe animale, în special cele mari, sufereau deja de foaia* cronică, erau de-a dreptul lihnite. Situaţia se putea înrăut^l sau oricum n-avea cum să se îmbunătăţească. Poate e mai şi pentru ele să le împuşcăm — mureau repede, fără să suf< Dacă animalele lihnite scăpau pe străzile oraşului în tini] ciocnirilor sau al atacurilor aeriene, dezastrul era inevitai
Directorul i-a înmânat locotenentului lista cu animalele trebuiau „lichidate" urgent, împreună cu o hartă a grai zoologice. Veterinarul şi doi muncitori chinezi urmau să ţească detaşamentul. Locotenentul a răsuflat uşurat c; văzut că lista era mai scurtă decât se aşteptase. Printre vizate erau şi doi elefanţi. „Elefanţi ?" se întrebă locotem încruntându-se. „Cum naiba să-i omoram?"
Conform planului grădinii zoologice, primii care urma „lichidaţi" erau tigrii. Elefanţii vor fi oricum lăsaţi la
Cronica păsării-arc
457
plăcuţa de pe cuşca tigrilor scria că fuseseră capturaţi în Munţii Hinganul Mare din Manciuria. Locotenentul a repartizat câte patru oameni pentru fiecare tigru şi le-a spus să ţintească în inimă — deşi nu prea ştia nici el pe unde se află inima unui tigru. Un glonte tot o să atingă ţinta, gândi el. Sunetul de rău augur al celor opt puşti Model 38 armate simultan a bulversat întreaga atmosferă. Tigrii s-au ridicat imediat şi au început să urle jalnic, uitându-se fioros la soldaţi, printre zăbrelele de fier. Ca măsură de precauţie, locotenentul şi-a scos şi el pistolul automat. Şi-a dres glasul pentru a se calma. Asta nu-i nimic, încerca el să se liniştească. Asemenea lucruri se petrec tot timpul. Oricine face aşa ceva, în orice colţ de lume.
Soldaţii au îngenuncheat, au fixat ţinta şi au apăsat pe trăgaci, împuşcăturile simultane au reverberat în grădina zoologică părăsită, ecoul lor răsunând din clădire în clădire, din perete în perete, străpungând zonele lemnoase, traversând suprafaţa apelor — un junghi în inima tuturor celor care l-au auzit - ca un tunet îndepărtat. Animalele şi-au ţinut respiraţia, cicadele au încetat să târâie. Nu s-a auzit absolut nici un sunet încă multă vreme după ce s-a stins în zare ecoul acela sinistru. Tigrii s-au arcuit puţin în aer, de parcă i-ar fi plesnit un uriaş cu o măciucă gigantică invizibilă, au aterizat cu o bufnitură puternică pe pardoseala cuştii, s-au zvârcolit în agonie şi au vărsat sânge. Soldaţii nu reuşiseră să-i lichideze din prima încercare. Locotenentul le-a ordonat, sec, să ţintească din nou.
Locotenentul l-a trimis pe unul dintre oamenii lui în cuşcă Pentru a se asigura că tigrii erau morţi. Arătau morţi - cu ochii închişi, dinţii dezgoliţi, complet nemişcaţi, dar era important să se asigure. Veterinarul a descuiat cuşca şi tânărul goldat (abia împlinise douăzeci de ani) a păşit înăuntru cu teamă, cu baioneta în faţă, folosind-o drept scut. Mişcările lui erau caraghioase, dar n-a râs nimeni. L-a lovit pe tigru cu călcâiul cizmei, dar animalul nu s-a mişcat. L-a lovit încă o dată, mai tare. Nu mai exista nici o îndoială că tigrul murise. *emela stătea şi ea nemişcată. Tânărul soldat nu mai fusese ^ viaţa lui la o grădină zoologică şi nici nu văzuse un tigru evărat. De aceea nici nu-i venea să creadă că omorâse un semenea animal. Simţea doar că fusese târât într-un loc cu are nu avea nici o legătură şi pus să facă ceva ce nu ţinea de c°«ipetenţa lui. Stătea într-o băltoacă de sânge negru, cu
458
Haruki Muraka
privirile pironite pe cadavrele tigrilor. Arătau mai mari as morţi decât păruseră vii. „Oare de ce ?" se întrebă el nedumerit
Pardoseala cuştii mirosea îngrozitor a urină şi a sânge cald|I încă mai ţâşnea sânge din găurile făcute de gloanţe. A simţit! brusc că puşca-i atârnă greu şi rece în mână. îi venea azvârle, să se aplece şi să vomite tot ce avea în stomac. Ce bina ar fi fost! Nici vorbă să-şi permită însă aşa ceva, ar fi primit o bătaie soră cu moartea. (Bineînţeles că soldatul nu avea de unde să ştie că urma să moară peste şaptesprezece luni, când un paznic rus dintr-o mină din Irkuţk îi va crăpa capul cu o cazma.) Şi-a şters sudoarea de pe frunte cu dosul palmei. Casca îi atârna grea. Curând după aceea s-au auzit din nou cicadele-» mai întâi una, apoi alta şi alta. înviaseră. Târâitul lor a fosi însoţit de ţipătul ciudat de distinct al unei păsări, o pasăre c* părea că răsuceşte un arc —ghiiiiiiiii,ghiiiiiiii. Tânărul soldat se mutase cu părinţii din Hokkaido în Bei'an, un sat de lângă graniţă, pe vremea când avea doisprezece ani şi a trăit acoto până în anul precedent, când a fost recrutat. El cunoştea toate, păsările din Manciuria, dar i se părea ciudat că nu mai auzisft niciodată sunetul acela. Poate era o pasăre importată de undevi-de departe şi plângea într-o colivie ce se afla în altă parte-»* grădinii zoologice. Şi totuşi, sunetul părea să vină dinsja» crengile unui copac din apropiere. S-a întors şi a privit într-acol%,' dar n-a văzut nimic. Un ulm uriaş cu frunze dese îşi proiecta umbra rece şi dură pe pământul de sub el.                        ^
Soldatul se uită spre locotenent de parcă aştepta instruc* ţiuni. Locotenentul dădu din cap, îi ordonă să iasă din cuşcă şi să deschidă iar harta grădinii zoologice. Gata cu tigrffc Urmau leoparzii, apoi lupii şi urşii. O să vedem ce facem' elefanţii după ce terminăm cu ceilalţi, gândi el. în clipa ac şi-a dat seama cât era de cald. „Trageţi-vă sufletul", le sf el oamenilor. „Beţi nişte apă." Au băut apă din gamele, pus puştile pe umăr, s-au aliniat şi au pornit spre cuşca leojî dului. Sus în copac, pasărea cea necunoscută îşi răsucea nou arcul. Cămăşile militare cu mâneci scurte erau pătat sudoare, în timp ce trupa de soldaţi înainta cu paşi auzit clinchetul unor obiecte metalice răsunând prin grădina zoologică. Maimuţele care se agăţau de barele ct1 sfâşiau aerul cu ţipete sinistre care voiau parcă să le aver pe celelalte animale de pericolul ce le păştea, iar acest intrat şi ele în cor, fiecare în felul lor: lupii urlau prelungi
Cronica păsării-arc
459
cer, păsările băteau puternic din aripi, un animal mare se lovea singur de cuşcă, gest care semăna cu o ameninţare. O fâşie de nor, de forma unui pumn, răsări de nu se ştie unde şi acoperi soarele pentru câteva clipe, în după-amiaza aceea de august, oamenii, animalele... toată suflarea se gândea la moarte. Oamenii omorau animale astăzi, trupele sovietice vor omorî oameni mâine. Şi tot aşa.
întotdeauna stăteam de vorbă la aceeaşi masă din acelaşi restaurant şi ea era cea care plătea. Partea din spate a restaurantului era compartimentată în separeuri, aşa că nu se auzea ce vorbeam. Masa era rezervată pentru seara târziu, înainte de ora închiderii. Nu ne deranja nimeni, nici măcar chelnerul care venea doar să ne aducă mâncarea sau să strângă farfuriile. Ea comanda întotdeauna o sticlă de vin de Burgundia şi o lăsa pe jumătate plină.
— O pasăre care răsuceşte un arc ? am întrebat eu, ridi-cându-mi nasul din farfurie.
— O pasăre care răsuceşte un arc? mă imită Nucşoară, strâmbându-se. Nu înţeleg. Ce vrei să spui?
— Nu vorbeai adineauri de o pasăre care răsuceşte un arc ? A clătinat uşor din cap.
— Nu-mi amintesc, dar nu cred că ţi-am vorbit de vreo pasăre.
N-avea rost să mai insist pentru că aşa povestea ea. N-am intrebat-o nici de pata de pe obraz.
— Deci, te-ai născut în Manciuria?
— M-am născut la Yokohama, spuse ea, clătinând din cap. "arinţii m-au dus în Manciuria când aveam trei ani. Tata era Profesor la Medicină Veterinară, dar când edilii oraşului Hsin ^nin au solicitat din Japonia o persoană specializată pentru Postul de veterinar-şef la noua grădină zoologică, tata s-a oferit v°luntar. Mama nu prea avea chef să-şi lase baltă gospodăria Pentru care muncise atât, dar tata a insistat. Probabil că voia
a"?i încerce puterile şi în altă parte, într-un loc mai mare şi ai deschis decât colegiul acela din Japonia în care preda Qicina veterinară. Eu eram mică, aşa că pentru mine nu ^ta unde trăiam, dar ţin minte că mi-a plăcut foarte mult la adina zoologică. Am dus o viaţă minunată. Tata mirosea
460
Haruki Muraka
Cronica păsării-arc
461
întotdeauna a animale, un miros amestecat, dar în fiecare puţin diferit, ca atunci când se adaugă un ingredient nou unu parfum deja cunoscut. Când venea acasă, mă lua în braţe, puneam să stea nemişcat şi-l adulmecam pe îndelete.
Când situaţia s-a înrăutăţit, tata a decis să ne trimită acasă|r" pe mine şi pe mama, până nu era prea târziu. Am luat împreună' cu mulţi alţi oameni trenul din Hsin Chin spre Coreea, unde*' ne aştepta un vapor special. M-am despărţit de tata la gară^ după ce ne-a făcut cu mâna. Am scos capul pe fereastră şi ais-văzut cum se făcea tot mai mic până a dispărut cu totul în,.;: mulţimea de pe peron. Nu mai ştie nimeni ce s-a întâmpla apoi cu el. Eu cred că a fost luat prizonier de sovietici, trir în Siberia la muncă grea şi şi-a lăsat oasele pe-acolo, ca mul| alţii. O fi îngropat cine ştie pe unde, fără ca locul respectiv i fie marcat în vreun fel.
îmi amintesc ce viaţă am dus în Hsin Chin, până în ce mai mici amănunte. Cunoşteam fiecare cotlon din grădina zoologică - fiecare cărare, fiecare animal. Am locuit într-urf apartament din incinta grădinii zoologice şi toţi cei care munceaţi acolo mă cunoşteau şi mă lăsau să umblu peste tot, chiar şi nf zilele de sărbătoare când grădina era închisă.                     ^
Nucşoară a închis ochii pentru a se putea concentra. Etf aşteptam să-şi continue povestea.                                       '•
— Şi totuşi, nu sunt absolut convinsă că acea grădină zoologiei pe care mi-o amintesc eu este cu-adevărat cea în care am st Nu ştiu cum să-ţi spun, dar uneori nu mai sunt sigură pe : pentru că imaginile din capul meu sunt mult prea vii. Ca încep să gândesc astfel, nu îmi mai dau seama care dint imagini sunt reale şi care sunt pure închipuiri. Am sentiment că mă aflu într-un labirint din care nu mai ştiu să ies. Ţi > întâmplat vreodată aşa ceva?
Nu mi s-a întâmplat.
— Ştii cumva dacă mai există în Hsin Chin grădina zoologică ?
— Habar n-am, spuse ea atingându-şi cercelul cu deg Am auzit că s-a închis după război, dar nu ştiu dac redeschis-o.
Nucşoară Akasaka a fost foarte mult timp singura per din lume cu care am putut vorbi. Ne întâlneam o dată două ori pe săptămână şi stăteam de vorbă la masa ace
restaurant. Am descoperit după câteva întâlniri că ştia să asculte şi se pricepea grozav să dea o turnură plăcută conversaţiei noastre, inserând întrebări şi răspunsuri cu mult tact.
Pentru a evita să-i provoc şi cea mai mică neplăcere, aveam întotdeauna grijă să fiu pus la punct când mă întâlneam cu ea. îmi îmbrăcam întotdeauna o cămaşă proaspăt luată de la curăţătorie şi-mi puneam o cravată care să se potrivească perfect. Pantofii mei sclipeau în sensul propriu al cuvântului. Primul lucru pe care-l făcea când mă vedea, era să mă examineze din cap până-n picioare, cu aerul unui bucătar-şef care-şi alege cu grijă legumele de care are nevoie. Dacă nu-i plăcea ceva, mă ducea imediat la magazin şi-mi cumpăra articolul respectiv. Dacă era posibil, mă ruga să-l îmbrac chiar acolo. Când era vorba de vestimentaţie, era de-a dreptul perfecţionistă.
Fără să-mi dau bine seama, dulapul meu a început să se umple cu haine, încet, dar sigur, costumele noi, sacourile noi, cămăşile noi începeau să invadeze teritoriul ocupat altădată de rochiile şi fustele lui Kumiko, pe care a trebuit să le scot şi să le bag în cutii cu naftalină pentru a le putea depozita în altă parte. Eram convins că dacă se întorcea, se va minuna de transformările petrecute în lipsa ei.
Mi-a trebuit mult timp să-i explic lui Nucşoară, puţin câte puţin, despre Kumiko şi despre faptul că voiam să o salvez şi să o aduc înapoi. Ea şi-a pus un cot pe masă, şi-a proptit bărbia în mână şi m-a privit câteva clipe.
— De unde vrei să o aduci înapoi ? Are vreun nume locul acela ?
îmi căutam cuvintele în spaţiu, dar nu le găseam nicicum. Nu erau nici în subteran.
— De undeva de departe, am zis. Nucşoară zâmbi.
- E ca-n Flautul fermecat al lui Mozart, în care trebuie , cu ajutorul unui flaut fermecat şi al unor clopoţei magici, 0 Prinţesă ţinută captivă într-un palat îndepărtat, îmi place srozav opera asta şi am văzut-o de nenumărate ori. Ştiu pe uiafară nişte replici: „Sunt păsărarul Papageno, cunoscut în tot ţinutul"! Ai văzut-o?
^n clătinat din cap. N-o văzusem.
c   ~~ Prinţul şi păsărarul sunt conduşi la castel de trei copii
j re merg călare pe un nor, dar cu-adevărat palpitantă este
Pta ce se dă între ţinutul zilei şi cel al nopţii. Ţinutul nopţii
462
Haruki Muraka
încearcă să prindă prinţesa şi să o smulgă din ţinutul zileiJ Interesant este că pe la jumătatea operei, eroii nici nu mai şti% unde-i bine şi unde nu, care este captiv şi cine e liber. NormaL»! până la urmă prinţul o scapă pe prinţesă, Papageno pe Papagena iar ticăloşii se prăbuşesc în iad... Nucşoară îşi plimbă un deget» pe rama ochelarilor. Oricum, la ora asta nu dispui de păsărar l de flaut fermecat sau de clopoţei magici.
— Dar dispun de o fântână.                                            -
— Ar fi grozav să pui mâna pe ea... spuse Nucşoară zâmbindJ în timp ce despăturea o batistă elegantă, pe fântâna aia a ta dar ştii, până la urmă toate au un preţ.                              *
Când oboseam sau nu reuşeam să mai continuu pentru ca"* nu-mi găseam pur şi simplu cuvintele, Nucşoară mă lăsa si* mă odihnesc şi-mi povestea câte ceva din viaţa ei. Poveştii!' sale se dovedeau însă mult mai lungi şi mai încâlcite decât ale mele. Ea nu obişnuia să povestească ceva într-o anumită ordine -spre deosebire de mine -, ci sărea de la un subiect la altuf după cum îi dicta bunul ei plac. Inversa ordinea cronologica fără nici o explicaţie şi începea să vorbească despre un „pei^ sonaj principal" de care nu-mi pomenise niciodată. Pentru ^ înţelege despre care perioadă din viaţa ei vorbea, trebuia st" fac deducţii logice, deşi uneori nu-mi foloseau la nimic. Nara cu acelaşi ton întâmplări văzute cu propriii ei ochi şi întâmpl pe care doar le auzise.
Au ucis leoparzii, lupii şi urşii. Cel mai mult au avut furcă cu cei doi urşi uriaşi care au continuat, cu toate gloanţ din ei, să zdruncine zăbrelele cuştii, să mârâie şi să-şi colţii. Spre deosebire de tigri care păruseră împăcaţi cu soa urşii nu voiau să accepte ideea morţii. Poate tocmai per acest motiv le-a şi trebuit mult mai mult timp să se desj de existenţa asta temporară care se numeşte viaţă. După i reuşit soldaţii să pună capăt şi ultimei suflări a urşilor, atât de epuizaţi, încât aveai impresia că se vor prăbuşi; clipă-n clipă. Locotenentul a pus piedica pistolului şi şi-a i sudoarea de pe frunte cu chipiul. Uciderea urşilor a fost ur de o tăcere adâncă. Câţiva dintre soldaţi încercau să-şi ase jena scuipând zgomotos. Gloanţele folosite de la picioarelj arătau ca nişte mucuri de ţigară, în urechi le răsunau.
Cronica păsării-arc
463
împuşcăturile. Tânărul soldat care urma să fie bătut mortal de un rus într-o mină din Irkuţk după şaptesprezece luni a tras adânc aer în piept de câteva ori şi a încercat să-şi întoarcă privirile de la cadavrele urşilor. Se lupta cu o greaţă cumplită şi făcea eforturi să nu vomite.
Până la urmă, nu au ucis elefanţii. Când s-au văzut faţă-n faţă cu ei, şi-au dat seama că erau prea mari, iar puştile soldaţilor arătau ca nişte biete jucării pentru ei. Locotenentul s-a gândit o vreme şi a decis să-i lase în pace. Aflând de decizia acestuia, oamenii au respirat uşuraţi. Oricât părea de ciudat -sau poate nu era ciudat deloc — toţi gândeau la fel: era mult mai simplu să ucizi oameni pe câmpul de bătălie decât animale în cuştile lor, chiar dacă pe câmpul de bătălie riscai să fii ucis la rândul tău.
Cadavrele animalelor, de diferite forme şi dimensiuni, au fost scoase din cuştile lor de către muncitorii chinezi, încărcate în căruţe şi târâte până la o magazie goală, unde au fost lăsate pe pardoseală. După ce a văzut operaţiunea încheiată, locotenentul s-a întors în biroul directorului şi l-a rugat să semneze documentele necesare. Soldaţii s-au aliniat apoi şi au plecat, mărşăluind, cu acelaşi zgomot cu care veniseră. Muncitorii chinezi au luat nişte furtunuri şi au spălat pardoseala plină de sânge a cuştilor, îndepărtând şi bucăţile de carne care ţâşniseră pe pereţi. După ce au terminat treaba, l-au întrebat pe medicul veterinar cu pata pe obraz ce avea de gând să facă cu cadavrele, dar n-a ştiut ce să le spună. De obicei, când murea un animal la grădina zoologică, chemau un specialist care se ocupa de tot. Acurn nu se punea problema nici măcar să dea un telefon ca să cheme pe cineva să-i scape de cadavre, dată fiind situaţia Acordată din oraşul acela blestemat. Vara era în toi şi cada-Vrele intrau repede în putrefacţie. Deja le împânziseră muştele mari şi negre. Cel mai bine ar fi fost să le îngroape - o muncă panică, chiar dacă dispuneau de uneltele necesare. Dat fiind 1!jsă ajutorul limitat pe care puteau conta, ar fi fost imposibil
a sape gropi suficient de   mari pentru toate cadavrele. Muncitorii i-au promis medicului veterinar că-l scapă de
aaavre dacă le dă lor animalele întregi, subliniind că au o ultime de prieteni care îi pot ajuta şi care ştiu ce au de făcut.
e scoteau în afara oraşului şi ştergeau orice urme, fără să Pr°voace vreun necaz. In schimb voiau pieile şi carnea, în ial carnea de urs. Există organe ale urşilor şi tigrilor care
464
Haruki Muraka
se folosesc la fabricarea unor medicamente ce se vând la preţ extrem de ridicat. Le părea rău muncitorilor că nu i-ţ atenţionat pe soldaţii aceia amatori să ţintească doar capţ Pieile ar fi rămas intacte şi ar fi fost mult mai valoroase felul acesta. Păcat că nu s-au implicat de la bun începu spunea unul dintre ei, ar fi făcut treabă mult mai bună. Medic veterinar a fost de acord cu condiţiile impuse. Nici nu avea ales, de fapt. La urma urmei, era ţara lor.
Nu după mult timp au apărut zece chinezi care trăgea^ câteva căruţe goale. Au târât cadavrele animalelor afară, le-ft(£ încărcat în căruţe, le-au legat bine şi le-au acoperit cu Şi-au făcut treaba fără să scoată un cuvânt, iar pe chipurile le nu se citea absolut nimic. După ce-au terminat de încăr animalele în căruţe, au plecat târându-le după ei. Căruţ vechi scârţâiau din toate încheieturile sub greutatea cadavrelor. Astfel s-a încheiat, într-o după-amiază caldă de augus% masacrul de la grădina zoologică — masacrul neprofesionisfe' cum îi spuneau muncitorii chinezi. Au rămas câteva cuşti goalfc dar curate. Maimuţele erau încă agitate şi se strigau una yf, alta pe limba lor. Bursucii alergau de colo-colo prin cuşca Jjjjps îngustă. Păsările dădeau disperate din aripi, lăsând pene Şir' jurul lor, iar cicadele ţârâiau mai departe.                         «|'
După ce-au terminat soldaţii cu animalele, s-au întors; garnizoană, iar după ce-au dispărut şi ultimii doi chinezi căruţele lor, grădina zoologică arăta ca o casă părăsită din i fusese scoasă aproape toată mobila. Medicul veterinar s-a: pe marginea unei fântâni arteziene fără apă, a ridicat spre cer şi a privit câtva timp conturul clar al norilor ce plut în văzduh, ascultând târâitul cicadelor. Pasărea-arc nu se: auzea, dar veterinarul nu a băgat de seamă. Ca să fim cina nici nu cred că o auzise vreodată. Singurul care a auzit-o a-i soldatul care urma să fie bătut mortal în mina siberia
Medicul veterinar a scos din buzunarul de la piept un pa de ţigări umezit de transpiraţie, a băgat o ţigară în gură scăpărat un chibrit, în timp ce încerca s-o aprindă, şi-a seama că-i tremurau mâinile. A stricat trei chibrituri reuşit. N-aş spune că se simţea chiar traumatizat psihic,J fuseseră „lichidate" câteva animale în faţa ochilor lui. Nu . legea de ce nu era nici şocat, nici trist, nici supărat. Nu i nimic de fapt. Era doar cumplit de intrigat.
Cronica păsării-arc
465
A rămas nemişcat o vreme, privind dâra de fum care se ridica spre cer şi încercând să-şi pună în ordine sentimentele. S-a uitat la mâinile pe care şi le odihnea în poală şi apoi din nou la norii de pe cer. Lumea pe care o avea în faţa ochilor părea neschimbată şi totuşi, ceva era altfel. A, da, trăia acum într-o lume în care fuseseră „lichidaţi" tigrii, urşii, leoparzii, lupii. Animalele astea existaseră dimineaţă, dar acum, la ora patru după-amiaza, zăceau în nefiinţă. Fuseseră masacrate de soldaţi, iar cadavrele lor luate de acolo.
Cele două lumi diferite erau probabil despărţite între ele de o breşă. Exista cu siguranţă o breşă, dar el nu era capabil să o descopere. Lumea arăta de fapt aşa cum fusese întotdeauna, dar pe veterinar îl intriga lipsa de sentimente, lipsa unor reacţii interioare.
Şi-a dat brusc seama că era epuizat. Dacă se gândea bine, nici nu prea dormise cu o noapte în urmă. Ce minunat ar fi, îşi spuse el, dacă aş găsi undeva o umbră răcoroasă la care să mă întind şi să dorm puţin - chiar şi foarte puţin - şi să nu mă mai gândesc la nimic, să mă las învăluit de bezna inconştientului. Se uită la ceas. Trebuia să procure mâncare pentru animalele care supravieţuiseră, să trateze maimuţa care făcuse febră mare, erau o mulţime de lucruri pe care trebuia să le facă, dar acum, înainte de orice trebuia să doarmă puţin. Se va gândi apoi la ce avea de făcut.
Medicul veterinar s-a îndreptat spre un loc mai retras, cu copaci mulţi, unde nu-l vedea nimeni, şi s-a întins pe iarbă. Mirosul plăcut al ierbii îi amintea de copilărie. Câteva lăcuste manciuriene au trecut peste faţa lui cu un târâit puternic. Şi-a mai aprins o ţigară, aşa întins, şi era fericit că nu-i mai tremurau mâinile atât de tare. în timp ce trăgea fumul adânc în Piept, şi-i imagina pe chinezi jupuind animalele proaspăt ucise S1 tranşându-le carnea. Văzuse deseori chinezi făcând aşa ceva ?z Ştia cât erau de pricepuţi, fiind capabili să transforme în câteva minute un animal în piele, carne, organe şi oase, de jjarcă acestea ar fi fost dintotdeauna separate unele de altele, ar care, o scurtă perioadă de timp stătuseră totuşi asamblate. and o să mă ridic eu de-aici, gândi el, cu siguranţă că bucăţile 6 carne vor fi deja expuse pe tarabele pieţei. Realitatea înseamnă aPiditate şi eficienţă. A rupt o mână de iarbă şi s-a jucat o ^e, bucurându-se de frăgezimea ei. Apoi a stins ţigara şi lat drumul fumului pe care îl trăsese în plămâni. Când a
466
Haruki Mura
Cronica păsării-arc
467
închis ochii, a auzit şi mai distinct bătăile de aripi ale lăcustei în bezna minţii lui prinseseră contur nişte lăcuste mari nişte broaşte râioase, care săreau în jurul lui.
Probabil că lumea e ca o uşă turnantă, gândi el înainte-j a adormi, iar secţiunea în care exişti depinde de locul în păşeşti, în cazul de faţă, într-o secţiune erau tigri, în alta însă nu exista o continuitate logică de la o secţiune la alta poate tocmai de aceea nu conta unde nimereai. Oare nu ac era motivul pentru care nu reuşea să găsească breşa ce sepj lumile? N-a fost capabil să gândească mai departe. Obosej îl acaparase complet şi o simţea grea, ca pe o pătură îmbibi în apă. Gândurile i s-au evaporat şi a rămas întins ac( inhalând mirosul crud al ierbii, ascultând ţopăitul lăcustelor^ bucurându-se de umbra ce-l învăluia.
Se prăbuşi într-un somn adânc de după-amiază.
Nava de transport a oprit motoarele aşa cum i s-a ordoB şi a rămas nemişcată pe suprafaţa întinsă a oceanului. Nu i fi existat şanse nici măcar de una la mie să se deplaseze repede decât submarinul acela modern. Tunul şi mitraliera] pe puntea submarinului erau îndreptate spre ea. Echipajul» gata de atac. Cu toate acestea, între cele două vase plana i calm straniu. Echipajul submarinului era aliniat pe privea nava de transport cu un aer detaşat, de parcă îşi spt că are timp suficient pentru măcel. Unii dintre ei nici măfi nu s-au sinchisit să-şi pună căşti de protecţie. Vântul nu i deloc în după-amiaza aceea şi, pentru că motoarele fuses oprite, nu se mai auzeau decât valurile lovind în corpul două vase. Nava de transport a trimis submarinului ser care însemnau: „Transportăm civili neînarmaţi. Nu avem mu şi nici militari la bord. Avem extrem de puţine bărci vare". Submarinul a răspuns cu duritate : „Asta nu e prot noastră. Fie că evacuaţi nava, fie că nu, noi începem să trl peste zece minute". Cu asta s-a terminat schimbul de dintre cele nouă vase. Căpitanul navei de transport a de nu spună nimic pasagerilor. Ce rost avea ? Poate unii erau suficient de norocoşi ca să se salveze, dar cei mai urmau să se ducă la fund împreună cu acest ciubăr mize Căpitanul tânjea după o ultimă gură de băutură, dar st whisky - nişte scotch de calitate pe care-l pusese deoj se afla în biroul din cabina lui şi nu avea timp să
ea. Şi'a scos Pălăria şi a privit cerul, sperând într-un miracol. Ce-ar fi să apară din senin nişte avioane japoneze de luptă? Dar nu era ziua miracolelor. Căpitanul a făcut tot ce i-a stat în putinţă. Se gândea iar la whisky acum.
Pe măsură ce se scurgeau cele zece minute de graţie acordate, puntea submarinului a fost cuprinsă de o tulburare tot mai stranie. Ofiţerii aliniaţi pe puntea cu turnul de comandă au început să se fâţâie de colo-colo, iar unul dintre ei a coborât pe puntea inferioară, s-a strecurat printre soldaţi şi a început să ţipe de parcă dădea nişte ordine. Pe unde trecea, provoca agitaţie printre cei aflaţi la posturile lor. Unul dintre marinari a scuturat puternic din cap şi a dat un pumn ţevii de tun. Un altul şi-a aruncat chipiul de pe cap şi a ridicat ochii spre cer. Mişcările lor păreau să exprime supărare sau bucurie, dezamăgire sau emoţie. Pasagerilor de pe nava de transport le-a fost imposibil să înţeleagă ce se întâmpla pe submarin sau care aveau să fie consecinţele agitaţiei de acolo, îşi ţineau respiraţia, cu ochii pironiţi pe mişcările marinarilor de parcă priveau un spectacol de pantomimă ce nu era în program, dar prin intermediul căruia se transmitea totuşi ceva important. Sperau să găsească o explicaţie, în cele din urmă, agitaţia ce se stârnise între ofiţerii submarinului s-a domolit şi, ca răspuns la un ordin venit de pe punte, au început să retragă cu mare viteză armamentul şi să astupe oribila gaură a tunului îndreptată spre nava de transport. Ofiţerii submarinului au dispărut sub Punte. Spre deosebire de mişcările dezordonate dinainte, acum totul se desfăşura repede şi eficient. Nu se irosea nici o mişcare, nu se scotea nici o vorbă.
Motoarele submarinului au pornit cu un uruit sigur şi aproape "i acelaşi moment s-a dat ordinul: „Toată lumea la posturi!" Submarinul a luat-o din loc imediat, de parcă nu mai avea Codare să aştepte să se închidă trapa, lăsând în urma lui o ară de spumă albă. O fâşie din apa oceanului a înghiţit puntea aceea hingă şi îngustă, din faţă până-n spate, tunul s-a scu-aÎK ^ e^' turnul de comandă a alunecat în jos brăzdând apa
,asţră şi în cele din urmă au dispărut şi antena şi periscopul,
e|asând în urmă nici o dovadă că ar fi existat vreodată.
a urile ridicate de plecarea submarinului au tulburat o vreme
la *&    a ^n^ a °ceanului) dar s-au potolit şi ele foarte curând,
^ttd în urmă o mare straniu de calmă, hiar şi după ce submarinul a plonjat în apă la fel de
Şteptat cum apăruse, pasagerii au rămas paralizaţi pe
468
Ha.ru.ki Mur
punte, privind întinderea vastă a oceanului. Nici măcar n-i încercat să-şi dreagă glasurile. Căpitanul şi-a recăpătat zenţa de spirit şi a dat un ordin navigatorului, care l-a pai mai departe în sala maşinilor şi până la urmă, după mu rateuri, bătrânul motor a pornit ca un câine trezit din so; cu un picior în coaste.                                                       | •.
Echipajul navei de transport se aştepta, cu respiraţia tăiată la un atac cu torpile, gândindu-se că americanii şi-au schimbai pur şi simplu planul, în ideea că scufundarea cu torpile etj mult mai rapidă şi mai economicoasă. Vaporul înainta în zigzagt^ scurte, în timp ce căpitanul şi navigatorul scrutau suprafa' apei cu binoclurile în căutarea siajului alb al torpilorului. Ni urmă de torpilor însă. La vreo douăzeci de minute de la pariţia submarinului sub valuri, pasagerii navei de transp< au început să se simtă eliberaţi de blestemul morţii ce piu' deasupra capetelor lor. La început nu le-a venit să creadă, treptat s-au convins că era adevărat. Scăpaseră de moarte c prin urechile acului. Nici măcar căpitanul nu ştia de abandonaseră americanii atacul atât de brusc. Oare ce i-o determinat să se răzgândească ? (S-a aflat mai târziu că pri: seră, chiar cu câteva clipe înaintea atacului, instrucţiuni de Cartierul General să suspende orice ostilităţi din iniţiativa şi să răspundă agresiv doar în cazul în care erau atacaţi inamic. Pe data de 14 august, guvernul japonez a tele; Aliaţilor, anunţându-i că erau gata să accepte Declaraţia de Potsdam şi că se predau necondiţionat.) Descătuşaţi de te$f siunea insuportabilă, unii pasageri s-au aruncat pe jos şi început să plângă, dar cei mai mulţi nici n-au plâns, nici râs. Au rămas câteva ore bune - iar alţii chiar câteva zilt într-o stare de împietrire totală, cu ghimpele coşmarului li şi nemilos înfipt în inimi, plămâni, creieri, pântece.
Micuţa Nucşoară Akasaka a dormit tot timpul în b: mamei ei, ignorând complet cele întâmplate. A dormit douăzeci de ore, de parcă îşi pierduse cunoştinţa. M: ţipat la ea şi a plesnit-o peste faţă ca să se trezească, dat nici un rezultat, de parcă s-ar fi scufundat în străfundul nului. Respira tot mai rar şi avea pulsul foarte slab. Abi auzea respiraţia, în momentul în care vaporul a intrat în Sasebo, s-a trezit brusc, fără să o atingă nimeni, de p< forţă supranaturală ar fi readus-o pe lumea asta. Nucşo putut fi ea însăşi martora evenimentelor de atunci
păsării-arc
469
dormise şi nu participase efectiv la încercarea de atac şi la dispariţia submarinului american. A aflat totul de la mama ei, mult mai târziu.
Vasul a intrat cu greutate în Sasebo imediat după ora zece, ;n dimineaţa zilei de 16 august. Portul era ciudat de pustiu şi va-,.i1 r.u a fost întâmpinat de nimeni şi de nimic. Nu existau uri u i'lt1 fiinţă umană nici măcar la baza antiaeriană aflată lârv intrarea în port. Doar soarele fierbinte al verii ardea nec"-t.;ător pământul. Toată lumea părea paralizată şi complet lipsit i de simţuri. Câţiva pasageri de la bord arătau de parcă tocmai au aterizat în ţinutul morţilor. După ani buni petrecuţi în străinătate, nu puteau decât să privească tăcuţi la ţinutul strămoşilor lor fără să scoată o vorbă. Pe data de 15 august la prânz, se transmisese la radio discursul împăratului prin care acesta anunţa sfârşitul războiului. Cu şase zile în urmă, oraşul Nagasaki fusese transformat în cenuşă de o singură bombă atomică. Statul fantomă Manchuko dispărea în deşertul istoriei, iar medicul veterinar prins pe picior greşit în uşa turnantă, urma să împărtăşească aceeaşi soartă ca şi Manchuko.
11
Deci, următoarea problemă (Punctul de vedere al lui Mai Kasahara - 3)
Bună, domnule Pasăre-arc!                                                 .(
Te-ai gândit la ce ţi-am scris în ultima scrisoare ? Unde sunt--:' şi ce fac? Ai fost în stare să-ţi pui imaginaţia în funcţiune?/
Ei bine, presupun că nu ţi-ai dat seama de nimic. Am dreptate? .
Aşa că am să-ţi spun totul de la bun început.                  ti.
Lucrez, ca să spun aşa, într-o fabrică. O fabrică mare. Se^ află într-un oraş de provincie de pe malul Mării Japoniei, sau < mai bine zis la periferia unui oraş de provincie de la munte. Nu ţ e chiar o fabrică aşa cum îţi imaginezi tu, domnule Pasăre-arc. Nici vorbă de un colos dotat cu echipament modern şi cu bandă * rulantă. Nu are nici măcar cos de fum. Da, e adevărat că ««ffr e chiar atât de mare, dar terenul aferent se întinde pe o supra- '* faţă vastă şi e un loc plăcut şi liniştit. Nu mi-am imaginat1' niciodată că poate exista aşa ceva în lume. Singura fabrică pd^ care am văzut-o până acum a fost cea de caramele, la care + ne-au dus cu şcoala, în clasele primare, îmi amintesc şi acum;" ce înghesuială şi ce gălăgie era acolo, ce mult m-au impresiona chipurile posomorâte ale muncitorilor. Pentru mine cuvân „fabrică" însemna, deci, ceea ce se explica în manualele şcola la capitolul „Revoluţia industrială".
Majoritatea angajaţilor de aici sunt fete. Există o ci separată în apropiere, un fel de laborator în care bărbaţi ser îmbrăcaţi în halate albe, fac tot felul de experimente, dări sunt foarte putini. Fetele de aici au până-n douăzeci de ani J puţin peste şi cam şaptezeci la sută dintre ele locuiesc la căn care se află în incinta fabricii. Şi eu stau tot la cămin, peni că am considerat că ar fi o prostie să fac zilnic naveta* autobuzul sau cu maşina din oraş până aici. Căminele
Cronica păsării-arc
471
foarte frumoase. Clădirile sunt noi, camerele au un singur pat, dotate cu tot ce trebuie, mâncarea este excelentă şi poţi alege ce-ţi place. Pe deasupra, totul costă foarte puţin. Există şi un bazin cu apă caldă şi o bibliotecă, poţi participa la tot felul de activităţi - ceremonia ceaiului şi ikebana (dar pe mine nu mă tentează aşa ceva). Au şi programe sportive. Multe dintre fete au locuit mai întâi în oraş, dar apoi s-au mutat la cămin, Ele pleacă acasă la sfârşit de săptămână ca să ia masa cu familiile lor sau merg la filme şi la întâlniri cu băieţii, aşa că sâmbăta e cumplit de pustiu aici. Nu sunt multe cele care nu au unde să meargă în weekend. După cum ţi-am scris şi data trecută, mie îmi place grozav când se face linişte în jurul meu. Pot citi, pot asculta muzică cu radioul dat la maximum, mă pot plimba pe dealurile din preajmă sau stau la birou, ca acum, şi-ţi scriu ţie, domnule Pasăre-arc.
Fetele care lucrează aici sunt din zonă, deci fete de ţărani. Cele mai multe sunt fericite, sănătoase, optimiste, harnice. Nu prea există alte fabrici prin apropiere, aşa că până acum plecau să-şi caute de lucru la oraş după ce absolveau liceul, ceea ce însemna că băieţii nu mai aveau cu cine se însura. Se punea astfel problema depopulării ţinutului. Edililor oraşului le-a venit ideea să folosească acest teren pentru înălţarea unei fabrici şi de aceea fetele nu prea mai pleacă. După părerea mea a fost o măsură extraordinară. De fapt, şi pentru una ca mine, care vine din altă parte, e foarte bine. Deci, după ce termină liceul (sau îl abandonează pe parcurs, ca mine) fetele din zonă vin să lucreze la fabrică, îşi pun bani deoparte, se mărită când le vine vremea măritişului, apoi îşi părăsesc slujba, toarnă doi-trei copii şi devin gospodine solide ca nişte balene. Normal, mo-i sunt unele care continuă să muncească după ce se căsătoresc, dar cea mai mare parte dintre ele renunţă la slujbă.
Deci, ţi-ai făcut o idee despre cum arată locul, nu ?
Următoarea întrebare ar fi : ce se produce în această fabrică ?
^ (Sugestie) îţi aminteşti că am fost o dată amândoi în Ginza să facem un sondaj ?
haide, domnule Pasăre-arc f Puteai să-ţi dai seama că
Uc
într-o fabrică de peruci ! Te surprinde ?
.   Ţi-am povestit data trecută cum am reuşit să scap, după JUtnătate de an, de aleasa şcoală-închisoare de la munte. Am
472
Haruki Murakan
lâncezit apoi acasă, ca un câine cu piciorul rupt, şi cam atunci mi-a venit în cap ideea cu fabrica de peruci. Mi-c amintit că mi-a spus o dată şeful de la firmă, mai mult glumă cred, că nu aveau destule fete la fabrică şi că ar fi dispuşi să mă angajeze dacă doream să muncesc acolo, mi-a arătat o broşură şi ce-am văzut în ea m-a impresionaţi grozav, încă de atunci am cochetat cu ideea de a lucra fo; fabrica aceea. Şeful mi-a spus că fetele implantează manuaţ^ firele de păr în peruci, că acestea sunt produse foarte delicate^ şi nu se pot face în serie precum vasele de aluminiu. Ca să obţu-jl o perucă de calitate, trebuie să introduci fiecare smoc de păr cal foarte multă grijă. Nu eşti de părere că e o muncă extraordinatjjţ de migăloasă ? Poţi să şi leşini până termini una. Cam câte /wfj| de păr crezi tu că are un singur cap ? Câteva sute de mii, s*H ştii! Ca să faci treabă bună, trebuie să implantezi firele manud^f; la fel ca răsadurile pe plantaţiile de orez. Dar nici una dintnK fetele de aici nu se plânge de muncă, deoarece e o zonă în coî*f iernile durează mult şi femeile sunt obişnuite încă din timpuajjf: străvechi să şi le petreacă cu lucrul de mână pe care să poatije scoate apoi un ban. Probabil că de aceea au şi ales aceasfâjjf zonă pentru fabrică.                                                                    ScJ
Dacă vrei să ştii, nu mi-a displăcut niciodată lucrul djjfc mână şi mi-a plăcut întotdeauna să cos - chiar cos frumos j^t deşi nu cred că ţi-ai dat seama. Profesoarele mă lăudau întoţfjţ deauna la şcoală. N-ai fi zis asta, nu ? Dar să ştii că e adevăratjjjjj, Aşa mi-a venit ideea să-mi petrec o parte din viaţă într^f fabrică de la munte, să dau din mâini de dimineaţa până. şi să nu am timp să mă gândesc la absolut nimic, săturasem de scoală, dar nu suportam nici gândul de a stai capul părinţilor fără să fac nimic (şi sunt convinsă că nici;) nu le-ar fi făcut plăcere să mă vadă stând degeaba). Nu găsit altceva care să mă tenteze, aşa că nu mi-a rămas să vin să lucrez în această fabrică.
Părinţii au acceptat să-mi servească drept garanţi, mi-a dat o recomandare extraordinară (cei de la firmă" apreciat întotdeauna munca prestată de mine), am trecu bine de interviul de la sediul central al firmei, iar în săptăTi următoare mi-am şi făcut bagajele — de fapt nu mi-am decât nişte haine şi casetofonul. M-am urcat singură în tr rapid şi la un moment dat am coborât şi am luat un trejj^
Cronica păsării-arc
473
munte. Am ajuns cu bine în orăşelul acesta şi am trăit cu sentimentul că sunt de cealaltă parte a pământului. La început ar>i avut inima cât un purice şi am crezut că am făcut o mare greşeală venind în acest loc, dar lucrurile nu stau chiar aşa. Sunt deja aici de şase luni, dar n-am avut nici o nemulţumire şi nici o problemă, aşa că mă simt chiar foarte bine.
Nu ştiu de ce, dar m-au interesat întotdeauna perucile, sau mai bine zis m-au atras, aşa cum unii sunt pasionaţi de motociclete. Nu mi-am dat seama de asta înainte de a face sondajele acelea, înainte de a vedea bărbaţi cu chelie (sau cum spuneau cei de la firmă, „bărbaţi cu mici probleme") pe care-i clasificam în cele trei categorii. Atunci am realizat cât de mulţi asemenea indivizi există în lume. Nu că m-aş simţi ataşată în vreun fel de bărbaţii cu chelie. Nici nu-mi plac, nici nu-mi displac. De exemplu, dacă ţie ţi se răreşte părul, domnule Pasăre-arc (si nu cred că o să mai treacă prea multă vreme până vei avea şi tu probleme), sentimentele mele faţă de tine nu se vor schimba cu nimic. Singura asociaţie pe care o fac când văd asemenea bărbaţi este, după cum ţi-am mai spus, cea legată de stingerea treptată a vieţii şi tocmai acest aspect mă interesează foarte mult. Am. auzit că omul se dezvoltă până la o anumită vârstă, când atinge punctul culminant (nu mai ţin minte exact, dar parcă era vorba de nouăsprezece sau de douăzeci de ani), după care trupul începe să intre în declin şi atunci mi se pare normal c« o dată cu acest proces să se subţieze şi părul, ajungând să cadă treptat. Cred că e un proces firesc. Singura problemă este că urni chelesc de tineri, alţii după ce ajung la o vârstă mai lnaintată, dar sunt şi unii mai bătrâni care nu chelesc deloc. Şhu că m-a frapat lucrul acesta şi am considerat că nu e drept Sa se întâmple aşa ceva, mai cu seamă că e o parte a corpului <-a vedere. Mă rog, oricum nu e o problemă care să mă privească Personal, deşi îi înţeleg foarte bine.
__ In cele mai multe cazuri, nu este de vină cel căruia îi cade
Parul - mai mult sau mai puţin decât semenului său. Când am
crQ-t la firmă, şeful îmi spunea că în nouăzeci la sută dintre
ZUri moştenirea genetică îşi spune cuvântul. Dacă se trans-
te de la bunic sau de la tată o astfel de genă, bărbatul
j   Pectiv îşi pierde oricum pârul mai devreme sau mai târziu,
tferent de măsurile preventive pe care le ia. în cazul chelirii
Se Poate pune în aplicare zicala :„Dacă vrei, poţi". Când îi vine
474
Haruki Mu
vremea genei să-şi scoată colţii, nu-ţi rămâne decât să-i zici: „Ei hai, vezi-ţi de drumul tău acum !" (Dacă gena are cumva vreut drum de care să-şi vadă.) E nedrept, nu crezi ? Eu zic că e.,
Deci acum ştii că sunt la o fabrică de peruci, departe de tine ' şi muncesc zilnic foarte serios şi mai ştii la fel de bine cât d$ mult mă interesează perucile şi modul lor de realizare. Data viitoare am sâ-ţi dau şi alte detalii despre viaţa şi munca mea de aici.
Sau mai bine nu. La revedere!
12
O fi o cazma adevărată? (Evenimentul din toiul nopţii - 2)
După ce-a adormit, băiatul a avut un vis foarte clar. Ştia că era vis, fapt ce-l mai liniştea puţin. Ştiu că acesta este vis, dar ce s-a întâmplat mai înainte n-a fost vis. 5-a petrecut cu-ade-vărat. Percep foarte bine diferenţa dintre cele două întâmplări.
In vis, băiatul a ieşit în grădină în toiul nopţii şi era singur. A luat cazmaua rezemată de trunchiul copacului şi a început să sape groapa pe care o acoperise bărbatul acela. Fiind proaspăt astupată, pământul era moale şi nu se săpa greu, dar cazmaua era prea grea pentru băiat. Şi nu avea pantofi în picioare. Tălpile îi erau pur şi simplu îngheţate. Abia respirând, şi-a văzut mai departe de treabă până când a ajuns la ceea ce îngropase bărbatul.
Pasărea-arc nu mai scotea nici un sunet. Bărbatul care se urcase în copac n-a mai coborât. Liniştea nopţii era aproape dureroasă pentru urechile băiatului. Bărbatul dispăruse, deci. "O., dar acesta-i doar vis, gândi el. Totuşi, ţipătul păsării-arc Ş1 silueta ce semăna cu a tatălui său fuseseră reale, aşa că nu Putea ti nici o legătură între cele două întâmplări. Ciudat însă 1 se părea faptul că, deşi visa, săpa o groapă adevărată. Şi atunci cum era să mai facă distincţia între vis şi realitate ? Era cazmaua aceea adevărată sau doar o cazma din vis?
^u cât se gândea mai mult, cu atât devenea mai confuz. De ^eea, a decis să-şi concentreze toată energia pe săpatul gropii.
azmaua a atins în cele din urmă lucrul îngropat.
,   Băiatul a avut grijă să îndepărteze tot pământul din jurul
Cceluţei ca să nu o deterioreze. S-a lăsat în genunchi şi a
oş-o din groapă. Nu plutea nici un nor ne cer, aşa că lumina
de?" Se rev^rsa nestingherită pe pământ, în vis nu-i era teamă
bn °C   ^uri°zitatea îi dădea puteri neaşteptate. A desfăcut
eluţa şi a găsit în ea o inimă de om. I-a recunoscut forma
476
Haruki Murakan
si culoarea, doar văzuse aşa ceva în enciclopedia lui. Inima er încă proaspătă şi vie şi se mişca precum un bebeluş abandonat Normal, nu mai trimitea sânge prin cele câteva artere rămasej dar pulsa. Băiatului îi răsunau nişte bătăi puternice în urecb dar erau ale propriei sale inimi. Inima îngropată şi cea a băia--t tului băteau la unison, comunicând una cu cealaltă.
îşi regla respiraţia şi-şi spuse ferm: „Nu-ţi fie teamă de ea, Este doar o inimă de om, aşa cum ai văzut-o în enciclopedie.; Oricine are inimă. Şi eu am". O împacheta la loc, cu mâini" sigure, o puse pe fundul gropii şi o acoperi cu pământ. Nivelă pământul cu picioarele goale, ca să nu-şi dea nimeni seama că fusese săpată o groapă acolo. Rezemă cazmaua de copac, aţşţ. cum o găsise. Pământul era rece ca gheaţa. Băiatul se caţără^ pe pervaz şi se întoarse în camera lui. îşi scutură pământul d% pe tălpi în coşul de gunoi ca să nu murdărească aşternutul şi, se îndreptă spre pat. în clipa aceea şi-a dat seama că era cineva în patul lui, că dormea în locul lui.                          /.
Băiatul a tras plapuma la o parte, supărat, îi venea sfc strige: „Hei, afară de-acolo! E patul meu!" însă n-a fost ÎBs stare să rostească vorbele pentru că şi-a dat seama că în ptft» era el însuşi. Dormea profund şi liniştit. Băiatul rămase paraî lizat locului, nefiind capabil să scoată un sunet. A, deci e» dorm deja în pat, atunci unde să doarmă acest eu? A fost priffif* dată când i s-a făcut frică - o teamă paralizantă pe care O simţea până în măduva oaselor, îi venea să strige, să urle fi*' să-l audă eul care dormea în pat şi toată lumea din casă, da# îşi simţea vocea sugrumată. N-a reuşit să scoată nici un sunef' Absolut nici unul. A pus mâna pe umărul eului care dormea fi l-a scuturat zdravăn, dar n-a reuşit să-l trezească.
Nu-i mai rămăsese decât să-şi arunce canadiana pe joăj să se strecoare în pat, împingându-l mai spre centru pe care dormea, ca să-şi facă şi lui puţin Ioc. Dacă nu pr astfel, urma să fie expulzat din lumea căreia îi aparţinea.. înghesuit şi fără pernă, a adormit de îndată ce s-a băga! pat. îi era imposibil să mai gândească.
Când s-a trezit dimineaţă, băiatul era în mijlocul pat singur. Perna era sub capul lui, ca de obicei. S-a ridicat' şi a privit prin cameră. La prima vedere, n-a văzut schimbare - avea aceeaşi masă, acelaşi birou, acelaşi acelaşi lampadar. Ceasul din perete arăta şase şi douăz
Cronica păsării-arc
477
mi;' na u rinii opri
minute. Ceva i se părea totuşi ciudat băiatului. Arătau toate la fel, dar nu era locul în care se culcase. Aerul, lumina, sunetul, mirosul - toate păreau puţin diferite faţă de ceea ce ştia fi. Poate alţii n-ar fi observat, dar el simţea. A dat plapuma parte şi s-a privit cu atenţie. Şi-a ridicat mâinile, şi-a U degetele — se mişcau ca şi până acum. Picioarele reacţio--; t>le la comenzi, nu simţea nici o durere şi nici o mâncă-S-a ridicat şi s-a dus la toaletă. După ce a urinat, s-a în faţa oglinzii şi şi-a analizat atent chipul. Şi-a dezbrăcat pijamaua, s-a urcat pe un scaun şi şi-a privit trupul reflectat în oglindă. Avea pielea fină şi n-a constatat nimic neobişnuit. Şi totuşi ceva nu mai era la fel. Avea sentimentul că eul său fusese strămutat într-o carcasă nouă şi nu se putea obişnui cu acel trup nou. Ceva nu se mai potrivea. L-a copleşit o senzaţie vagă de neputinţă. A încercat să-şi strige mama, dar nu putea articula nici un cuvânt. Corzile vocale păreau incapabile să pună aerul de acolo în mişcare, iar cuvântul „mamă" părea să fi dispărut din lume. Băiatul şi-a dat seama în cele din urmă că nu cuvântul dispăruse.
13 Tratamentul secret al lui M
Lumea artiştilor pătată / umbrită de ocultism
Extras din publicaţia lunară-----, Decembrie
[...] Tratamentele oculte, care au început să-i scoată parcă din minţi pe cei din lumea artiştilor, se răspândesc mai întâi de la unul la altul, dar în anumite situaţii este clară participarea unor organizaţii secrete.
Să luăm ca exemplu cazul „M" : 33 de ani, a debutat ca actriţă cu zece ani în urmă, în seriale de televiziune, a fost bine primită, a avut roluri principale la televiziune şi pe marele ecran, iar cu şase ani în urmă s-a căsătorit cu un adevărat specialist în afaceri imobiliare. N-au fost probleme în primii doi ani de căsnicie. Afacerile lui mergeau bine, iar ea s-a bucurat de mare succes în câteva filme. Brusc, cluburile şi buticurile deschise în Roppongi pe numele ei au început să emită cecuri fără acoperire, pentru care a fost învinovăţită. Ea nu şi-a dorit de la bun început să intre în afaceri, dar i-a forţat oarecum mâna soţul ei, care voia să-şi extindă afacerile. Unii sunt de părere că ar fi vorba de fraudă la mijloc. Mai trebuie ţinut cont
şi de faptul că M nu s-a împăcat niciodată bine cu socrii ei.        < S-a răspândit curând vestea' că M avea necazuri cu soţul ei,-şi nu după multă vreme s-au des» părţit.   Formalităţile  de  divorţ^ s-au terminat cu doi ani în urma,,' după ce i-a ajutat un judecător' să-şi lichideze datoriile. Imediat după aceea, M a început să dea' semne de depresie nervoasă si*" din cauza tratamentului pe caT& urma să-l facă, practic s-a retras.1» Conform unei surse de la studioul  pentru  care  lucra, M 8-devenit după divorţ victima unor. halucinaţii. Şi-a deteriorat i tatea cu tot felul de pastile anti depresive, încât unii au ajuns l spună : „S-a terminat cu ca ei de actriţă".
„îmi pare rău, dar nu mai J face    nimic    pentru    dur voastră",  i-a  spus ea. pierdut calificarea şi puteţ| Există o persoană căreia putea prezenta, dar trebuij|| păstraţi secretul absolut, scoateţi  un   singur   cuvânt
Cronica păsării-arc
legătură cu asta, o să regretaţi profund. Clar ?"
Lui M i s-a spus să meargă într-un anume loc, unde a fost pusă faţă-n faţă cu un bărbat ce avea o pată albastră pe faţă. Bărbatul, în jur de treizeci de ani. n-a scos nici un sunet cât a stat ea acolo, dar tratamentul lui a fost „incredibil de eficace". M a refuzat să divulge preţul tratamentului, dar ne imaginăm că „taxa pentru consultaţie" a fost substanţială.
Este tot ce ştim în legătură cu tratamentul misterios căruia i-a fost supusă M. Am aflat de la o prietenă „foarte apropiată" şi de încredere. La început a trebuit să ajungă la „un anumit hotel din centru", unde s-a întâlnit cu un bărbat care a condus-o la „vindecător".
Conform altei surse, „M şi-a pierdut puterea de concentrare de care are nevoie o actriţă şi este de-a dreptul şocant în ultima vreme aspectul ei fizic. Este incredibil că o persoană atât de serioasă a suferit o asemenea schimbare psihică din pricina unor probleme materiale, mai cu seamă că i-a rămas, după încheierea divorţului, o sumă destul e frumuşică şi s-ar fi putut des-Urca o vreme şi fără să muncească".
vJ rudă mai îndepărtată de-a 1 M era soţia unui politician numit, fost ministru. O consi-ra pe M ca pe propria ei fiică, c >a Ca a recomandat-o unei femei [e Practica un fel de tratament
ritual numai pentru clientelă
479
foarte aleasă, din înalta societate. M a frecventat-o cu regularitate timp de un an de zile, pentru a-i fi tratată starea depresivă. Nimeni nu ştie în ce a constat tratamentul şi nici M nu a divulgat absolut nimic în legătură cu asta. Indiferent de metodele folosite, se pare că au avut efect. Nu după multă vreme, M a încetat să mai consume antidepresive şi ca urmare i-au trecut pungile de sub ochi, părul şi-a recăpătat strălucirea şi era din nou frumoasă. Şi-a revenit psihic treptat şi a urcat din nou pe scenă. La vremea aceea terminase cu tratamentul.
Totuşi, în octombrie anul acesta, când coşmarurile care o chinuiseră atâta amar de vreme păreau să se fi stins complet, i-au reapărut, din senin, simpto-mele bolii. Nici nu se putea să pice într-un moment mai prost : o aştepta un rol principal pe care nu-l putea juca în starea fizică şi psihică respectivă. A luat legătură cu femeia care o tratase, dar aceasta i-a spus că, din anumite motive, nu „mai practică meseria".
Au plecat spre locul tratamentului dintr-o parcare subterană, „într-o maşină neagră". Cât despre tratament, nu am reuşit să aflăm absolut nimic. Se spune doar că M i-ar fi mărturisit prietenei ei: „Oamenii ăia au nişte puteri extraordinare. Dacă îmi încalc promisiunea, o să mi se întâmple ceva îngrozitor".
480
M a fost o singură dată în locul respectiv şi nu a mai avut nici o criză după aceea. Am încercat să o abordăm direct pe M ca să obţinem informaţii despre tratament şi despre persoana misterioasă dar, aşa cum era de aşteptat, a refuzat să ne
Haruki Murak
primească. Conform unei şi sigure, „organizaţia" evită general contactul cu lumea . . tilor şi se ocupă de politicieni oameni de afaceri mai secretosj. Contactele noastre cu lumea artiştilor nu au dat rezultate până acum. [...]
14
Bărbatul care aştepta
De ce anume nu se poate scăpa
Nici un om nu e o insulă
Trecuse de ora opt şi totul era învăluit în beznă când am deschis poarta din spate şi am ieşit. Porţiunea aceea era atât de îngustă, încât abia reuşeam să mă strecor prin ea. Avea mai puţin de un metru înălţime şi fusese cu înţelepciune camuflată de un colţ al gardului ca să nu fie detectată cu uşurinţă. Era ca de obicei luminată de lampa rece de neon din grădina lui Mai Kasahara.
Am trântit poarta uşor şi am luat-o pe alee. Trecând pe lângă garduri, am aruncat câte o privire prin sufrageriile şi camerele de zi ale oamenilor şi i-am văzut servind cina sau uitându-se la televizor. Aleea era inundată de miros de mâncare ce venea dinspre ferestrele bucătăriilor sau dinspre hote. Am văzut un licean care făcea acorduri la o chitară electrică cu volumul dat la minimum şi la o altă fereastră de la etaj am 2arit o fetiţă care stătea la biroul ei şi învăţa foarte serios. Un cuplu se certa de zor de li se auzeau vocile până pe alee. Un Bebeluş plângea în hohote, într-o altă casă suna un telefon. Kealitatea se revărsa pe alee prin sunete, mirosuri, imagini, s°ncitări sau răspunsuri, precum un vas cu apă prea plin.
Eram încălţat cu tenişi ca să nu fac gălăgie. Nu puteam merge C1 prea repede, nici prea încet, pentru că cel mai important
ru
era să nu atrag atenţia, să nu las „realitatea" aceea să
Prindă. Cunoşteam toate cotloanele, toate obstacolele. Mă eam strecura pe alee şi noaptea fără să mă împiedic de Când am ajuns în spatele casei mele, m-am oprit, am Vlt în jur şi am sărit gardul cel scund.
482
Haruki Mur
Casa îmi apărea în întuneric precum carcasa unui anii uriaş. Am descuiat uşa de la bucătărie, am aprins lumina? am schimbat apa din bolul motanului. Am luat din dulapq conservă cu mâncare pentru pisici şi am deschis-o. Macrouf auzit ce se întâmplă şi a apărut de nu ştiu unde. Şi-a fre de câteva ori capul de piciorul meu şi apoi s-a repezit la mânca Până a mâncat el, am luat o bere rece de la frigider. De ciii[j| mâncăm întotdeauna la „reşedinţă" - ce-mi pregătea Scortţt soară — aşa că acasă nu-mi mai făceam decât o salată sau îqgi tăiam o felie de brânză. După ce mi-am băut berea, l-am luat p» motan în braţe să mă încredinţez - cum făceam mereu-căldura şi moliciunea blănii lui. Pentru că ne petreceam zhj în locuri separate, ne plăcea să ne confirmăm reciproc înt cerea acasă.
In seara aceea, când m-am descălţat la intrare şi am înt mâna ca să aprind lumina, am simţit o prezenţă. Am rămas j mâna în aer şi cu urechile ciulite. Nu se auzea nimic, dar i simţit un miros uşor de tutun. Era cineva în casă, cineva i aştepta să mă întorc, cineva care cu câteva clipe în urmă J săturase de aşteptat, îşi aprinsese o ţigară şi trăsese cât fumuri cu fereastra deschisă... dar mirosul se simţea. Nu pul fi o persoană cunoscută. Casa era încuiată încă şi nu cunoş pe nimeni care să fumeze, cu excepţia lui Nucşoară Akass Ea nu m-ar fi aşteptat pe întuneric dacă voia să mă vadă
Am întins instinctiv mâna, pe întuneric, după bâta de ba dar nu mai era acolo. Se afla acum pe fundul fântânii, începv să-mi bată inima atât de tare, încât aveam senzaţia că o s&ji iasă din piept. Sunetul ce-mi răsuna în urechi părea dreptul ireal, încercam să-mi controlez respiraţia, gândind^ că poate nu aveam nevoie de bâtă. Dacă acel cineva să-mi facă rău, nu m-ar fi aşteptat înăuntru. Şi totuşiţ] mâncau palmele şi căutau parcă bâta. Macrou apăru şi undeva,  din întuneric,  ca de  obicei,  şi începu  să mi frecându-şi capul de piciorul meu. Nu părea flămând obicei şi mi-am dat seama de asta după cum torcea. Am' mâna şi am aprins lumina din bucătărie.
— Scuzaţi-mă, dar v-am luat-o înainte şi i-am dat pis mănânce, spuse bărbatul care şedea pe canapeaua din i de zi, cu un ton destul de familiar. V-am aşteptat foarte j domnule Okada, şi pisica mi-a stat numai în picioa
Cronica păsării-arc
483
mieunat tot timpul. Sper că nu vă deranjează că am luat din dulap o cutie cu mâncare şi i-am dat-o. Să fiu cinstit, nu mă prea pricep la pisici.
Nu părea că are de gând să se ridice. L-am privit cum vorbea de pe canapea şi n-am zis nimic.
— Probabil că sunteţi şocat că aţi găsit pe cineva în casă, stând pe întuneric şi aşteptându-vă. Vă rog din suflet să mă scuzaţi, dar dacă aş fi stat cu lumina aprinsă, n-aţi mai fi intrat. Nu am venit să vă fac nici un rău, aşa că vă rog nu mă mai priviţi aşa. Vreau doar să stau de vorbă cu dumneavoastră.
Era un bărbat scund, îmbrăcat în costum. Nu-mi dădeam seama cât era de înalt pentru că şedea, dar nu putea avea mai mult de un metru cincizeci. Cât despre vârstă, probabil între patruzeci şi cinci şi cincizeci de ani. Era durduliu, ca o broască, şi avea chelie — cu siguranţă făcea parte din categoria pin, conform clasificării lui Mai Kasahara. Peste urechi îi atârnau câteva smocuri negre de păr, dar forma lor ciudată nu făcea decât să scoată şi mai mult în evidenţă chelia. Nasul mare părea înfundat după felul în care se dilata şi se contracta cu zgomot, ori de câte ori respira. Purta ochelari cu rame groase din metal. Pronunţa unele cuvinte strâmbând din buza superioară, ceea ce făcea să i se vadă dinţii îngălbeniţi de tutun. Era fără îndoială una dintre cele mai urâte fiinţe umane pe care le întâlnisem vreodată şi nu numai că era urât, dar avea chiar un aer sinistru, greu de descris în cuvinte, care semăna cu senzaţia pe care ţi-o lasă atingerea unei ploşniţe uriaşe pe mtuneric. Arăta mai degrabă ca un coşmar de mult uitat decât ca o fiinţă umană.
~~ Vă deranjează dacă fumez ? întrebă el. Am încercat să ma abţin, dar e cumplit să aştepţi atât de mult fără să fumezi, "tei ales când acest obicei prost ţi-a intrat în sânge.
Am dat doar din cap pentru că nu mă simţeam încă în stare a rostesc vreun cuvânt. Bărbatul cel ciudat a scos din buzu-arul hainei o ţigară Peace fără filtru, a băgat-o în gură şi a aPărat un chibrit cu un zgomot ferm şi uscat. A luat bolul J°s & a aruncat chibritul în el. Deci avea de gând să-l
Pisicii
fol,
j ' Sească mai departe ca scrumieră, mi-am zis eu. Trăgea fum stuf16pt °u ° Plăcere evidentă, încruntându-şi sprâncenele °ase şi gemând uşor. De fiecare dată când trăgea din ţigară, capătul fosforescent al acesteia arzând liniştit. Am
484
Haruki Mu
Cronica păsării-arc
485
deschis uşa dinspre verandă ca să vină aer proaspăt. Pic puţin. Nu vedeam şi nu auzeam ploaia, dar o simţeam di1 miros.
Bărbatul era îmbrăcat cu un costum maro, cămaşă alt cravată roşie — toate de proastă calitate şi cu acelaşi grad uzură. Culoarea costumului mă ducea cu gândul la o rablă maşină vopsită de mântuială de un amator, iar cutele ad care brăzdau pantalonii şi haina arătau ca nişte văi prii într-o fotografie din avion. Cămaşa căpătase o nuanţă gălbv şi un nasture stătea să cadă. Cu nasturele de sus descheiat] cu gulerul îndoit, părea a fi cu un număr sau două mai mic Cravata, cu modelul acela ciudat de ectoplasmă deformat arăta de parcă se afla acolo de pe vremea fraţilor Osmon Oricine îl vedea îşi dădea imediat seama că nu dădea doi ba pe vestimentaţie. Lăsa impresia că nu poate suferi dar nu avea încotro şi trebuia să se îmbrace când se întâloţjp cu cineva. Probabil că purta aceleaşi lucruri până se uzau i tot - ca un ţăran care-şi munceşte măgarul până la epuiza chinuindu-l de dimineaţa până seara.
După ce-a absorbit în plămâni toată nicotină de care nevoie, a răsuflat uşurat şi mi-a aruncat un zâmbet de fapt a fost ceva între zâmbet şi rânjet.
— îmi cer scuze că mă prezint atât de târziu, spuse el. obicei nu sunt aşa de necioplit. Mă cheamă Ushikawa şi m; meu se scrie cu ideogramele ce reprezintă cuvintele „vacă"j „râu". E uşor de reţinut, nu? Toată lumea îmi spune Uş Ciudat, dar când mă aud strigat astfel, mă simt ca un b<H|j am ajuns chiar să privesc cu un aer familiar vacile şi boii J pe câmp. Numele sună foarte ciudat uneori, nu-i aşa, domn» Okada? Al dumneavoastră este frumos: „deal" şi „parcelăj orez". Uneori îmi doresc şi eu să am un nume mai normal,j din păcate nu avem posibilitatea să-l alegem. O dată ce născut pe lumea asta Ushikawa, apoi aşa rămâi toată viat că-ţi place, fie că nu. Toată lumea mă strigă Ushi încâj şcoala primară, dar n-am ce face. Toţi cei pe care-i ch<Ş| Ushikawa sunt strigaţi Ushi. Se spune că numele tră< persoana, trupul acesteia, dar eu sunt de părere că lucf stau exact pe dos — trupul începe să semene tot mai numele. Deci, eu sunt Ushikawa şi dacă vă face plăcere,; să-mi spuneţi Ushi.
M-am dus la bucătărie şi mi-am scos o cutie de frigider. Nu i-am oferit şi lui pentru că nu eu îl invitafl
jnine. N-am scos o vorbă şi mi-am văzut de bere. Ushikawa tăcea şi el şi trăgea din ţigară. Nu m-am aşezat pe scaunul din fata lui, ci am rămas în picioare rezemat de perete, aşa că-l priveam de sus. In cele din urmă şi-a stins-o în bolul pisicii şi a ridicat ochii spre mine.
— Sunt sigur că vă întrebaţi cum de-am ajuns aici, domnule Okada. Am dreptate? Eraţi convins că aţi încuiat uşa şi, de fapt, era încuiată, dar eu am cheie, o cheie adevărată. Uitaţi-o !
A băgat mâna în buzunarul hainei, a scos un breloc cu o cheie prinsă de el şi mi-a întins-o să o văd. Da, chiar semăna cu cheia de la casa aceasta, dar ce mi-a atras atenţia a fost brelocul. Semăna perfect cu al lui Kumiko - un breloc simplu, din piele verde, cu un inel care se deschidea mai ciudat.
— E adevărată, spuse Ushikawa. Vedeţi, brelocul este al soţiei dumneavoastră şi ca să nu existe nici un dubiu, vreau să menţionez că ea mi l-a dat personal. Nu l-am furat şi nici nu i l-am luat cu forţa.
— Unde e Kumiko ? am întrebat cu o voce care parcă nu era a mea.
Ushikawa şi-a scos ochelarii şi i-a privit ca şi când verifica daca erau curaţi. I-a pus la loc pe nas şi-a zis:
— Ştiu exact unde este. De fapt, eu am grijă de ea.
— Aveţi grijă de ea ?
— Să nu mă înţelegeţi greşit, n-am vrut să spun ceea ce probabil aţi gândit dumneavoastră, zise el cu un zâmbet insinuant în colţul gurii. Când a zâmbit, faţa lui mi s-a părut asimetrică, iar ochelarii s-au ridicat într-un unghi straniu. Nu vă mai uitaţi la mine aşa. Am grijă de ea în sensul că o ajut la tot felul de treburi, fac comisioane şi alte fleacuri. Nu sunt decât un fel de lacheu. Ştiţi, ea nu poate ieşi din casă.
— Nu poate ieşi din casă? am repetat eu ca un papagal. A ezitat puţin şi şi-a trecut limba peste buze.
— A, deci nu ştiţi. De fapt, nu-mi dau seama dacă nu poate ieşi din casă sau nu vrea. Sunt sigur că aţi vrea să aflaţi, dar vă rog să nu mă întrebaţi pentru că nici eu nu cunosc toate Amănuntele. Pot să vă asigur însă că nu aveţi motive de îngrijorare. Nu e ţintuită în casă împotriva voinţei ei. Nu ne aflăm
Jfttr-un film sau într-un roman, aşa că nu facem asemenea lucruri
^ pus cutia cu bere jos, la picioarele mele, cu multă grijă. ~—Vă rog să-mi spuneţi de ce aţi venit.
486
Haruki Murako
S-a bătut peste genunchi de câteva ori cu palmele înti şi apoi a dat puternic din cap.
— A, da! M-am luat cu prezentările şi am uitat să vă sj de ce-am venit. Aşa fac mereu, mă axez pe mărunţişuri şi de lucrurile esenţiale. Este cel mai mare defect al meu. l nu-i de mirare că fac tot timpul prostii! Deşi v-o prezint întârziere, situaţia este următoarea: lucrez pentru fratele dumneavoastră. Mă cheamă Ushikawa, dar asta v-am deja. Lucrez pentru Dr. Noboru Wataya ca secretar particular dar nu unul obişnuit, aşa cum au membrii Dietei, anumite persoane foarte stilate pot fi secretari particulari în' asemenea situaţie. Termenul acoperă o gamă largă. Sunt tari şi secretari, unii mai stilaţi, alţii mai puţin, iar eu parte din această ultimă categorie. Dacă ar fi să-i compar secretari cu spiriduşii, apoi mărturisesc ca mă număr prim cei de joasă speţă, cei care dau târcoale prin colţurile toal şi dulapului, dar nu mă plâng. Unul ca mine nici n-ar pui ieşi în faţă, n-ar putea apărea în lume, pentru că i-ar strici! imaginea profesorului Noboru Wataya. Cei care apar în camerelor de luat vederi trebuie să fie arătoşi şi isteţi, pitici cu chelie. Dacă m-aş arăta eu cu mutra mea şi n prezenta ca secretar particular al domnului Noboru Watay% lumea ar izbucni pur şi simplu în râs. Şi ce-ar mai râde! dreptate, domnule Okada?
Eu tăceam şi el turuia.
— Eu nu mă ocup decât de lucrurile pe care nu le lumea, nu ies niciodată în faţă. Aş putea spune că sunt s carul din umbră, asta e specialitatea mea. Un exemplu ar fi ce fac pentru doamna Kumiko. Vă rog să nu mă înţelegeţi nu sunt chiar o mârţoagă de rând şi dacă aşa v-am impresia, e o greşeală de neiertat din partea mea. Vreau să că doamna Kumiko este sora mai mică a profesorului Noi Wataya, unica soră, şi mă simt deosebit de onorat că mi încredinţat sarcina de a-i purta de grijă. Vorbesc foarte &
Cred că sunt total nepoliticos acum, dar v-aş ruga mult daţi şi mie o bere. Mi s-a făcut sete de atâta vorbit. Dacă deranjează, îmi iau singur. Ştiu unde e, pentru că mi-an libertatea de a trage cu ochiul prin frigider în timp ce aşteptat.
Am dat din cap. Ushikawa s-a dus la bucătărie şi a l1 sticlă de bere din frigider. S-a aşezat apoi iar pe canapea,
Cronica păsării-arc
487
sticla la gură, savurând berea cu plăcere evidentă. Mărul lui Adam i se plimba deasupra nodului cravatei ca un animal viu.
— Pe cinstea mea, domnule Okada, o bere rece la sfârşitul zilei este cel mai grozav lucru pe care ţi-l poate oferi viaţa. Unii, mai mofturoşi, susţin că berea prea rece nu e bună, dar eu nu sunt de această părere. Prima bere trebuie să fie foarte rece, încât abia să o poţi bea. A doua, un pic mai puţin rece... dar prima să fie ca gheaţa, atât de rece încât să simt,că-mi zvâcnesc tâmplele. Aşa prefer eu berea.
Am rămas în picioare, rezemat de perete. Am mai luat o gură de bere. Ushikawa a examinat atent camera, câteva minute, cu buzele strânse.
— Vreau să vă spun, domnule Okada, că este foarte curat la dumneavoastră, având în vedere că locuiţi fără soţie. Sunt foarte impresionat. Eu sunt un dezastru în privinţa asta. Mi-e şi jenă să mărturisesc, dar la mine e întotdeauna dezordine, gunoiul stă grămadă - ca într-o cocină de porci, ce mai! N-am mai spălat cada de mai bine de un an. Am uitat să vă spun că şi pe mine m-a părăsit soţia acum cinci ani, aşa că vă înţeleg, domnule Okada, sau, ca să nu dau iar naştere la interpretări greşite, înţeleg ce simţiţi. Situaţia mea nu a semănat cu cea în care v-aţi aflat dumneavoastră şi bine-a făcut soţia mea că m-a părăsit, pentru că am fost cel mai oribil soţ din lume. N-am de ce mă plânge, dimpotrivă am admirat-o că m-a suportat cât m-a suportat. Am fost un ticălos fără de margini, o snopeam în bătaie. Eu nu obişnuiesc să bat oamenii, dar pe ea o băteam. Aveam inimă de păduche pur şi simplu, în afara casei eram numai lapte şi miere; cu cât mă frecau alţii mai mult, cu atât eram mai supus. Când ajungeam acasă, îmi vărsăm nervii pe soţie. Ştiam că sunt îngrozitor, oribil, dar nu mă puteam abţine. Era ca un fel de boală. O băteam până o desfiguram, şi nu numai că o băteam, dar o dădeam cu capul de pereţi, o trânteam pe jos şi o loveam cu picioarele, turnam ceai clocotit pe ea, dădeam cu lucruri în ea şi câte şi mai câte. Groaznic am fost! Dacă se băgau copiii şi încercau să mă °Prească, îi băteam şi pe ei. Cel mare avea şapte-opt ani. Nu Ji unpingeam doar la o parte, ci aruncam în ei cu ce nimeream.
fost un diavol adevărat. Nu mă puteam controla, nu mă opri. Atingeam câte un punct când îmi spuneam că era să mă opresc, că am făcut destul rău, dar nu ştiam cum s^ mă opresc. Vedeţi cât am fost de oribil? Acum cinci ani, n<l fiica mea avea cinci ani, i-am rupt intenţionat o mână,
488
Haruki Murak
pur şi simplu i-am trosnit-o. Asta a pus capac la toate şi at soţia mea s-a hotărât să ia ambii copii şi să plece de-acasă.! săturase şi consider că era normal. De atunci nu i-am văzut pe nici unul. Nici măcar n-am mai auzit de ei. Dar ce i fac? A fost vina mea.
Eu am rămas tăcut în continuare. Motanul a venit lâng|' mine şi a mieunat scurt. Voia să fie băgat în seamă.         ,ţ
— îmi pare rău că v-am reţinut cu toate prostiile mele. M$ aveam de gând să vă plictisesc cu atâtea detalii. Cred că vfe întrebaţi care este motivul pentru care am venit aici astă seară^ Ei bine, să ştiţi că n-am venit pentru taclale, ci cu trebuit serioase. Profesorul - adică Dr. Noboru Wataya - mi-a cerut
vi n să vă văd. Şi acum am să vă spun ce v-a transmis, aşa vă rog să fiţi foarte atent.
In primul rând, domnul Dr. Wataya nu se opune reconcilie dumneavoastră cu doamna Kumiko. Cu alte cuvinte, nu avea nimic împotrivă dacă vreţi să reluaţi relaţia, în moment de faţă, doamna Kumiko nu are asemenea intenţii, aşa că oft se va întâmpla nimic în viitorul foarte apropiat, dar dacă opuneţi categoric divorţului şi vreţi să mai aşteptaţi, lui este dispus să accepte. Nu mai insistă să divorţaţi aşa cd a făcut mai de mult şi nici nu-l deranjează dacă doriţi comunicaţi ceva doamnei Kumiko prin intermediul meu. fruntările dure au luat sfârşit şi se întrevede reluarea relaţiifiŞf diplomatice. Cam asta ar fi prima parte a misiunii mele. Oţf, părere aveţi, domnule Okada?                                          '*'
M-am lăsat pe duşumea şi am mângâiat capul motanuIţlŞ. dar n-am scos o vorbă. Ushikawa s-a uitat la mine şi la vreme, după care a continuat:
— Normal, nu doriţi să spuneţi nimic până nu ascultaţi i ce am de zis. Voi merge deci până la capăt. Iată al doilea asf al misiunii mele şi am impresia că e puţin mai complicat;
că are legătură cu articolul „Casa spânzuraţilor" care a apS într-un săptămânal. Nu ştiu dacă l-aţi citit sau nu, dor Okada, dar este un articol foarte interesant, care merită< „Terenul ghinionist din elegantul cartier Setagaya. Mult cei care au locuit aici au avut parte de morţi premat persoană misterioasă o fi cumpărat terenul? Ce se înt oare dincolo de gard? Enigmă după enigmă..."
Oricum, domnul Dr. Wataya a citit articolul şi a realiz această „casă a spânzuraţilor" se află în apropierea di voastră, domnule Okada. A început să-l frământe ideea i
Cronica păsării-arc
489
exista o legătură între dumneavoastră şi ea. A făcut investigaţii... sau mai bine mărturisesc că acest Ushikawa cu picioarele scurte şi-a luat libertatea de a face investigaţii şi — ce să vezi! — tocmai dumneavoastră, domnule Okada, eraţi cel care făcea naveta zilnic între cele două case, foarte preocupat de tot ce se petrece înăuntru. Am fost pur şi simplu uimit de inteligenţa domnului Dr. Wataya şi de puterea lui de a intui lucrurile.
Până acum nu s-a publicat decât un articol, fără urmări, dar cine ştie ce-o să se mai întâmple de-acum încolo? Cenuşa nestinsă se poate reaprinde oricând. Este o poveste destul de interesantă, aşa că domnul Dr. Wataya este cam nervos din pricina ei. Dacă numele cumnatului său ar apărea într-un asemenea context neplăcut, ar ieşi un scandal îngrozitor. Domnul Dr. Wataya este la urma urmei omul zilei şi mass-media ar sări pur şi simplu în aer. Apoi mai iese la iveală şi relaţia dintre dumneavoastră şi Kumiko. Vă daţi seama ce proporţii ar lua totul ? în fond, oricine are pe suflet ceva care n-ar trebui divulgat publicului larg, nu? Mai ales când e vorba de viaţa privată, iar pentru cariera domnului Dr. Wataya este un moment foarte delicat. Trebuie să-şi ia toate măsurile de siguranţă până se vede lansat. Deci, pe el l-ar interesa următoarea afacere : renunţaţi să mai daţi târcoale „casei spânzuraţilor" şi el se va gândi foarte serios cum să repare relaţia dintre dumneavoastră şi doamna Kumiko, să v-o dea înapoi. Cum vi se pare, domnule Okada? M-am exprimat suficient de clar?
— Probabil, am spus.
— Şi ce părere aveţi ? Doriţi să meditaţi la ceea ce aveţi de făcut ?
M-am gândit un pic în timp ce mângâiam motanul.
— Nu înţeleg. Ce l-a determinat pe Noboru Wataya să creadă că aş avea vreo legătură cu casa aceea ? De unde i-a venit ideea ?
Ushikawa arboră un zâmbet larg, dar ochii i-au rămas ca sticla. A scos din buzunar un pachet turtit de ţigări şi a scăpărat un chibrit.
~~ Of, domnule Okada, îmi puneţi nişte întrebări încuietoare ! Vă rog să nu uitaţi că eu nu sunt decât un umil mesager. un porumbel călător prostănac. Plimb hârtii de colo-colo. Cred ^a înţelegeţi ce vreau să spun. Vă atrag totuşi atenţia că °mnul Dr. Wataya nu-i prost deloc. Ştie să-şi folosească creierul °* mai are şi un al şaselea simţ, un simţ pe care oamenii °biŞnuiţi nu-l au. Şi permiteţi-mi să vă mai spun ceva: domnul r- Wataya are o forţă extraordinară pe care o poate exercita
490
Haruki Muraktui
asupra oricui şi care devine pe zi ce trece tot mai puternic Mai bine aţi ţine cont şi de lucrul acesta. Vă cred că ave motivele dumneavoastră să nu-l înghiţiţi - şi asta chiar nu ; priveşte deloc, n-aveţi decât -, dar lucrurile nu se limitea numai la „a plăcea" şi „a nu plăcea". As vrea să înţelege^ foarte bine ce v-am spus.                                                        j
— Dacă Noboru Wataya este atât de puternic, atunci de ce nu solicită revistei să nu mai publice şi alte articole care nu-j convin? Ar fi mult mai simplu, după părerea mea.
Ushikawa zâmbi şi apoi trase adânc fum în piept.          ^
— Vai de mine, domnule Okada! N-ar trebui să faceţi asemenea afirmaţii nesocotite. Locuim în Japonia, la urma urmdL unul dintre cele mai democratice state din lume. Am dreptat*^' Aici nu e vorba de dictatură care să-ţi impună să vezi în jurul tău numai bananieri şi terenuri de fotbal. Oricâtă putere of avea un politician în ţara lui, nu i-ar fi tocmai simplu să suprime articole de revistă. Ar fi mult prea periculos. Chiaf dacă toate lucrurile merg ca pe roate, tot se găseşte unul caft să fie mai nemulţumit. Iese ca şarpele din tufiş şi astfel atrage şi mai mult atenţia. Nu merită să forţezi lucrurile i
e vorba de o poveste atât de arzătoare, ăsta-i adevărul. ,.j în plus, fie vorba între noi, s-ar putea să mai existe şi attl iţe complicate în toată afacerea asta, de care habar n-avejfc-domnule Okada. Atunci n-ar mai fi implicat numai scumpSF nostru Dr. Wataya şi lucrurile ar lua o cu totul altă întorsăturii Hai să comparăm asta cu mersul la dentist. Să zicem că novo-căina îşi face efectul şi toate merg bine, dar la un moment < se atinge un nerv şi pacientul sare de pe scaun de c în cazul nostru ar putea exista cineva care să sară în sfl înţelegeţi ce spun ? Nu vreau să vă ameninţ, dar am impresi şi sunt vulpe bătrână, să ştiţi — că vă lăsaţi târât teritoriu foarte periculos fără să vă daţi seama.
Am avut impresia că Ushikawa a zis tot ce-a avut dfl
— Vreţi să spuneţi că trebuie să mă retrag până n-o ] Ushikawa dădu din cap.
— Este ca şi când aţi bate mingea în mijlocul stră foarte periculos.
— Şi în plus i-ar provoca foarte multe neplăceri lui Wataya, înţeleg. Deci, dacă nu-mi mai bag nasul şi-mi v| treabă, mă pune în legătură cu Kumiko.
— în mare, cam aşa stau lucrurile.
Am băut o înghiţitură de bere şi apoi am spus:
Cronica păsării-arc
491
— Vreau să ştiţi un lucru. Am de gând să o aduc pe Kumiko înapoi, dar cu propriile mele forţe, nu cu sprijinul lui Noboru Wataya. N-am nevoie de ajutorul lui. Aţi avut dreptate când aţi afirmat că nu-mi place omul ăsta, dar, după cum aţi spus şi dumneavoastră, nu mai e o chestiune care să ţină de ce-ţi place şi de ce nu. Lucrurile sunt mult mai profunde. Nu e vorba că nu-mi place, dar nu pot accepta nici simplul fapt că exista pe lumea asta şi refuz orice târg cu el.  Vă rog să-i transmiteţi exact aşa, iar dumneavoastră să nu mai călcaţi aici fără permisiunea mea. Este casa mea, nu hol de hotel sau gară.
Ushikawa a mijit ochii şi m-a privit o vreme dindărătul ochelarilor. N-a clipit nici măcar o dată. In priviri nu i se citea nici o reacţie. Nu vreau să spun că ochii lui erau inexpresivi, dar tot ce se vedea în ei era ceva fabricat pentru moment, pentru ocazia respectivă, îşi ţinea palma dreaptă, disproporţionat de mare, în sus, de parcă voia să verifice dacă plouă.
— Am înţeles, spuse el. Nici nu mă aşteptam să se rezolve lucrurile atât de ^simplu, aşa că nu mă surprinde răspunsul dumneavoastră, în plus, nu mă las intimidat prea uşor, să Ştiţi. Vă înţeleg sentimentele şi mă bucur că aţi spus lucrurilor pe nume şi nu aţi umblat cu fofârlica, precum şi pentru faptul că nu aţi dat doar răspunsuri monosilabice - da sau nu. Ca porumbel călător ce mă aflu, să ştiţi că nu mi-e deloc uşor să strâng din dinţi şi să plec cu coada între picioare. Nu că mă P'âng, dar m-am cam săturat să mă confrunt zilnic cu misterele Sfinxului. Meseria asta a mea nu e sănătoasă. Ajungi fără să vrei un viclean şi încerci să te modelezi în funcţie de situaţie, înţelegeţi ce vreau să spun, domnule Okada? Devii bănuitor, Jncepi să întorci prea mult lucrurile pe toate părţile, apoi să *?u mai crezi nici în ceea ce este simplu şi clar. E îngrozitor, d°mnule Okada, chiar oribil.
Deci, am să-i transmit domnului Dr. Wataya răspunsul ttineavoastră răspicat, dar să nu vă aşteptaţi ca lucrurile să termine aici. Vreţi dumneavoastră să rezolvaţi problema, r nu e deloc simplu. Probabil că va trebui să mai vin să stăm 0           * Pare sincer rău că vă oblig să suportaţi un individ
Put               §* dizgraţios ca mine, dar vă rog să încercaţi cel
d0'ln să vă obişnuiţi cu existenţa mea. Nu vă port deloc pică, u^e Okada, vă rog să mă credeţi, dar cel puţin deocam-fie că vă place, fie că nu, fac parte din lucrurile pe care
492
Haruki Muraka
nu le puteţi înlătura după bunul dumneavoastră plac. Poat v-am prezentat problema cam ciudat, dar vă rog să mă luat ca atare. Vă promit un lucru, însă. N-am să mai năvălesc casa dumneavoastră aşa cum am procedat mai devreme. Aveţi? dreptate, nu e frumos. Am să mă târăsc în genunchi şi am b$* vă implor să-mi permiteţi să intru. Acum n-am avut de ales1 vă rog să mă înţelegeţi. Nu sunt întotdeauna atât de necioplit,,' Contrar aparenţelor, sunt şi eu o fiinţă umană. De acum încolos. voi proceda aşa cum face toată lumea — îmi voi anunţa sosirea.» E bine-aşa, nu ? Am să sun de două ori, închid şi sun iar. Veţi şti în felul acesta că sunt eu şi vă veţi putea spune în gândi înainte de a ridica receptorul: „A, e prostul ăla de Ushikawa!* Dar vă rog să ridicaţi receptorul. Dacă nu, iar vă treziţi ctt* mine aici.:Eu personal n-aş vrea să procedez astfel, dar sun$ plătit să-mi vâr nasul unde nu-mi fierbe oala, aşa că atunt^ când şeful îmi spune să fac ceva, eu îmi dau toată silinţa rf mă supun ordinelor lui. Sper că mă înţelegeţi.                      ;'
Nu am zis nimic. Ushikawa şi-a strivit ţigara în bolul pisicii şi s-a uitat la ceas de parcă şi-ar fi amintit de ceva.
— Vai de mine, ce târziu e! Vă rog să mă scuzaţi că intrat fără să fiu poftit, apoi v-am plictisit şi pe deasupra v-mai cerut şi bere. După cum v-am spus mai devreme, nu aşteaptă nimeni acasă, aşa că n-am cu cine sta de vorbă, iajf când prind pe câte cineva, sunt în stare să-l ţin toată noapte% Trist, nu? Vă spun cinstit că nu e bine să trăiţi singur Pr6f| multă vreme. Ştiţi vorba aia „Nici un om nu e o insulă" saţ| „Diavolul găseşte de lucru şi pentru leneşi".
După ce şi-a îndepărtat praful imaginar de pe genune netezindu-şi cu palma pantalonii, Ushikawa s-a ridicat înc
— Nu-i nevoie să mă conduceţi, în fond am intrat tot sii Am grijă să încui uşa, staţi liniştit. Aş vrea să vă mai dau' ultim sfat, deşi s-ar putea să nu vă facă plăcere să-l ascult există pe lume lucruri pe care e mai bine să nu le ştii, bineînţeles că oamenii tocmai pe acestea vor să le ştie îna de toate. E ciudat. Ştiu că n-am spus nimic concret ac Oare când ne vom mai vedea? Sper că totul se va schimb bine până data viitoare. M-aş bucura mult. Noapte bur
A plouat liniştit toată noaptea, dar s-a oprit spre dimii Numai prezenţa scârboasă a individului şi mirosul de fără filtru au mai stăruit multă vreme, împreună cu umeZ
15
Ciudatul limbaj mimic al lui Scorţişoară
Ofrandă muzicală
— Scorţişoară n-a mai vorbit de când a împlinit şase ani, îmi spuse Nucşoară. Era anul în care ar fi trebuit să meargă la şcoală'. A încetat brusc să vorbească în luna februarie. Ne-am dat seama de acest lucru într-o seară, după ce nu scosese nici un cuvânt în ziua respectivă. Niciodată nu fusese prea vorbăreţ, dar totuşi vorbea. Când mi-am dat seama ce se întâmpla, am făcut tot posibilul să-l determin să vorbească. I-am vorbit eu, l-am scuturat, dar degeaba. Era ca o stană de piatră. N-am ştiut dacă îşi pierduse capacitatea de a vorbi sau dacă luase el singur hotărârea de a nu mai vorbi. Nu ştiu nici acum, dar oricum de atunci n-a mai scos nici un sunet. Nu se vaită dacă-l doare ceva şi nici nu râde tare dacă îl gâdili.
Nucşoară şi-a dus copilul la diverşi specialişti de nas, gât şi urechi, clar nici unul nu a fost capabil să găsească pricina tăcerii 'ui bruşte. Toţi au fost de aceeaşi părere: Scorţişoară auzea perfect, dar nu voia să vorbească şi au tras concluzia că modificarea suferii ă ele el era de natură psihică, deoarece fizic era absolut normal. Nucşoară l-a dus şi la un psihiatru, prieten de-al ei, dar n'ci acesta nu a putut determina cauza tăcerii bruşte a lui Scorţişoară, i-a testat inteligenţa, dar nu aici era problema, ba dimpotrivă, s~a dovedit a fi deosebit de inteligent. Doctorul nu a detectat nici deficienţe emoţionale.
— A suferit vreun şoc ? a întrebat-o psihiatrul pe Nucşoară. "• fost martorul unui eveniment anormal sau a avut parte de violenţă acasă?
Nucşoară nu găsea nici o cauză. Cu o zi înainte de tristul eveniment, fiul ei fusese normal din toate punctele de vedere:
1.
şcolar japonez începe în luna aprilie.
J
494
Haruki Mura
mâncase bine, stătuse de vorbă cu ea ca de obicei, iar când venit ora culcării, s-a dus în camera lui fără nici o problemă A doua zi însă n-a mai scos nici un cuvânt. Acasă n-a a\ probleme, copilul fiind crescut de Nucşoară şi de mama ei multă grijă şi dragoste, neridicându-se nici măcar tonul prezenţa lui. Doctorul i-a spus că nu le rămânea decât s observe cu atenţie şi să spere că-şi va reveni într-o bună zi. El nu avea ce tratament să-i dea atâta vreme cât nu cunoştea cauza bolii. Nucşoară trebuia să-l ducă pe Scorţişoară la doctor o dată pe săptămână şi poate între timp îşi dădeau cumva seama ce se întâmplase. Era foarte posibil să înceapă din no« să vorbească, asemenea unei persoane trezite din vis. Tot ce puteau face era să aştepte. Copilul nu vorbea, era adevărat^' dar alte probleme nu avea...                                              t~
Au tot aşteptat, dar Scorţişoară nu s-a mai ridicat dia străfundurile tăcerii lui adânci.                                          \
La ora nouă dimineaţa s-a deschis poarta din faţă, mot(F rasul electric scoţând un zgomot silenţios, şi maşina MercedeaS Benz 500SEL, condusă de Scorţişoară, a intrat pe alee. Anten|r telefonică ieşea prin geamul din spate ca un tentacul proaspăt înmugurit. Priveam prin jaluzelele lăsate. Maşina arăta ca u|ţ peşte răpitor uriaş, căruia nu-i era frică de nimic. Cauciucurili negre, nou-nouţe, au trasat un arc uşor pe suprafaţa cimenta» şi s-au oprit exact în locul dorit. Trasau acelaşi arc în fiecar% dimineaţă şi se opreau în acelaşi loc, diferenţa fiind de W|^ mult cinci centimetri.
îmi beam cafeaua pe care mi-o făcusem cu câteva minu mai devreme. Ploaia se oprise, dar norii cenuşii acopereau în^ cerul, iar pământul era negru, rece şi ud. Păsările zbu vesele în căutare de râme. După câteva clipe s-a deschis şoferului şi Scorţişoară a ieşit cu ochelarii de soare pe După ce şi-a trecut privirea peste tot ce era în jur, şi-a 8j ochelarii şi i-a băgat în buzunarul de la piept. A închis maşinii şi adevărul e că încuietoarea uriaşului Mercedes cu totul altfel decât a altor maşini. Pentru mine, st respectiv însemna o nouă zi petrecută la „reşedinţă".
De când m-am sculat dimineaţă, m-am tot gândit daciS spun lui Scorţişoară despre vizita lui Ushikawa şi despre f
Cronica păsării-arc
495
că fusese trimis de Noboru Wataya să-mi ceară să încetez cu activităţile din casa respectivă. Până la urmă m-am decis să nu-i spun nimic, cel puţin deocamdată. Era o problemă pe care trebuia să o rezolv personal cu Noboru Wataya şi să nu amestec pe nimeni în ea.
Scorţişoară era frumos îmbrăcat, în costum, ca de obicei. Toate costumele lui erau de cea mai bună calitate şi îi veneau perfect. Croiala era oarecum mai clasică, dar pe el arătau moderne, de parcă ar fi devenit, în mod cu totul magic, ultima modă.
Purta o cravată nouă, care se potrivea cu costumul din ziua aceea. Avea şi cămaşă şi pantofi noi. Probabil că-i alesese Nucşoară în stilul ei personal, îmbrăcămintea lui era fără cusur, ca de altfel şi Mercedesul pe care-l conducea. Ori de câte ori apărea dimineaţa, mă trezeam admirându-l sincer. Eram impresionat de-a dreptul. Ce fel de om se afla oare îndărătul acelui exterior absolut perfect?
Scorţişoară a scos din portbagaj două sacoşe cu mâncare şi le-a adus în „reşedinţă", în braţele lui, până şi sacoşele de hârtie păreau elegante. Avea pesemne un mod aparte de a le ţine. Sau poate era vorba de altceva mult mai profund. S-a luminat la faţă când m-a văzut. Zâmbetul lui era minunat şi strălucitor, de parcă atunci ieşise din adâncurile întunecate ale pădurii şi dăduse de lumină.
— Bună dimineaţa! am zis.
Pe buzele lui s-a conturat acelaşi salut, fără să-l rostească cu voce tare însă. A scos din sacose alimentele cumpărate şi le-a aranjat frumos în frigider, ca un copil isteţ care încearcă sa memoreze o temă nouă. Celelalte cumpărături le-a pus în bufet. Apoi am băut o cafea împreună. S-a aşezat la masa din bucătărie, pe scaunul din faţa mea, la fel cum se aşeza Kumiko Pe vremuri.
Până la urmă, Scorţişoară nu s-a dus la şcoală nici măcar o
lngură zi, spuse Nucşoară. Şcolile obişnuite nu primeau copii care
u vorbeau, iar eu am considerat că făceam o mare greşeală dacă
aueam la o şcoală de handicapaţi. Ştiam că motivul pentru care
vorbea - oricare ar fi fost el - era diferit de al altor copii. Nici
nu s-a arătat vreodată dornic să meargă la şcoală, îi plăcea să
496
Haruki Muraka
stea singur acasă, să citească, să asculte muzică clasică şi să joace cu câinele în curte. Mai ieşea şi la plimbare din când în cârj dar nu-i făcea prea mare plăcere, pentru că nu agrea copiii vârsta lui.
Nucşoară a învăţat limbajul semnelor şi a început să vorbeas cu Scorţişoară prin semne. Când aveau să-şi spună lucruri depăşeau acest limbaj, îşi scriau, într-o bună zi, însă, şi-a seama că ea şi fiul ei îşi puteau transmite sentimentele absolţjji perfect şi fără să recurgă la asemenea metode indirecte. Ea exact ce gândea el sau ce voia printr-un simplu gest sau schimbau a expresiei feţei. Din clipa aceea nu a mai fost atât de îngrijc din pricina incapacităţii lui Scorţişoară de a emite sunete perj că mama şi fiul se înţelegeau şi fără ele. E adevărat că o der puţin acest defect fizic, dar nu până într-atât încât să o incomod ba s-ar putea spune că tocmai acest neajuns a contribuit la îmbunfjiî tăţirea comunicării dintre ei doi.                                              ^ş:
Timpul liber şi-l petrecea întotdeauna învăţându-l pe Scorţişoaiî' să scrie, să citească şi să socotească. Nici n-a trebuit să facă efortultj prea mari, pentru că lui îi plăceau cărţile şi învăţa singur cam K^j ce dorea să ştie. Deci, sarcina ei era mai degrabă să-i aleagă căfl de care avea nevoie, decât să-l înveţe în sensul propriu al cuvâr lui. îi plăcea muzica şi a vrut să cânte la pian. După ce a înv elementele de bază cu o profesoară, timp de câteva luni, a folo numai manuale şi casete înregistrate pentru a ajunge să se perfe ţioneze. Şi era într-adevăr minunat pentru vârsta lui. îi plăceau şi Mozart, dar cu excepţia lui Poulenc şi Bartok, nu se dădea vânt după curentul romantic şi ce-a mai urmat după el. în priU lui şase ani de studiu, cel mai mult l-au interesat muzica şi citifi dar pe urmă s-a apucat şi de limbi străine, începând cu eng şi franceza. A învăţat singur şi suficient de bine ca să poată S în ambele limbi cărţi mai uşoare. Nu-l interesa conversaţia, înţeles, dar voia să fie capabil să citească, îi plăcea de aser foarte mult să repare tot felul de maşinării complicate. Şi-a curnp un set complet de unelte profesioniste şi şi-a asamblat sil radiouri şi amplificatoare. Se dădea în vânt după ceasuri, aş de îndată ce prindea unul, îl desfăcea tot şi îl reasambla piesă cu piesă.
Toată lumea din jurul lui - adică mama, tata şi bunica lui Nucşoară) - s-au obişnuit cu tăcerea lui şi nu s-au mai că era anormală. După câţiva ani, Nucşoară nu şi-a mai dus ' la psihiatru. Consultaţiile săptămânale nu aveau nici un efect:
Cronica păsării-arc
497
simptomelor" lui şi doctorii spuseseră de la bun început că era absolut normal, lăsând la o parte faptul că nu vorbea, într-adevăr, era practic un copil perfect. Nucşoară nu-şi amintea să-l fi forţat vreodată să facă vreun lucru sau să-l fi certat pentru ceva ce n-ar fi trebuit să facă. Decidea singur ce avea de făcut şi apoi îşi punea planurile în aplicare aşa cum ştia el. Erau întotdeauna fără cusur. Se deosebea foarte mult de alţi copii - copiii obişnuiţi - încât nici nu ave:i rost să-l compare cineva cu ei. Avea doisprezece ani când a murii bunica lui (a plâns, înăbuşit, câteva zile în şir) şi clupă aceea i-a luat el locul la bucătărie şi la treburile casei: gătea, spăla, făcea curăţenie cât era plecată mama lui la muncă. Nucşoară a intenţionat să angajeze o menajeră după ce i-a murit mama, dar Scorţişoară nici n-a vrut să audă de aşa ceva. Nu agrea deloc ideea unui străin care să schimbe ordinea lucrurilor. Scorţişoară a fost cel caa- a văzut de casă şi gospodărie, cu aceeaşi precizie şi disciplină care îl caracterizau în orice făcea.
Scorţişoară îmi vorbea folosindu-se de mâini. Moştenise degetele subţiri şi frumoase ale mamei lui. Erau lungi, dar nu exagerat. Le ţinea aproape de faţă şi le mişca fără pic de ezitare, încât îţi lăsau impresia unor creaturi sensibile şi isteţe care îmi transmiteau mesaje.
«Va veni un client după-amiază la ora două. Asta e tot pe ziua de azi. Până atunci nu ai nimic de făcut. Eu îmi termin treaba cam într-o oră, după care plec şi mă mai întorc la două, cu clientul. La buletinul meteo s-a anunţat înnorat toată ziua. Poţi să intri în fântână şi cât mai e lumină afară, că n-o să-ţi strici ochii.»
După cum spunea şi Nucşoară, mesajele transmise de el
Prin semne erau lesne de înţeles. Nu eram eu foarte obişnuit
Cu limbajul mimic, dar îmi era uşor să-i urmăresc mişcările
j^mplexe şi fluide, care nu-mi puneau nici un fel de probleme.
red că lucrul acesta se datora talentului lui Scorţişoară de a
^ exPrirna perfect şi natural, de a-şi mişca degetele minunate
solut impresionant, la fel cum te poate impresiona o piesă
cată într-o limbă străină. Sau poate că mi se părea doar mie
(je~Şl rnişcă degetele şi el nu şi le mişca de fapt. Posibil ca
^getele lui să nu fi fost decât o faţadă decorativă, iar eu să
ce   aresc Pe jumătate conştient cu totul alt aspect al clădirii,
a dincolo de vizibil, în fiecare dimineaţă când stăteam de
498
Haruki Mu
vorbă la masa din bucătărie, încercam să delimitez hoţ dintre faţadă şi fundal, dar nu prea reuşeam să văd linia; demarcaţie, de parcă se mişca şi-şi schimba forma tot timp
Când lua sfârşit conversaţia — sau mai bine zis comunicar dintre noi - Scorţişoară îşi scotea haina, o punea pe un îşi plia frumos cravata sub cămaşă şi se apuca de curăţeig* sau de făcut mâncare, în timp ce muncea, asculta muzică ]| combina stereo, în câte o săptămână nu asculta decât melodii religioase de Rossini, în alta concertele lui Vivaldi pentFg instrumente de suflat. Repeta melodiile atât de des, încât ajunsesem să le învăţ pe dinafară.                                     i
Scorţişoară făcea orice cu dexteritate şi fără să irosească nici o mişcare. La început m-am oferit să-i dau o mână ăe ajutor, dar întotdeauna zâmbea şi clătina din cap. VăzâncW cum se descurcă, eram totuşi convins că treaba va merge malt mai repede fără mine. Mi-am făcut obiceiul de a nu-i sta în cale. Mă aşezam pe canapeaua din „camera de probă" şi citeam o carte în timp ce el îşi vedea de treburile de dimineaţă.
Casa nu era mare şi avea mobilă puţină. Nu locuia nimeni acolo, aşa că nu se făcea practic murdărie şi dezordine. cb toate acestea, Scorţişoară dădea zilnic cu aspiratorul în toa|| colţurile, ştergea praful, spăla toate geamurile, ceruia masa, ştergea becurile şi punea totul la loc. Aranja vasele din aşeza oalele şi tigăile după mărime, alinia lenjeria şi soapele la milimetru, potrivea toate cozile ceştilor în direcţie, îndrepta săpunul de pe chiuveta din baie şi schin prosoapele chiar dacă nu fuseseră folosite. Strângea gun într-un singur sac, îl lega la gură şi-l scotea afară. Fixa ceasurile după al lui (care pun pariu că nu putea fi cu mai de trei secunde în urmă sau înainte). Dacă, în timp ce curat, găsea ceva care nu era pus la loc, lăsa totul şi p obiectul respectiv unde trebuia, cu mişcări precise şi eleg L-am testat eu personal, mutând ceasul de pe raft centimetri mai la stânga, dar a doua zi dimineaţă l-a din nou cu doi centimetri mai la dreapta.
Cu toate acestea, Scorţişoară nu lăsa nici o clipă ifflj că obsesiile lui ar fi degenerat într-o boală psihică, ci că tot normal şi firesc. Poate că în mintea lui era foarte bine rită lumea de aici — sau cel puţin universul acesta mini şi i se părea normal să-l păstreze aşa cum era, la fel de : precum respira. Probabil că el nici nu făcea altceva de
Cronica, păsării-arc
499
dea o mică mână de ajutor lucrurilor care tânjeau să se întoarcă la forma lor originară.
Scorţişoară a pregătit mâncarea, a pus-o în frigider şi mi-a spus ce să mănânc la prânz. I-am mulţumit. S-a postat apoi în faţa oglinzii, şi-a îndreptat cravata, şi-a aranjat cămaşa, şi-a pus haina de la costum, după care şi-a mişcat buzele în semn de rămas-bun, a mai privit o dată în jurul lui şi a ieşit pe uşa din faţă. S-a aşezat la volanul Mercedesului, şi-a pus o casetă cu muzică clasică, a apăsat butonul telecomenzii ca să se deschidă poarta şi a ieşit înscriind acelaşi arc ca şi la venire. După ce-a ieşit maşina pe poartă, aceasta s-a închis automat. Mă uitam prin jaluzelele lăsate, cu ceaşca de cafea în mână, ca şi înainte. Păsările nu mai erau atât de gălăgioase ca la venirea lui Scorţişoară. Am constatat că norii se spărseseră în fâşii, purtaţi de vânt, dar deasupra lor plutea un strat şi mai gros.
M-am aşezat la masa din bucătărie, am pus ceaşca jos şi am privit în jur, admirând ordinea perfectă pe care o lăsase Scorţişoară în urma lui. Totul semăna cu o natură moartă tridimensională, perturbată doar de ticăitul ceasului. Era ora zece şi douăzeci de minute. Uitându-mă la scaunul pe care stătuse adineauri Scorţişoară, mă întrebam dacă am procedat corect nespunându-i despre vizita lui Ushikawa cu o seară în urmă. Nu afecta oare cu ceva încrederea lui sau a lui Nucşoară în mine ?
Preferam totuşi să văd o vreme cum evoluau lucrurile. Care naiba dintre activităţile mele de aici îl deranja atât de tare pe Noboru Wataya? Pe care dintre cozile lui călcam? Ce contrabasuri grave avea să adopte? Dacă aş fi capabil să răspund a asemenea întrebări, m-aş apropia de secretul lui şi, în consecinţă, de locul unde se afla Kumiko.
Puţin înainte ca ceasul (pe care Scorţişoară îl pusese cu doi entimetri mai la dreapta, deci la locul lui) să arate ora unspre-Ce> am ieşit în curte şi am coborât în fântână.
^ I-am povestit lui Scorţişoară, când era mic, despre submarin şi tr Pre grădina zoologică - ce-am văzut de pe puntea vasului de ^ sPort în august 1945, cum soldaţii japonezi au omorât animalele îşi"^r^'na zoo'ogică a tatălui meu în timp ce submarinul american reptase tunul spre noi şi se pregătea să ne scufunde. Ţinusem
500
Haruki Mura
povestea numai pentru mine multă vreme şi rătăceam tăcută labirintul ce se întindea între  iluzie şi adevăr.  Când s-a nas Scorţişoară, mi-am dat seama că el era singurul căruia puteam : povestesc, aşa că am început să-i spun totul chiar înainte începe  el  să înţeleagă  semnificaţia  cuvintelor.  I-am  povestit, şoaptă, ele nenumărate ori, ceea ce-ini aminteam şi pe măsură q& vorbeam, îmi veneau în minte, foarte viu, diverse scene, de part aş fi deschis sertarul cu amintiri şi le-as fi lăsat să iasă de acofa
După ce a început să înţeleagă, Scorţişoară mă ruga mereu povestesc, aşa că e posibil să-i fi povestit de o sută, două sute, cij sute ele ori, nu mai ştiu. Nu povesteam însă tot acelaşi detaliu povestea  principală,  pentru  că Scorţişoară voia să cunoască fiecare dată o altă ramură a aceluiaşi copac, încercam să mă pe ramura care-l interesa şi să-i depăn acea parte a poveştii. uite-aşa a tot crescut povestea noastră.                                     * .
Am reuşit astfel să creăm amândoi propriul nostru sistem de mituri bine închegat, înţelegi ce vreau să spun? Ne plăcea să raţţ povestim unul altuia în fiecare zi. Vorbeam ore în şir despffi numele animalelor de la grădina zoologică, despre strălucirea blănii' şi culoarea ochilor lor, despre mirosurile care pluteau în despre numele şi chipurile soldaţilor, despre naşterea şi copil lor, despre puştile şi greutatea muniţiilor, despre teama pe simţeau, despre cât le era de sete, despre forma norilor care pluti pe cer... în timp ce-i povesteam lui Scorţişoară, vedeam culorile j formele cu o claritate incredibilă şi eram capabilă să descriu cuvinte ceea ce vedeam - găseam exact cuvintele de care ave nevoie. Povestea noastră nu se mai termina şi găseam mereu Mg, detalii cu care o completam, în aşa fel încât devenea tot profundă şi mai mare.
Nucşoară zâmbea în timp ce-mi povestea despre zilele aceleal demult. Nu mai văzusem pe chipul ei un zâmbet atât de nat
— Dar într-o bună zi, totul s-a sfârşit. Scorţişoară şi cu ne-am mai împărtăşit poveşti din dimineaţa aceea de febf când a încetat să mai vorbească.
Nucşoară se opri ca să-şi aprindă o ţigară.
— Acum ştiu ce s-a întâmplat. Cuvintele lui s-au pierdu labirintul   înghiţit de lumea aceea a poveştilor.   Ceva din povestiri i-a ferecat graiul. Acelaşi ceva mi-a ucis şi soţul ani mai târziu.
Cronica păsării-arc
501
Vântul s-a înteţit faţă de dimineaţă, trimiţând, unul după altul, norii grei spre răsărit. Arătau ca nişte călători tăcuţi care se îndreptau spre capătul pământului. Vântul gemea din când în când, fără cuvinte, printre crengile golaşe ale copacilor din gradină. Stăteam lângă fântână şi priveam cerul. Probabil că şi Kumiko privea norii acolo unde se afla. Nu ştiu de ce m-am gândit la ea, pur şi simplu aşa mi-a venit.
Ani coborât pe scară până în fundul fântânii şi am tras de funie ca să închid capacul. După ce am respirat adânc de două trei ori, am pus mâna pe bâtă şi m-am aşezat încet, în întuneric. Beznă totală - dar ea era cu siguranţă cel mai important lucru. Acea beznă nepătată de nimic deţinea cheia misterului, ca programul gastronomic de la televizor, m-am gândit eu : „Aţi înţeles, dragi gospodine? Secretul acestei reţete este bezna totală. Pregătiţi-o pe cea mai densă posibil". Şi cea mai solidă bâtă de baseball, am adăugat în sinea mea, zâmbind în întuneric.
Simţeam o oarecare căldură în semnul de pe obraz. Voia parcă să-mi spună că mă apropii tot mai mult de miezul lucrurilor. Am închis ochii, dar în urechi îmi răsuna, asemenea murmurului auditoriului dintr-o sală de concerte cu tavanul foarte înalt, muzica pe care Scorţişoară o ascultase de mai multe ori în dimineaţa aceea, în timp ce trebăluise prin casă -Ofrandă muzicală de Bach. Până la urmă s-a instalat liniştea ce începea să-şi croiască drum printre circumvoluţiunile creierului meu, ca o insectă ce-şi depune ouăle. Am deschis ochii Şi i-am închis din nou. Bezna dinăuntru şi din afara mea au început să se suprapună şi am ieşit din „eul" meu, din recipientul acela care mă conţinea.
La fel ca întotdeauna.
:'t 16                               |
Aici s-ar putea să fie capăt de linie        "?j (Punctul de vedere al lui Mai Kasahara - 4)        |
Jţ
'•«i
Bună, domnule Pasăre-arc!                                                  yf|
Data trecută ţi-am povestit că lucrez împreună cu o mulţimii, de fete de prin partea locului la fabrica de peruci situată foarte1J departe, undeva la munte. Acum îmi continuu povestirea.    s:tf In ultima vreme a început să mă deranjeze faptul că lum&f* munceşte atât de mult de dimineaţa până seara. Mi se parj^: cam ciudat. Ţie nu ? Adică, vreau să zic că fac ce-mi spun şe/uf şi cum îmi spun ei. Nu trebuie să gândesc deloc. Am sentimentufir că-mi încui creierii într-un dulăpior înainte de a începe munajilf' şi îi iau înapoi în drum spre casă. îmi petrec şapte ore din zfli la masa de lucru şi nu fac altceva decât să implantez fire păr într-o viitoare perucă, apoi iau cina la cantină, fac o baUjjj, şi, normal, trebuie să şi dorm, aşa că din douăzeci şi patru dfjşi ore îmi rămâne extrem de puţin timp pentru mine. Deoarece fltfjjj întorc foarte obosită de la muncă, puţinul timp liber pe care-tt| am îl petrec zăcând în ceaţă. Nu am timp să stau la birou să gândesc. Desigur, nu muncesc sâmbăta şi duminica, atui spăl rufe şi fac curat şi uneori mai ies în oraş, dar nici nu-dau seama cum trece timpul. La un moment dat mă hotărâsi să ţin un jurnal, dar n-am avut ce scrie, aşa că am renunţ după o săptămână. Adică fac absolut acelaşi lucru în fiecare
Cu toate acestea - cu toate acestea - nu mă deranj^ absolut deloc că am devenit astfel părticică din munca pe cflj o prestez. Nu mă simt înstrăinată de viaţă, ba dimpotrit^ uneori am sentimentul că mă apropii tot mai mult de „eul cel adevărat", dacă tot lucrez ca o furnicuţă harnică. Nu cum să-ţi spun, dar parcă mă apropii tot mai mult de i însămi, cu cât mă gândesc mai puţin la mine. Cam asta în eu prin ciudat
Cronica păsării-arc                                                                                503
îmi fac treaba cu multă dăruire şi nu vreau să mă laud, dar am fost numită chiar „muncitoarea lunii". Ţi-am mai spus că, deşi nu s-ar zice, sunt bună la lucru manual. Suntem împărţite în echipe şi întotdeauna echipa din care fac eu parte obţine rezultate excelente. De exemplu, le ajut pe fetele mai încete după ce-mi termin treaba mea, aşa că lumea mă place în general. Iţi vine să crezi? Eu, cea mai populară dintre toate! De fapt, arn vrut să-ţi spun, domnule Pasăre-arc, că de când am venit la fabrică n-am făcut altceva decât să muncesc - ca o furnicuţă, ca potcovarul satului. M-am făcut înţeleasă ?
Cu toate acestea, locul în care îmi desfăşor activitatea este chiar ciudat. E uriaş, ca un hangar de avioane cu tavanul înalt şi e tare mult spaţiu. Lucrăm acolo o sută cincizeci de fete. Ai avea ce vedea. N-ar fi trebuit să construiască aşa un colos de fabrică, doar nu producem submarine sau mai ştiu eu ce obiecte uriaşe. Puteau să fi împărţit hala aia imensă şi să lucrăm în încăperi mai mici, dar probabil că s-au gândit că vom fi mai solidare dacă lucrăm toate la un loc. Sau poate le e mai uşor şefilor să ne supravegheze pe toate o dată. Suntem împărţite în echipe, în jurul meselor de lucru, precum cei din laboratoare care fac disecţii pe broaşte, şi una dintre fete stă în capul mesei, fiind şefa. Ai voie să vorbeşti atâta vreme cât dai din mâini (oricum ar fi imposibil să stai toată ziua fără să scoţi o vorbă), dar dacă vorbeşti prea tare şi râzi, şefa de echipă vine la tine Şi-ţi spune încruntată: „Yumiko, nu da din gură, dă din mâini. Ai cam rămas în urmă". De aceea suntem foarte atente şi Preferăm să vorbim în şoaptă, ca spărgătorii de noapte.
Se transmite muzică la difuzor. Tipul de muzică diferă în funcţie de oră. Dacă îţi place Barry Manilow sau Air Supply, domnule Pasăre-arc, cred că ţi-ar surâde acest loc.
Uneori trec şi câteva zile până isprăvesc o perucă de-a mea.
Timpul diferă în funcţie de complexitatea ei, bineînţeles, dar
hmpul în care termini o perucă se măsoară în zile. Mai întâi
lrnParţi baza în pătrăţele, ca o tablă de şah, şi apoi implantezi
tarele de păr în fiecare pătrăţel, unul după altul la rând. Nu
e totuşi o muncă asemănătoare cu cea de pe linia de asamblare
într-o fabrică obişnuită, aşa cum am văzut în filmele cu
haplin, unde strângi un şurub şi apoi vine altul. E munca
mea şi fiecare perucă făcută de mine e a mea. Când termin câte
na chiar îmi vine să o semnez şi să o datez. Dar normal că
504
Haruki Muraka
nu fac aşa ceva, i-aş înfuria la culme. Simt totuşi o mar satisfacţie când mă gândesc că cineva din lumea asta poar peruca pe care am făcut-o eu, ba mai mult - mă simt într-u$ fel legată de persoana respectivă.                                          ;£.
Viaţa este totuşi stranie. Dacă mi-ar fi spus cineva acuşi*1 trei ani că voi ajunge să muncesc într-o fabrică de peruci izolată de lume, în inima munţilor, împreună cu o mulţime de fete de la ţară, i-aş fi râs în nas. Nu mi-aş fi imaginat că o să ajung aici, la fel cum nu-mi pot imagina ce voi face peste trei ani. Tu ştii ce vei face peste trei ani, domnule Pasăre-arc ? Sunt convinsă că nu ştii. Dar să nu vorbim de trei ani. Aş pune pariu pe toţi banii pe care-i am că nu ştii nici ce faci peste o lună! •
Fetele din jurul meu ştiu însă ce vor face peste trei ani. Sas, cel puţin cred că ştiu. Se gândesc că strâng banii pe care4 -câştigă aici, îşi găsesc un partener şi se căsătoresc fericite. >•*
Băieţii cu care vor ele să se căsătorească sunt fii de ţărani,, sau copii care moştenesc magazinele părinţilor, sau care lucrează la vreo întreprindere de prin partea locului. După cum ţi-aM spus şi data trecută, este o lipsă cronică de femei tinere, aşa „cererea" e mare. Numai dacă au un ghinion cumplit rămân fete bătrâne, altfel îşi găsesc pe cineva cu care să se casă* . torească. E şi acesta un mod de a privi lucrurile. Ţi-am mai scris că majoritatea fetelor îşi părăsesc locul de muncă după .-ce se căsătoresc. Se angajează la fabrica de peruci doar în perioada de tranziţie dintre terminarea liceului şi căsătorie * " ca atunci când intri într-o cameră, stai puţin şi pleci din
Pe cei de-aici nu-i deranjează faptul că fetele se an temporar. Am impresia că le şi convine ca fetele să lucr&ţ câţiva ani şi să întrerupă când se căsătoresc. Cred că li se pe mult mai convenabilă fluctuaţia muncitorilor decât să-şi pv problema salariilor şi a sindicatelor. Au mai multă grijă ' fetele capabile, care devin şefe de echipă, iar celelalte se considerate doar marfă de consum. Există un fel de înţeleg tacită între fabrică şi fete - când se căsătoresc, pleacă. Dt ceea ce le priveşte pe fetele de aici, e chiar simplu să prev se va întâmpla peste trei ani: muncesc şi-şi caută per între timp, iar apoi părăsesc locul de muncă pentru căsătoresc. Nimic mai simplu !
Nu mai e nimeni ca mine pe-aici. Eu habar n-am ce-o i peste trei ani. Toate muncesc din greu, nimeni nu face luc mântuială, nimeni nu s'e plânge. Doar din când în când
Cronica păsării-arc
505
aud pe cate cineva spunând că nu i-a plăcut mâncarea de la cantină. Asta-i tot! Vorbim de muncă aici, nu de distracţie. Mai e câte o fată care nu aşteaptă decât să treacă orele de serviciu - de la nouă la cinci, cu pauză obligatorie de două ore -deşi ar fugi mâncând pământul, dar celor mai multe dintre fete le 'place munca şi chiar se amuză. Probabil că-şi dau şi ele seanţa că nu se vor mai întâlni cu o asemenea perioadă, că vor trece din lumea asta în cealaltă, a căsătoritelor şi atunci nu vor mai avea timp să se distreze. Mai bine să o facă acum, în perioada de tranziţie dintre cele două lumi.
Pentru mine lucrurile nu stau chiar aşa, pentru că nu consider timpul pe care-l petrec aici nici perioadă de suspensie, nici perioadă de tranziţie. Nu am nici cea mai vagă idee când am să plec de-aici. S-ar putea ca locul acesta să fie pentru mine capăt de linie, înţelegi ce vreau să spun ? Sinceră să fiu, nu-mi place munca de aici, dar încerc să o accept în întregime. Când fac o perucă, nu mă gândesc la nimic altceva decât la peruca respectivă, îmi fac datoria cu foarte multă seriozitate şi nu exagerez deloc când spun că transpir din cap până-n picioare de atâta concentrare.
Nu ştiu cum să-ţi spun, dar în ultima vreme m-am tot gândit la băiatul care a murit în accidentul de motocicletă. Adevărul e că, înainte nu prea m-am gândit la el. Poate din pricina accidentului, memoria mea a cam luat-o razna şi nu-mi aminteam decât lucruri neplăcute - mirosul de transpiraţie, faptul că era cam tâmpit şi că degetele lui încercau să-şi croiască drum prin cine ştie ce locuri ascunse ale trupului meu. Din când în când, totuşi, îmi amintesc şi lucruri mai plăcute, în special când mi se golesc creierii de tot şi nu mă concentrez decât pe implantarea firelor de păr în perucă. Atunci îmi răsar, nu Ştiu de unde, tot felul de amintiri. A, da, era şi aşa, îmi sPUn atunci. Presupun că timpul nu se scurge în ordine, ca de Pildă A, B, C, D, ci se fâţâie de ici-colo.
. Pot să fiu cinstită , domnule Pasăre-arc ? Să-ţi spun totul cu stlnceritate ? Ei, bine, să ştii că uneori mi-e foarte teamă l Mă J^esc in toiui nopţii, îmi dau seama că sunt singură, la sute kilometri depărtare de toţi cei pe care-i cunosc, e întuneric Şi n-am nici cea mai vagă idee ce-mi rezervă viitorul, mă sperii de-mi vine să urlu. Ţie ţi se întâmplă aşa Când păţesc asta, încerc să-mi imaginez că nu sunt
506
Haruki Mur
singură, că sunt legată de alte lucruri şi de alţi oameni. f! eforturi uriaşe ca să pot alcătui în minte o listă cu aceştia. J listă te afli şi tu, domnule Pasâre-arc. şi aleea, şi fântâna, prunul şi alte asemenea lucruri. şi perucile pe care le-am aici cu mâinile mele. Şi micile amintiri care mă leagă băiatul acela. Toate aceste lucruri mărunte (deşi tu nu esfi chiar un lucru mărunt, domnule Pasăre-arc, dar oricum...) mii ajută să-mi revin „aici" încetul cu încetul. şi atunci mcepe să-mi pară rău că nu l-am lăsat să mă vadă goală şi să m$ atingă. Atunci eram foarte decisă să nu-l las să pună mânapţ mine. Uneori chiar vreau cu tot dinadinsul să rămân virgină toată viaţa. Ce părere ai, domnule Pasăre-arc ?
La revedere! Sper că o să se întoarcă şi Kumiko la tine.;
17
Povara şi mizeria lumii Lampa fermecată
Telefonul a sunat la ora nouă şi jumătate seara. A sunat de două ori, s-a oprit şi apoi a început să sune din nou. Era semnalul lui Ushikawa.
— Alo! Ushikawa la telefon. Sunt prin apropiere şi aş putea să trec pe la dumneavoastră dacă nu vă deranjează. Ştiu că e târziu, dar aş vrea să discutăm ceva personal. Ce ziceţi? E în legătură cu doamna Kumiko şi m-am gândit că poate vă interesează.
îmi imaginam expresia feţei lui Ushikawa la celălalt capăt al firului, în timp ce-l ascultam. Avea cu siguranţă un zâmbet satisfăcut, cu buza de sus puţin răsfrântă şi dinţii dezgoliţi, de parcă ar spune că îmi face o favoare şi nu am cum să refuz. Din păcate, avea dreptate.
A ajuns în exact zece minute. Purta aceleaşi haine şi aceeaşi cravată ca şi cu trei zile în-urmă. Poate mă înşelam, dar oricum erau la fel de soioase, şifonate şi îi veneau total aiurea. Acele Jalnice articole de îmbrăcăminte arătau de parcă ar fi fost obligate să accepte în mod nedrept toată povara şi mizeria umii. Mă gândeam că nu mi-aş dori să mă reincarnez în aŞemenea haine în viaţa viitoare nici dacă mi s-ar garanta !•> °rie eternă, între timp şi-a luat singur o bere din frigider şi Căinţe de a-şi turna în pahar, a pipăit sticla ca să se asigure a e rece. Ne-am aşezat la masa din bucătărie, faţă-n faţă. Q       Ca să economisim timp, spuse Ushikawa, las fleacurile la Parte şi intru direct în subiect. Vreţi să vorbiţi cu doamna o, nu? între patru ochi. Cred că vă doriţi de multă lucrul acesta. Am dreptate ?
^      aiQ gândit un pic, sau mai bine zis am tăcut câteva "tente, lăsând impresia că mă gândesc.
508
Haruki Mura
— Normal că vreau să vorbesc cu ea dacă e posibil.
— Nu e imposibil, spuse Ushikawa blând, dând din
— Dar întâlnirea noastră este condiţionată...
— Nu, nu e. Ushikawa a luat o înghiţitură de bere. venit cu o nouă propunere în seara aceasta. Vă rog să ascult bine la ce vă spun şi să chibzuiţi serios. Nu are nici o legaţi; cu faptul că staţi sau nu de vorbă cu doamna Kumiko.
L-am privit fără să spun nimic.                                     ».
— Deci, domnule Okada, dumneavoastră aţi închiriat terenoţ şi casa aferentă de la o firmă, nu? Terenul cu „casa spânzoş raţilor". Presupun că vă costă lunar o grămadă de bani şi cţ nu e vorba de o arendă obişnuită, ci de un contract de leasing în care se prevede posibilitatea de a o cumpăra cândva, tyf viitor. Am dreptate? Contractul nu e făcut public şi de acee|| numele dumneavoastră nu a apărut nicăieri încă. Cred că aaţi? s-a şi urmărit. Sunteţi însă proprietarul de facto al acestui buo imobiliar, iar banii pe care îi daţi pe leasing sunt echivalenţi», cu un împrumut. Suma totală pe care ar urma să o plătit^ incluzând şi casa, ar fi cred de aproximativ optzeci de milio80||i de yeni, nu? Dacă mergeţi în ritmul acesta mai departe, însearnafc că deveniţi proprietar de drept în mai puţin de doi ani. SiiBt impresionat de viteza cu care merg lucrurile! Felicitări!   : k
Mă examina cu atenţie în timp ce vorbea. Eu n-am rffe nimic.
— Vă rog să nu mă întrebaţi de unde ştiu toate ac amănunte. Când sapi adânc, afli tot ce vrei. Condiţia e să să sapi. Şi mai ştiu la fel de bine cine se află în spatele firme fantomă. Recunosc că nu mi-â fost tocmai uşor să
a trebuit să bâjbâi cam mult, de parcă mi s-ar fi ceruly găsesc o maşină furată care a fost revopsită şi căreia i şj schimbat cauciucurile, scaunele şi seria motorului. Şi-au | perit toate urmele şi mărturisesc că sunt profesionişti. puţin acum am o idee despre ceea ce se petrece acolo, ştiu ceva mai mult decât dumneavoastră, domnule Okada.J pariu că nici măcar nu ştiţi cui returnaţi banii!
— Banii n-au nume, am zis.
— Aveţi dreptate, spuse Ushikawa râzând. Banii n-au i Deşteaptă remarcă! Trebuie să mi-o notez şi eu în caiet | n-o uit. Dar până la urmă, domnule Okada, lucrurile nu j chiar cum îţi doreşti să meargă. De exemplu, băieţii. Administraţia financiară... n-or fi ei prea isteţi, dar se
Cronica păsării-arc
509
să încaseze taxele, iar dacă nu găsesc nume pentru proprietăţile respective, ies puţin din munca lor de rutină şi dau un nume. ga mai mult, şi număr. Nu se lasă copleşiţi de sentimente, ei îşi văd de treabă. Aşa e construită societatea capitalistă în care trăim... ceea ce înseamnă că banii despre care vorbim acum au un nume, şi încă unul excelent!
Am tăcut, cu privirile aţintite la Ushikawa. în funcţie de cum cădea lumina, se vedeau pe chipul lui nişte adâncituri ciudate.
— Să nu vă îngrijoraţi. Nu vine nimeni până aici ca să încaseze impozitul. Dacă ar avea curajul să se strecoare în labirintul ăsta, s-ar lovi cu siguranţă de ceva şi s-ar alege cu un cucui uriaş. Buuum \ Asemenea oameni îşi văd doar de treabă, nu au chef să dea de bucluc. Dacă e să pună mâna pe bani, vor alege calea cea mai uşoară, în nici un caz pe cea complicată. Cu cât mai simplu, cu atât mai bine ! De vreme ce încasează banii, nu mai contează de unde, mai cu seamă dacă şeful le spune să aleagă cea mai simplă cale. Eu am reuşit să aflu ce-am aflat pentru că am făcut investigaţiile personal. Nu vreau să mă laud, dar sunt bun la aşa ceva şi ştiu foarte bine cum să mă feresc de neplăceri şi să mă strecor fără probleme, noaptea, chiar dacă e întuneric beznă.
Să fiu cinstit, însă, domnule Okada, nici măcar eu nu am habar ce naiba faceţi într-un asemenea loc. Ştiu că sunteţi bine plătit şi de aceea presupun că vă ocupaţi de ceva cu totul deosebit ca să meritaţi banii. E clar ca bună ziua lucrul acesta. Nu am idee însă ce anume faceţi şi de ce vă cramponaţi de Parcela aia de pământ. Astea sunt cele două aspecte esenţiale care mă îngrijorează, dar care stau ascunse asemenea firmei unui chiromant.
— Adică vreţi să spuneţi că asta îl îngrijorează pe Noboru taya, nu?
In loc să răspundă, Ushikawa se trăgea de cele câteva fire Par pe care le mai avea deasupra urechilor. ~- Rămâne între noi, domnule Okada, dar trebuie să vă mărturisesc că vă admir foarte mult. Nu vă flatez, să ştiţi. S-ar Putea să vi se pară ciudat că vă spun, dar sunteţi de fapt un obişnuit sau, ca să fiu şi mai necioplit, nu vă remarcaţi nimic deosebit, îmi cer scuze pentru afirmaţia făcută şi rog Să n_0 luaţi jn nume de rău. Este perfect adevărată dacă em cont de modul cum vă adaptaţi societăţii. Sunt foarte mPresionat însă, stând faţă-n faţă cu dumneavoastră, de felul
a
510
Haruki Murako
cum vă comportaţi, ca să nu mai spun cu câtă măiestrie reuşit să-l puneţi pe profesorul Noboru Wataya într-o situat jenantă. De aceea a ales el un porumbel mesager. Un mesag®fP obişnuit nu s-ar putea descurca.                                         J
îmi place de dumneavoastră şi nu vă mint. Oi fi eu doar <jţ, lepădătură, dar nu spun minciuni când este vorba de asemene», lucruri şi nu-mi sunteţi deloc indiferent. Dacă dumneavoastră nu vă remarcaţi cu nimic în societate, atunci eu sunt undeva jos de tot. Sunt un tâmpit, fără educaţie aleasă şi provin dintr-o familie de proastă condiţie. Tata făcea rogojini în Funabashi* era alcoolic şi se comporta îngrozitor. Ştiu că-i doream moartea! numai ca să scap o dată de el şi chiar a murit de tânăr. Eu an$ fost un copil mizerabil şi am dus-o foarte greu. Nu am nici o^*-amintire plăcută din copilărie şi nici nu-mi amintesc de vreo, vorbă bună din partea părinţilor. De-aia am ajuns aşa cum aia ajuns! Am reuşit să mă strecor cumva prin liceu. Am început apoi şcoala vieţii. Nu mi-a fost uşor, dar am încercat să mft descurc cum am putut. De aceea nu-mi plac tipii oficiali di», guvern şi cei din înalta societate, îi urăsc de-a dreptul pe cefc care ajung direct acolo sus, pe uşa din faţă, îşi iau soţii frumoasă şi sunt plini de ei. Mie îmi plac indivizii ca dumneavoastră^ domnule Okada. îmi plac cei care se descurcă singuri.
Ushikawa şi-a aprins ţigara cu un chibrit.                      •%
— Totuşi, aşa nu o să rezistaţi. Mai devreme sau mai târzJttt tot o să vă ardeţi. Nu e om care să nu se ardă. Dacă ne gândit; la modul în care a evoluat istoria, parcă ieri a învăţat omul sft» se ridice în două picioare şi să se gândească la lucruri mâi complicate. N-aveţi grijă, vă ardeţi şi dumneavoastră, mai aUtf în lumea în care vă învârtiţi. Se fac mult prea multe smecheril în mediul ăsta, sunt prea multe capcane. Este o lume numai din înşelătorii. Lucrez în lumea asta de pe vrei unchiului domnului Dr. Wataya şi dumnealui o moşteneşte • cum a fost, cu circumscripţia electorală şi cu casă cu tot. am făcut o grămadă de lucruri riscante la viaţa mea şi da aş fi continuat, aş fi în puşcărie acum sau cu ştreangul de | Nu glumesc. Domnul Dr. Wataya m-a cules de pe drumurţf tanc. Am văzut multe lucruri îngrozitoare cu ochii ăştia ai i Toată lumea se frige la un moment dat, fie că-s amatori,! că-s profesionişti, fie că le merge bine, fie că nu. De acee fac o mică asigurare. Şi eu am una, chiar în poziţia asta JC în care mă aflu. Numai aşa poţi supravieţui dacă te arzi. ~
Cronica păsării-arc
511
lucrezi de unul singur şi nu ţii de vreun grup, te scufunzi şi s-a zis cu tine.
Probabil n-ar trebui să vă spun, domnule Okada, dar dumneavoastră sunteţi pe punctul de a vă prăbuşi. Vă asigur. Aşa scrie în cartea mea, cu litere mari şi negre, două-trei pagini mai încolo: Toru Okada este pe punctul de a se prăbuşi. Este adevărat, nu încerc doar să vă sperii. Sunt mult mai scrupulos cu asemenea lucruri decât cei care prezintă buletinul meteo la televizor. De aceea vreau să vă atrag atenţia că există momente în viaţă când trebuie să ştii să te retragi.
Ushikawa strânse din buze şi mă privi câteva clipe.
— Hai să spunem lucrurilor pe nume, domnule Okada, şi să trecem la chestiuni mai concrete... Introducerea a fost cam lungă. Am să vă fac oferta pentru care am venit aici.
Ushikawa şi-a pus ambele mâini pe masă şi şi-a trecut limba peste buze.
— Să zicem că tocmai v-am atras atenţia că ar trebui să vă debarasaţi de proprietatea aia şi să ieşiţi complet din afacere. S-ar putea să nu puteţi ieşi, chiar dacă vreţi, poate sunteţi blocat până vă plătiţi împrumutul făcut. Ushikawa se opri brusc şi mă privi scrutător. Dacă banii sunt problema, vi-i putem da noi. Dacă aveţi nevoie de optzeci de milioane de yeni, vi-i pot aduce în bancnote nou-nouţe. Opt mii de bancnote de zece mii. Vă puteţi plăti datoriile şi restul îl băgaţi în buzunar. Vă eliberaţi astfel de toate obligaţiile. Ce ziceţi?
— După care terenul şi casa vor fi ale lui Noboru Wataya ? Asta e ideea?
— Presupun că da, după cum se prezintă lucrurile. Bănuiesc că vor apărea foarte multe detalii neplăcute de pus la punct...
Am căzut puţin pe gânduri.
— Domnule Ushikawa, chiar nu înţeleg. Nu văd de ce Noboru Wataya este atât de dornic să mă îndepărteze de proprietatea aceea. Ce planuri are cu ea după ce va intra în posesia ei?
Ushikawa îşi frecă, precaut, un obraz cu palma.
~- Regret nespus, domnule Okada, dar nu cunosc asemenea aniănunte. V-am mai spus că nu sunt decât un biet porumbel mesager. Stăpânul îmi spune ce să fac şi eu fac. Majoritatea Cerurilor pe care mi le dă de făcut sunt neplăcute. Când eram c°Pil ani citit Aladin şi lampa fermecată. Ştiu că-l simpatizam Pentru câte-l puneau să facă şi cum se descurca, dar să fiu CUlstit, nu mi-am dorit niciodată să ajung ca el. E o poveste