David Lodge
Gânduri Ascunse

Nota autorului:
Universitatea din Gloucester este o instituţie absolut fictivă. Cel puţin era, pe vremea cînd am scris romanul.
D.L.
Unu, doi, trei, probă de microfon ... reportofonul functionează OK ... Olympu.8 Pearlcorder, l-am cumpărat la Heathrow, de la duty free, în drum spre ... spre ce? Nu mai ştiu, ce contează ,,, Scopul expe-rienţei fiind să înregistrez cît mai fidel gîndurile ce-mi trec prin cap în acest moment al fluxului tem-poral, care este ... ia să vedem ... zece şi treisprezece dimineaţa, duminică, 23 februar ... San Diego! L-am tărguit în drum spre conferinţa aia ... Isabel Hotchkiss ... Păi sigur, San Diego, Viziune şi creier. Sfîrşitul deceniului opt ... Isabel Hotchkiss. Am testat raza de acţiune a microfonului-condensator ... da ... Unde eram? Dar tocmai aicea-i buba, nu eram nicăieri, nu m-am hotărăt să mă gîndesc la nimic precis, scopul experienţei fiind pur şi simplu să înregistrez gîndurile întămplătoare, dacă ceva poate fi întămplător, gîndurile întămplătoare ce străfulgeră mintea omului, fie, mintea mea, într-o clipă şi un loc alese la întămplare ... mda, nu tocmai la întămplare, doar am venit anume aici azi-dimi-neaţă, ştiind că e pustiu duminica şi că nu voi fi întrerupt, distras, ascultat, nimeni în jur, telefoa-nele şi faxurile mute, computerele şi imprimantele din birourile şi sălile învecinate dormitînd în aştep-tare ... Unica maşinărie ce zumzăie de una singură, în afara celor din Creier, este filtrul de cafea ultimul răcnet din cancelarie, de unde mi-am facut rost de cappuccinoul ăsta cu aromă de scorţişoară şi neîndulcit, înainte de a începe experienţa, dacă nu-i exagerat să-i zic aşa ... Scopul experienţei fiind să încerc să descriu structura, sau mai degrabă să obţin un specimen, vreau să spun, date neprelucrate

pe baza cărora s-ar putea începe o descriere sau din care s-ar putea deduce o structură a ... gîndului. Este el un flux, cuin susţinea William James1, sau este, cum tot e1 zicea aşa de frumos, aidoma unei păsări ce despică aerul în zbor şi aterizează o frăn-tură de secundă, ca să-şi ia iarăşi zborul, un zbor punctat cu momente de ... Apropo, cum va folosi audiodactilografa punctuaţia în cazul acesta? Va trebui să-i dau indicaţii, să pun, bunăoară, puncte-puncte pentru o pauză scurtă, punct pentru una mai lungă, paragraf nou pentru una cu ade-vărat lunga ... Chestia asta e activată de voce, se opreşte dacă nu spui nimic timp de trei secunde, dar vor exista, în fluxul vorbirii, pauze perceptibile ce nu depăşesc pragul ... Deşteaptă sculă ... Isabel Hotchkiss ... Ne-am înregistrat pe noi doi în pat, ca să verific raza de bătaie a microfonului, l-am lăsat deschis pe scaunul pe care mi-am pus hainele, fără să ştie ea ... a făcut mult tărăboi în momentul orgasmului, ceea ce-mi place la o femeie ... Carrie nu face tărăboi decît dacă suntem singuri acasă, ceea ce nu se întămplă prea ... Dumnezeule mare, nu pot da nimănui voie să transcrie chestiile astea ... nici chiar dacă le trimit cu pseudonim unei agenţii ... de la o cutie poştală de la oficiul din Cheltenham, tot ar fi prea riscant ... chiar dacă aş pretinde că e o mostră de proză de avangardă, numele ... există riscul să recunoască cineva numele şi să trimită proza la Private Eye2, sau chiar să mă şantajeze, mama mă-sii, şi n-am cum să schimb numele în timp ce gîndesc, prea complicat, inhibitiv pentru atenţie, va trebui să transcriu eu însumi,
1. Psiholog american (1842-l910), fratele romancierului Henry James, autor al tratatului Principles of Psychology (1890), în care formulează teoria gîndirii ca flux al conştiinţel.
2. Revistă satirică britanică.
mama dracului, ce încurcîtură ... Dar tot răul spre bine, altfel te pomeneşti că mi-aş cenzura gîndurile de frica dactilografei ... Nici nu se ştie dacă n-am făcut-o deja, cînd mi-am amintit de Isabel Hotchkiss ... la urma urmei, trăsătura esenţială a gîndului este că-i personal, secret, prin urmare con-ştiinţa că altcineva, fie şi o computeristă anonimă, va aşculta ce-ai gîndit ar distorsiona total expe-rienţa, trebuia să mă fi gîndit ... Dar bine, ideea mi-a venit abia azi-dimineaţă, în pat, stînd cu ochii deschişi pe întuneric, prea devreme ca să mă scol, n-am dormit grozav, o vagă indigestie, nu mi-a priit aperitivul servit de Marianne, cocteil de crab sau ce-o fi fost ... Ce-mi trebuie mie este un software pentru identificarea vocii, prin care să-i pot dicta PC-ului ... Atîta doar că trebuie să vorbeşti răs-picat şi clar, ceea ce ar putea fi un factor inhibitor, ar putea ruina spontaneitatea, dacă trebuie să faci pauze ... ca acum ... între ... toate ... cuvintele. Totuşi, poate merită să încerc, dacă am de gînd să mă ocup multă vreme de astfel de lucruri, e sigur că softurile se perfecţionează pe zi ce trece ... Unde eram? Nu uita că nu trebuie neapărat să fii undeva. Numai că era ceva interesant... Isabel Hotchkiss ... nu, nu ea ... nu că ea n-ar fi fost interesantă ... Ce de mai păr pubian, negru, sărmos şi des, ca un cuibuşor de pasăre, nu te-ai fi mirat dacă găseai un ouşor alb şi cald între labii ... James, da, William James şi fluxul conştiinţei, sau pasărea conştrinţei, asta era ... mă întreb unde-i banda aceea, oi fi şters-o? N-ar fi indicat să dea Carrie peste ea ... Aseară s-a supărat pe mine din cauza felului cum am tiranizat-o, aşa a zis, tiranizat-o, eu aş fi spus contrazis-o, demontat-o pe Laetitia la cină, lisuse, imaginează-ţi că te cheamă Laetitia, Letty nu-i cu mult mai bine, Laetitia Glover, şi căcatul pe care-l îndruga despre indieni şi natură şi Şeful de trib Seattle ... Delicioasă friptura de vită de miercuri...

absolut ilogic, bineînţeles, să mînănci aşa ceva la restaurant, chiar dacă era Savoy Grill, iar ăia îşi procură carnea de la cei mai buni crescîtori de vite ... şi aşa e o sminteală să renunţi la vita de acasă ca s-o mînănci în oraş, trebuie să recunosc ... dar acasă nu ai un meniu, deci nu eşti ispitit... mă înnebunesc după un cotlet suculent, fript potrivit de tare, pe dinafară cu dungile lăsate de grătar, iar pe dinăuntru rozaliu şi o idee în sînge ... [suspmd] EBS1 m-a lipsit de el; împreună, EBS şi SIDA au transformat două dintre cele mai mari plăceri din viaţa mea, carnea de vită şi fofoloanca, în două cauze posibile ale morţii ... ce trist. Nici măcar fofoloanca din familie nu mai este aceeaşi de cînd ... aş vrea să ştiu dacă a încetat aa mai ia anticoncepţionale din motive de sănătatc sau ca să mă oblige să trec la prezervative ? Necazul e că nu-i pot declara solemn că am pus capăt partidelor de sex cu alte femei fără să recunosc ... ea sigur că şi-a dat seama că n-am avut cum să-i fiu sută la sută fidel în toţi anii ăştia, dar avem o înţelegere că nu face scandal cîtă vreme nu află nunic ... Cînd m-a întrebat ce-am măncat la prănzul cu editorul am zis pui, a zis „Ce fel de pui ?" Pui ă la Kiev, am zis, o născocire de-a mea, cam rudimentar pentru Savoy Grill, evident că aşa credea şi Carrie, şi nici nu miroseam a usturoi, s-a gîndit, probabil, că o pusesem de-o partidă cu cineva la Londra, iar prănzul de afaceri fusese un pretext, nostimă treabă ... Poate că în viitorul vegetarian adulterul va fi folosit drept alibi ca să poţi înfuleca nişte carne ... să faci amor în public şi după aia s-o ştergi la unul dintre hotelurile alea unsuroase care închiriază sufragerii cu ora ... Cum am ajuns să mă gîndesc la fripturi? Reflectam la ... la William James şi la gîndire ca flux al conştiinţei,
1. Prescurtare pentru „encefalopatie bovină spongi-formă", denumirea ştiinţifică a „bolii vacii nebune".
ca păsăroi ce zboară şi aterizează ... întrebarea interesantă este dacă aterizările păsăroiului sunt finalizări de gînduri sau pauze de gîndire, goluri, spaţii albe, sau zgomote albe ar fi mai sugestiv pentru că mintea continuă să funcţioneze tot timpul, altminteri ai fi mort ... cuget, deci exist, destul de adevărat în sensul acesta ... probabil cea mai cunoscută frază din istoria filosofiei. Urmă-toarea ca popularitate care-o fi? Dar este gîndirea continuă, implacabilă sau, cum zicea careva, con-trazicîndu-l pe Descartes, uneori cuget şi uneori numai sunt? Pot doar să „sunt", fără cugetare? Verbul „a sunt"... Eu sunt, tu sunt, el/ea sunt, ei sunt, însemnînd numai a fi, fără gîndire ... dar este a gîndi acelaşi lucru cu a fi conştient ... nu. Există o deosebire între conştiinţa pasivă, între a primi, identifica, organiza semnalele senzpriale, a fi conştient că eşti viu, că eşti treaz, că reacţionezi la stimuli ... aşadar nu tocmai pasivă ... dar care nici nu formulează coerent gînduri ... Aşadar să zicem că este nu o deosebire, ci un continuum, un con-tinuum format dintr-o stare aproape vegetală, nu-ţi baţi capul cu ea, plantele nu-s conştiente, chiar dacă prinţului Charles îi place să trăncănească uneori cu muşcatele sale ... Să zicem că este vorba de un conti-nuum între procesarea simplă a informaţiilor sen-zoriale, mi-e cald, mi-e frig, mă mînăncă, la unul dintre poli, şi gîndirea filosofică abstractă, la celălalt pol, cu o serie infinit gradată de stadii inter-mediare ... Da, dar e posibil să le faci pe amîndouă o dată, e posibil să şofezi fără să-ţi conştientizezi acţiunile, să schimbi vitezele, să frănezi, să acce-lerezi etcaetera foarte eficient şi în perfectă siguranţă, în timp ce te gîndeşti la cu totul altceva, de pildă la conştiinţă. Prin urmare, unde ajungem?
Ah, un vid, un vid cert timp de o clipă, nu mai lung de o secundă, două - nu am avut nici un gînd coerent, nici o impresie senzorială, mintea, cum se
11
10

zice, mi s-a stins, nu m-am gîndit la nimic, numai am sunt .., Aşadar cînd un şir de gînduri cedează brusc, se prăbuşeşte, nu mai faci nimic alteeva decît sunt, intri într-un fel de stand-by, gata să gîndeşti, dar fară să gîndeşti... ca un hard-disk ce se învărte într-un PC aprins, dar nefolosit, ca filtrul de cafea, care zumzăie şi este gata să producă nişte cafea, dar nu face nici o picîtură .., Bineînţeles, experienţa asta este iremediabil artificială, pentru că, ine-vitabil, decizia de a-ţi înregistra procesele mentale îţi determină gîndurile, sau cel puţin le influen-ţează ... Uite, chiar în momentul ăsta îmi simt gătul cam ţeapăn, îmi rotesc capul, mă întind ... mă răsucesc pe scaun ... mă ridic în picioare ... fac cîţiva paşi, de la birou pînă la fereastră ... în mod normal, aş face toate astea pe negîndite, le-aş face „inconştient", cum se spune, dar în dimineaţa asta sunt conştient de ele, deoarece ţin în mînă un reportofon Olympus Pearlcorder, anume cumpărat în vederea ... Bună comunicarea lui Isabel de la San Diego ... despre modelarea tridimensională a obiec-telor, după aia mi-a trimis şi mie o copie, iată o adevărată savantă, o regulezi de-i sar capacele în camera ei de hotel, iar ea îţi trimite, ca amintire, un print al comunicării de la conferinţă ... Acum e pe lumea cealaltă, sărinana Isabel Hotchkiss, cancer mamar, mi s-a spus, mare păcat să fii femeie, riscul este de unu la doisprezece ca ţăţişoarele personale să te omoare sau măcar să încerce ... Ale ei erau superbe, obiecte tridimensionale de toată splen-doarea, aşa cum îmi aduc aminte că i-ani declarat cînd i-am scos sutienul şi le-am ţinut în palme ... trebuie să caut caseta, dacă n-oi fi şters-o, s-o mai ascult o dată, masturbîndu-mă în memoria lui
Isabel Hotchkiss.
încă un punct... păi, şi moartea este o punere de
punct ... destul acum, destul ... campusul e pustiu, nu-i de mirare ... să vezi ce interesant, de cîtăva
12
vreme mă uit afară pe fereastră fără să mă gîndesc la ce văd, meditînd în schimb la Isabel Hotchkiss, ca şi cum mintea ar fi un aparat de filmat de la care nu poţi obţine, în acelaşi timp, şi un plan apropiat, şi o panoramare ... iar în clipa cînd am încetat să mă gîndesc la ea campusul a devenit vizibil, atît cît poate deveni vizibil în dimineaţa asta, cînd şiroaie de ploaie curg la vale pe geamuri, trasînd dăre în murdărie, ăsta-i necazul cu o clădire con-struită exclusiv din sticlă, trebuie s-o cureţi mereu, ar fi cazul să trimit un memoriu biroului admi-nistrativ, ce pierdere de timp, şi aşa li s-au redus la sînge fondurile pentru întreţinere ... poftim, încă o schimbare de subiect... Chestie de atenţie, nu poţi fi atent la mai mult de o problemă o dată, ca pozele cu raţa şi iepurele, nu poţi vedea amîndouă ani-rnalele în aceeaşi sutime de secundă, dar poţi să treci fulgerător de la unul la celălalt... Nu prea este lume pe afară, nu mă surprinde, o dimineaţă ploioasă de duminică, profesorii stau toţi acasă şi răsfoiesc ziarele de duminică la un mic-dejun întăr-ziat, studenţii le trag la aghioase după ce s-au cherchelit şi s-au dopat bine, după ce au ţopăit şi şi-au tras-o toată noaptea, na, uite un tip care face jogging, împroşcînd prin băltoace ... Ar trebui să mă mişc ceva mai mult, să mă reapuc de squash, nu de alergat, nu pot suferi fuga de dragul de a fugi... dar să ştiţi, se zice că sexul este un sport serios, o partidă de sex egal o alergare de o milă şi este, dracu' s-o ia, mult mai plăcută ... Uite că apare cineva, cin'să fie, o femeie cu fulgarin şi umbrelă, nu o studentă, alea nu se îmbracă în fulgarine, poartă hanorace sau cagule şi nu le pasă dacă le udă ploaia ... o haină de ploaie elegantă, ca un fel de capă, şi fustă lungă, plină, peste cizme cu carămb înalt, cin' să fie ... Carrie avea aşa o pereche de cizme cu tocuri înalte, obişnuia să se făţăie ţanţoş prin dormitor numai cu cizmele pe ea, ca să mă excite ... gata şi cu
13

asta, aseară n-a vrut să audă nici măcar de-o ciocăneală rapidă ... Mă simţeam încă încins după hărjoana cu Marianne, dar nici o şansă ... ofuscată din cauză că m-am dat rotund la cină, dar de ce trebuie să îndruge lumea atîtea bazaconii... Cine-o fi tipa care se plimbă prin campus într-o dimineaţă umedă de duminică, nu dă impresia că s-ar duce undeva anume, se văntură numai pe-aici, dar cine să iasă la plimbare pe aşa o ... aha, bine, îşi închide umbrela, ploaia s-o fi oprit, ea ... dar e femeia aia, scriitoarea de aseară de la cină, suplinitoarea lui Russell Marsden, Helen nu-mai-ştiu-cum ... Helen Reed, da, da, bineînţeles, locuieşte într-una din mi-cuţele maisonettes din campus, la marginea de vest, între Sevem Hall şi terenurile de squash, mi-a spus înainte de cină că şi-a dat în chirie locuinţa proprie pe durata semestrului. Aşadar nu vă întoarceţi la Londra de joi seara pînă marţi dimineaţa, ca majoritatea scriitorilor pe care-i avem ca invitaţi, am întrebat-o. „Nu, zice, mi-am dat foc bărcilor, sau se spune punţilor?" şi mi-a surăs, dar avea în ochi, cînd mi-a vorbit, o expresie de animal hăituit, ochi frumoşi, cu irişi de un căprui foarte închis, mu-trişoară simpatică, buze perfect arcuite, cu un pufuleţ foarte discret, abia vizibil, pe cea de sus, un găt lung şi delicat, greu de apreciat ce siluetă avea, sau ce picioare, era într-o fustă lungă şi o tunică largă ... în nici un caz slabă sau grasă ... cam cîţi ani să-i dăm, trebuie să aibă cel puţin patruzeci, are un copil la universitate, celălalt tocmai a absolvit liceul, însă nu-şi arată vărsta ... Dar soţul dumnea-voastră, i-am zis, observîndu-i verigheta, dar uitînd ca prostul că ea spusese locuinţa mea, nu a noastră, „Mort, mi-a răspuns, a decedat cicum un an", exact atunci Marianne a bătut din palme şi ne-a chemat la masă, iar după aia n-am mai avut ocazia să-i vorbesc, fiindcă am fost plasaţi la capetele opuse ale mesei... Marianne a hotărăt cine unde să stea, n-a vrut să intru în intimitate cu femeia asta
14
nou-sosită, cu vino-ncoa', pe deasupra şi văduvă, el a murit din cauza unei hemoragii cerebrale, m-a informat mai tărziu, pe şoptite, Marianne. ^Foarte brusc, foarte tragic, la numai patruzeci şi patru de ani, era producîtor radio la BBC" ... Uite-o că face acum coltul la clădirea Metalurgiei, mă-ntreb unde naiba se duce, ce caută pe afară la zecejumate într-o duminică ploioasă, trebuie că-i este straşnic de urăt, dacă locuieşte singură aici. „Neapărat să dejunăm împreună într-o duminică", i-a spus Carrie aseară, la plecare, iar ea a răspuns că i-ar face plăcere, parcă se simpatizau, după cum remarcă şi Marianne ... ce hărjoneală plăcută am tras în bucîtărie, între felul principal şi desert, eu mi-am înfipt limba adănc în gătlejul ei, iar ea îmi frămănta puţulica cu degetele ... şi acum intru în erecţie cînd mă gîndesc ... Foarte excitante hărjoanele astea mute la care ne dedăm inopinat pe la serate, începînd cu petre-cerea aia de la Gloveri de dinainte de Crăciun, cînd amîndoi ne magnetizaserăm, dar acum o facem tot timpul, ori de cîte ori ne întălnim, numai că nu vorbim despre asta niciodată, am stabilit tacit că trebuie să căutăm ocazia s-o facem, e ca un fel dejoc ... unul primejdios, dar tocmai ăsta-i farmecul ... Aseară, Marianne a fost genială cînd m-a rugat s-o ajut să ducă vasele murdare, ca şi cînd ar fi vrut să mă ia de lîngă Laetitia Glover, dar am văzut ce surprinsă a fost Carrie de promptitudinea cu care i-am dat ascultare, iar careva, Annabelle Riverdale, a zis „Văd că l-ai dresat bine ..." Mă întreb dacă Marianne chiar ia în serios chestia asta? Nu, nu cred, cred că-i place să-şi închipuie că suntem amanţi. Jasper e ca un băţ uscat, probabil că trebuie să fantazeze şi ea despre ceva cînd i-o pune, iar dacă i-aş spune ceva cînd ne hărjonim, fie şi numai „Draga mea", i s-ar declanşa alarma, s-ar trage înapoi şi ar termina cu mine, fiindcă treaba ar deveni serioasă, ar înceta să mai fie un joc ... cu atît mai bine, tot e prea aproape de casă,
15

Altă pauză, alt gol... Ulympus Pearlcorder, de ce s-o fi numind astfel? Fireşte, nu ca să înregistreze perlele1 dumneavoastră de înţelepciune, ar fi prea de tot, dar ce altă semnificaţie poate avea? Mă întorc la birou, mă aşez pe scaunul rotativ şi admir fereastra umplută de un cer uniform, plumburiu, cît urăsc afurisita de climă englezească, imagi-naţi-vă cum o fi acum la Boston, aer rece şi curat, bolta de un albastru strălucitor, pămăntul acoperit de zăpadă ce scînteiază sub razele soarelui, sau, şi mai bine, la Pasadena, ramurile grele de portocale şi lămăi din livada din spatele casei, mai bine zis din curte, cum îi spun americanii, chiar dacă are cîteva pogoane, ca terenul lui Tata Thurlow de la Palm Springs ... Să-mi verific e-mail-ul? Nu, ideea era să nu lucrez, să nu îndeplinesc nici o sarcină care şi-ar impune structura proprie asupra fluxului conştiinţei, dacă de un flux o fi vorba, mai degrabă de un canal de scurgere în cazul meu, cum s-a expri-mat cîndva Carrie ... Fiindcă e simplu să simulezi gîndirea umană atunci cînd este orientată spre o sarcină, aţintită spre un scop, de pildă să căştigi o partidă de şah sau să rezolvi o ecuaţie matematică, dar cum să construieşti întămplătorul şi impre-vizibilul gîndirii obişnuite nespecializate, gîndirii leneşe, cum să faci din astea o arhitectură, iată o problemă reală pentru Inteligenţa Artificială, la care exerciţiul de acum ar putea, eventual, contribui...
M-aş putea lua acum după ea, să mă prefac că am întălnit-o întămplător sau să-i spun s-a întăm-plat să te zăresc de la fereastra cabinetului, mă gîndeam că te simţi singură ... Nu, nu aşa, oamenilor nu le place să li se spun& că ... Te-am văzut trecînd, m-am gîndit că ţi-ar pldcea să bem împreună o cafea, aseară n-am prea avut ocazia să stăm de vorbă ... de ce nu? [sfîrşitul înregistrării}
1. Joc de cuvinte: în engleză pearl (din alcîtuirea cuvăntului Pearlcorder) înseainnă „perlă".
Este 11.03. Am ieşit, încercînd s-o ajung din urmă, dar dispăruse; m-am învărtit aproape ojumă-tate de oră prin canipus: ia-o de unde nu-i, nu era nici la magazin, nici pe malul lacului. Biblioteca se deschide abia după-amiază, poate eă a intrat într-o clădire, o fi bînd o cafea cu o studentă, dar nu mi se pare probabil, cred că s-o fi înapoiat acasă, dar n-aveam nici un chef să mă duc şi să-i bat la uşă, presupunînd că aş fi reuşit să aflu care anume era locuinţa ei, şi s-o invit să se întoarcă aici la mine, să bem cafea, chestiile astea trebuie să fie spontane, accidentale, iar eu începeam să mă simt ridicol, cu atît mai mult cu cît se pornise din nou să picure, aşa că m-am întors la timp ca să primesc un telefon de la Carrie, cu rugămintea ca în drum spre Horseshoes să iau nişte lapte de la un garaj. Ea mi-a zis aă nu întărzii la prănz, eu am întrebat-o ce-i de măncare, ea a zis friptură de porc cu felii de mere, eu m-am interesat dacă va fi şi pojghiţă crocantă, bineînţeles, a răspuns ea, eu am făgăduit că în cazul acesta nu voi întărzia deloc ... Carrie face friptura cea mai crocantă din lume, cea mai suculentă, gîndindu-mă la ea simţeam cum mi se învărte saliva în gură ... După prănz, m-a mai anunţat, Polo şi Sock vor să-i scot la plimbare, cu bicicletele. Am spus că nădăjduisem că puştii se pot juca şi singuri după-amiază, iar tu şi cu mine să ne retragem şi să moţăim. „Nici o şansă", a zis, punînd jos receptorul, dar mi-a părut mai mult amuzată decît supărată. Atunci poate că diseară e OK ... o doresc fiindcă a zis „nu" aseară ... chestia asta cu adevărat mă aţăţă, cînd zice „nu"... altminteri nu-mi prea bat capul cu partidele de sex cu Carrie, vreau să spun, dinainte, dar dacă-mi trece prin cap să-i propun, iar ea zice „nu", atunci, nu ştiu din ce cauză, nu-mi găsesc odihna pînă n-o posed ... Cam trist, dar aşa-i viaţa. Aşa-s bărbaţii. Aşa sunt eu.
16
17

2
Luni, 17 februarie. Ei bine, iată-mă instalată, mai mult sau mai puţin. Mi s-a alocat o căsuţă, o maisonette, cum i se spune aici (un cuvănt ridicol, fals franţuzesc, pe care-l urăsc), în campus, la capă-tul unui şir de cinci căsuţe, rezervate pentru oaspeţii pe termen lung sau pentru membrii nou-numiţi ai corpului profesoral. Un living-room care, dimpreună cu o „bucîtărioară", ocupă tot parterul, iar la etaj un „dormitoruţ" şi o „băiţă", legate de încăperile de jos printr-o scară fără balustradă. Destul de mare pentru mine, dar îmi lipsesc camerele spaţioase şi tavanele înalte, cu cornişe, din Bloomfield Crescent. Este construită şi mobilată într-un stil aşa-zis scandinav: cărămidă aparentă şi pereţi văruiţi sclipitor, mobilier modular din lemn de pin, covoare din fir gros, sintetic - ceea ce mă face să mă gîndesc la un Novo-hotel, funcţio-nal, dar fără suflet. Faptul că locuinţa a fost rede-corată recent, în cinstea mea, o face să pară cumva şi mai tristă. Trebuie să cumpăr nişte postere, să mai înveselesc pereţii. Păcat că nu m-am gîndit să iau cu mine, de acasă, un tablou preferat - de exemplu, litografia semnată Vanessa Bell. Acasă. la să nu mă mai gîndesc la „acasă". Aici îmi va fi caminul în următoarele şaisprezece săptămăni, pe
durata semestrului de primăvară.
„Semestru". „Campus". Ce s-au mai america-nizat universităţile din zilele studenţiei mele - sau poate e numai o impresie, fiindcă am studiat la o universitate tradiţională. De fapt, cînd am intrat eu la Oxford, instituţia de aici exista deja. E una dintre cele botezate, cred, „universităţile verzi" şi e
18
cu adevărat foarte verde, aflată în punctul unde lunca răului Sevem pătrunde în Cotswolds'. „Uni-versitatea din Gloucester" - deşi este mai aproape de Cheltenham. Poate întemeietorii s-au gîndit că numele unui oraş cu o mare catedrală va da insti-tuţiei mai multă demnitate. „Universitatea din Cheltenham" ar suna, cumva, mai puţin convin-gător. în orice caz, iat-o, ca o gigantică plută de ciment navigînd pe cămpiile verzi din Gloucester-shire - mai bine zis ca două plute, legate între ele cu odgoane, fnndcă majoritatea clădirilor sunt grupate în doi ciorchini, despărţiţi de grădini geometrice şi de un lac artificial. Un autobuz gratuit pufăie toată ziulica pe drumurile de acces, încărcînd şi debar-cînd pasageri, ca în parcarea imensă a unui aero-port. Jasper Richmond, şeful catedrei de Engleză şi decan al Umanioarelor, mi-a explicat că în planul originar, conceput în utopiştii ani '60, era prevăzut un campus imens, ca al unei universităţi de stat americane, în care să încapă treizeci de mii de stu-denţi. Au început construcţia din ambele părţi ale şantierului, de la Arte la un capăt la Ştiinţe, la celălalt, încrezători că vor umple pogoanele din mijloc cît ai zice peşte. Numai că au crescut costu-rile, fondurile s-au subţiat, iar în anii '8o Guvernul şi-a dat seama că este mult mai ieftin să converteşti, dintr-o trăsătură de condei, toate politehnicile în universităţi, decît să le dezvolţi pe cele existente. Ca atare, este improbabil ca Universitatea din Gloucester să mai aibă vreodată o populaţie studen-ţească mai mare decît cei opt mii de studenţi cu care se făleşte acum, iar terenurile virane dintre clădirile Artelor şi cele ale Ştiinţelor nu vor fi, probabil, umplute niciodată. „Mă tem că suntem o alegorie arhitectonică a celor Două Culturi2", mi-a
1. Ţinut deluros în sud-vestul Angliei, în Gloucestershire.
2. Romancierul C.P. Snow, Baron de Leicester (1905-l980) a formulat teoria celor „două culturi" în conferinţa The
19

spus Jasper Richmond, cu un zămbet siht, în timp ce, din biroul lui de la etajul zece al clădirii Umanioarelor, admiram amîndoi campusul, pînă hăt în zare, la îndepărtatele clădiri ale Ştiinţelor. Bănuiam că nu era prima oară cînd surprindea un musafir cu această remarcă. De fapt, aproape tot ce spune el sună deja uzat, ca o coală de hărtie care şi-a pierdut prospeţimea foşnitoare fiindcă a trecut prin prea multe măini. Ceva inevitabil, probabil, dacă eşti profesor universitar şi eşti nevoit să repeţi
aceleaşi chestii la infinit.
La gîndul ăsta, m-a străbătut un fior îngheţat
de teamă. Acum că sunt eu însămi profesor, nu-mi pot permite să-i tratez cu condescendenţă pe dascălii universitari. Jasper Richmond mi-a indicat paragraful din broşura cu programa de învăţămănt a Facultăţii: Masterat de Tehnici de compoziţie. Naraţiunea în proză. Marţi şi joi, 2-4 p.m. Predă:
Helen Reed (Dr. R.P. Marsden. se află în concediu de studii). Russell Marsden, critic, antologator, autor — în tinereţea sa precoce - a două romane cu prota-gonistul Mervyn Peakeish, unul bun, celălalt nu cine ştie ce, care predă acest curs de la începuturile lui şi care s-a retras acum într-o locuinţă rustică din Dordogne să termine, sau poate (cum specula, cle-vetitor, Jasper Richmond) să înceapă al treilea roman, aşteptat de cititori cu sufletul la gură. Am fost oare-cum descumpănită, la sosire, să aflu că Russell Marsden plecase deja în sudul Franţei, fiindcă sperasem să-mi dea nişte sugestii despre cum să-mi administrez cursul. Singura mea experienţă în do-meniu, orele de la seral de la Morley College, predate unei adunături pestriţe de gospodine, şomeri şi pensionari, înscrişi la cursuri pe principiul
Tivo Cultures and the Scientiftc Revolution (1959), în care dezvolta teza că între cultura literaţilor şi cea a oamenilor de ştiinţă încetase orice coinunicare.
„primul venit, primul servit", unii fără nici un fel de experienţă, e departe de a fi o pregătire corespun-zătoare pentru preluarea unuia dintre cele mai prestigioase cursuri de tehnici de compoziţie din întreaga ţară. Studenţii, selectaţi cu grijă dintr-o puzderie de doritori, vor fi dintre cei cu mintea brici şi vor şti totul despre poststructuralism şi post-modernism care, pe vremea cînd eram eu la Oxford, nu erau decît nişte zvonuri vagi de peste ocean, un zornăit îndepărtat de cotigă pe străzile pietruite ale Parisului, o bolboroseală stinsă, într-un jargon in-comprehensibil, emanată de groasele jurnale tri-mestriale americane. Cînd am dat glas temerilor mele în faţa lui, Jasper Richmond mi-a zis: „Părerea mea e că studenţii buni se educă între ei." L-am întrebat de cînd preda la Gloucester. Mi-a răspuns, oftînd: „De atîta timp, că nici nu vreau să mă gîndesc. Mă număr printre întemeietori. De cînd toate astea (gest larg spre peisaj) nu erau decît un vast şantier. Şedinţele Consiliului profesoral se ţineau în bălăriile verzi." Avea o urmă de nostalgie şi de regret în glas.
Aici se întunecă parcă mai devreme decît acasă (iar vorbesc despre acasă!) deşi, fireşte, e numai impresia mea. La Londra, întunericul nu se înstă-păneşte niciodată pe deplin. Milioanele de lămpi stradale, reclame de neon, vitrine luminate a giorno proiectează pe cer o strălucire difuză, aşa încît bolta nu este niciodată neagră, ci mai curînd gri-pastel, cu nuanţe de galben. Aici stălpii cu becuri, plantaţi la intervale regulate de-a lungul drumurilor secun-dare, şi luminile de veghe de pe alei şi de pe scări îmi par niştejalnice eforturi de a risipi bezna groasă a nopţii hibernale. Dincolo de gardurile incintei nu se află decît cămpuri scufundate în întuneric, pălcuri încă şi mai negre de copaci, şi ferme risipite, ale căror lumimţe pălpăie, ca luminile vapoarelor de departe, din larg.
21
20

Mai este şi o linişte care-ţi dă fiori. Pe la cinci a fost un fel de mini oră-de-vărf, cînd universitarii şi-au luat maşinile din parcările etajate (care au o înfaţişare nepotrivită, deosebit de urătă, în peisajul bucolic) şi au plecat spre vilişoarele lor răspîndite prin satele din Cotswold, sau spre locuinţele urbane din Cheltenham, în vreme ce angajaţii mai umili ai Universităţii şi studenţii s-au îmbarcat în autobuze, ca să se întoarcă acasă sau să meargă la locantele lor preferate din localitate; imediat după şase însă, o mormăntală tăcere rurală s-a aşternut peste campus. Liniştea este atît de profundă, încît pot să disting zgomotul produs de fiecare vehicul care se apropie, trece pe lîngă căsuţa mea şi se înde-părtează pe şoselele secundare; e cu totul altceva decît zumzetul promiscuu, permanent, de fond, al circulaţiei londoneze.
Doamne, mă simt în ultimul hal.
Ce greşeală groaznică am făcut venind aici, vreau să spăl putina, să mă cărăbănesc înapoi la Londra, acasă. Da, da, casa mea e acolo, nu în cutiuta asta sărăcăcioasă. Indrăznesc s-o fac? De ce nu? Incă n-am început să lucrez. N-ain cunoscut nici un student, n-am încasat nici un sfanţ de la Universitate. Nu le va fi greu să găsească pe alt-cineva pentru postul ăsta, există nenumăraţi scriitori excelenţi care ar sări imediat să-l înhaţe. Ce-ar fi s-o şterg, uite-aşa, mîine dimineaţă, de cum se crapă de ziuă? Mă şi văd ieşind pe furiş din casă pînă nu se luminează, încărcîndu-mi bagajele în maşină, închizînd discret capacul porthagajului, să nu se alarmeze careva, lăsînd pe masa din living-room, împreună cu cheile locuinţei, un mesaj pentru Jasper Richmond: ,Jmi pare rău, a fost o mare greşeală, mea culpa, n-ar fi trebuit să solicit postul, te rog să mă ierţi", Pe urmă închizînd uşa
22
acestei cuşti scandinave pentru iepuri şi îndepărtîndu-mă pe drumul secundar pustiu, cu fulare de ceaţă la gătul stălpilor pentru iluminat, încetinind la rampa de ieşire ca să-i fac un semn paznicului ce moţăie în ghereta de plastic luminată orbitor. El mi-ar răspunde cu o înclinare a capului, nebănuitor, ar ridica bariera ca să pot ieşi, parc-am fi la Checkpoint Charlie1 într-un film de spionaj de pe vremea Războiului Rece, şi iată-mă liberă! Merg în jos pe drumul îngust pînă la şoseaua principală, apoi pînă la autostrăzile 5, 42, 4o şi... Londra, Bloomfield Crescent, acasă!
Numai că mi-am închiriat pe trei luni locuinţa din Bloomfield Crescent numărul 58 unui istoric de artă american, aflat în an sabatic, şi soţiei acestuia — ei trebuie să sosească vinerea ce vine. Nu-i nimic, le trimit un fax: ,fiegrete eterne, totul se contramandează, schimbare de plan, locuinţa nu mai este disponibilă". Oare m-ar da în judecată? N-am semnat nici un contract, dar corespondenţa purtată cu ei ar putea fi socotită cu putere de contract... 0, dar la ce sunt bune atîtea speculaţii, cînd ştim cu toţii (folosesc pluralul fiindcă mă refer la eul meu nevrozat şi la sinele meu mai raţional, care observă şi înregistrează), ştim, nu-i aşa, că totul nu-i decît o fantezie. Şi că adevăratul motiv pentru care nu voi spăla putina mîine în zori nu este posibilul litigiu cu chiriaşii mei americani (sau cu Universitatea din Gloucester, care mă poate da în judecată pentru nerespectarea contractului, deşi am mari îndoieli că şi-ar bate capul cu asta), ci lipsa mea de curaj. Pentru că n-aş putea suporta senti-mentul de culpă, ruşinea, dezonoarea de a şti că toate cunoştinţele mele au aflat că am dat-o în bară, m-am panicat, mi-am luat picioarele la spinare.
1. Celebru punct de trecere a frontierei dintre Berlinul de Est şi Berlinul occidental.
23

Imaginaţi-vă că ar trebui să le telefonez lui Paul şi Lucy ca să le spun ce-am făcut şi să aud dezamăgirea din glasurile lor, tocmai acum cînd se silesc să-şi arate sprijinul moral faţă de nebuna lor mamă. Să observ zămbetele compătimitoare şi rănjetele prost mascate ale participanţilor la întrunirile literare, care-şi şoptesc unu altora, pe deasupra paharelor cu vin alb: „Uite-o pe Helen Reed, ştiai că s-a dus ca scriitor-rezident la Universitatea din Gloucester şi a tulit-o de acolo chiar în prima zi a semestrului, fiindcă n-a făcut faţă ?" După căre s-ar putea să adauge: „Nu că n-o înţeleg, sunt sigur că nici eu nu m-aş fi descurcat". Dar tot m-ar dispreţui, iar cel mai tare m-aş dis-
preţui eu însămi.
Oricum, fantezia a fost plăcută, cît a durat, Mersesem pînă într-acolo încît alesesem şi caseta pe care s-o ascult în maşină, rulînd pe autostrada 5:
concertele lui Vivaldi pentru instrumente de suflat, cu allegro-mile lor proaspete şi înveselitoare.
Marţi, 18 februarie. Azi după-amiază m-am întălnit prima oară cu studenţii, într-o sală de seminar destul de anostă de la etajul opt din clădirea Umanioarelor. Am stat pe scaune de plastic, din cele care se pot stivui, înjurul unei mese mari, cu o peliculă fină de prafde cretă. Pereţii erau plini de anunţuri înfăţişînd obiecte stilizate, cu linii trase peste ele în diagonală, interzicînd fumatul, măncatul, băutul. Este oare nevoie ca studenţilor de azi să li se interzică explicit să fumeze, să mînănce şi să bea în timpul cursurilor? In mare, studenţii mei par drăguţi, ceea ce mă linişteşte. Fireşte, ă fost o întălnire ceva mai tensionată, de studiere reciprocă- Ei aveau avantajul de a se cunoaşte între ei destul de bine, întrucît studiaseră împreună un semestru, cu Russell Marsden. Un grup deja închegat, în care fiecare şi-a luat, sau
24
fiecăruia i s-a distribuit, un rol: extrovertitul, scepticul, bufonul, rafinatul, nemulţumitul, mama, copilul răsfăţat, misteriosul şi aşa mai departe. în după-amiaza asta, ei n-au avut de evaluat decît o singură persoană ; eu, pe de altă parte, a trebuit să-i memorez şi să încep să-i deosebesc între ei pe cei doisprezece actori. Majoritatea sunt trecuţi de douăzeci de ani, dar numai cîţiva au venit direct aici după ce şi-au luat licenţa. Majoritatea au lucrat cîţiva ani şi au renunţat la slujbe de dragul cursului, întreţinîndu-se din economii sau din împrumuturi bancare, ceea ce face ca toată treaba să fie intimidant de serioasă şi să nu-mi calmeze deloc anxietatea. Cum oare, mă întreb, le-aş putea oferi valoare în schimbul banilor?
Ca să sparg gheaţa, m-am gîndit să le citesc ceva din opera mea. Şmecheria asta a ţinut la lecţia inaugurală de la Morley College, dar de data asta nu sunt sigură că a fost o idee bună. Le-am citi din Ochiul furtunii. Nu din opera în lucru, fiindcă n-am nici una. De la moartea lui Martin, n-am fost capă-bilă să scriu altceva decît acest jurnal. în septem-brie am vrut să mă apuc de un nou roman, dar n-am avut pic de inspiraţie. M-am îmbolnăvit fizic, încer-cînd să forţez nota, şi a trebuit să renunţ. Este atît de zadarnic, atît de nenatural să născoceşti per-sonaje fictive şi să-ţi imaginezi ce ar trebui să facă ele, cînd cineva real şi drag a fost smuls, subit şi brutal, din existenţa ta, ca o flacără de lumănare stinsă între degete şi
[Aici un hiat, timp în care am plăns. Semn rău:
crezusem că am terminat de dat apă la şoareci. Dar redescopăr mereu ce gol uriaş a lăsat moartea lui în viaţa mea, ca o gaură uluitor de mare - cum ţi se pare cînd o explorezi cu vărful limbii - produsă de o extracţie de măsea. Sau ca un mădular fantomă, care, se spune, continuă să doară şi după ce a fost amputat.J
25

Aşa că le-am citit din Ochiul furtunii, capitolul despre înălţarea zmeului. Studenţii m-au ascultat atent, au chicotit sau zămbit acolo unde era cazul, iar la sfîrşit ini-au pus întrebări inteligente. Am simtit, totuşi, o anumită reţinere, ca şi cum ar fi avut poftă să mă critice mai aspru, dar nu îndrăz-neau. Poate sunt cam paranoică.
Miercuri, 19 februarie. Am discutat, pe rînd, cu cîţiva dintre studenţii mei, în cabinetul lui Russell Marsden, de la etajul zece al clădirii Umanioarelor. Numele meu a fost scris pe o bucată de hărtie, lipită destul de neîndemănatic peste plăcuţa cu numele lui de pe uşa cabinetului. Golise pentru mine cîteva rafturi de bibliotecă, îşi scosese lucrurilc din sertarele mesei de oţel, dar încuiase dulapul cu fişiere; lăsase în schimb afişele de expoziţie pe pereţii din prefabricate. Fără ele, cabinetul ar fi o încăpere foarte mică şi ştearsă, dar, înconjurată de aceste afirmări emfatice ale gusturilor artistice ale doctorului Marsden (Mapplethorpe, Francis Bacon, Lucian Freud1), a trebuit să mă lupt ca să alung sentimentul, nicicînd prea îndepărtat, că sunt,
într-un fel, o impostoare.
Primul mi-a bătut la uşă Simon Bellamy. N-am ratat ocazia să-l întreb de ce grupa fusese uşor inti-midată la seminarul de ieri. Simon este extro-vertitul grupei - chipeş, vesel, cu părul cărlionţat şi meşter la vorbă. A fost ales (tacit, aproape inconştient) purtîtorul de cuvănt al grupei şi m-am simţit pe teren ferm cînd i-am pus întrebarea. Mi-a răspuns că nu ştiuseră să se poarte, întrucît Russell Marsden nu le citise niciodată din opera lui. „Cred, a spus, cu un zămbet dezarmant, că ne-am gîndit
1. Artişti ai Noii Şcoli Engleze. Lucian Freud (născut în 1922 la Berlin ai stabilit în Anglia) este nepotul direct al doctorulm Sigmund Freud.
că dacă v-am lăuda proza am putea fi învinuiţi că facem sluj în faţa profesoarei, iar dacă v-am critica-o, că suntem nişte neciopliţi." Adăugă: »Eu, de fapt, cred că e grozavă", şi am răs împreună de felul cum îşi subminase, dinainte, remarca linguşitoare. Cu toate acestea, l-am crezut. Probabil că întotdeauna credem complimentele ce ni se adresează; chiar şi cînd ştim că laudele nu sunt dezinteresate, socotim că ni se cuvin.
Marianne Richmond, nevasta lui Jasper, mi-a telefonat în seara asta să mă invite la cină sămbătă, „cu cîţiva prieteni", aşa că am şi eu la ce să mă gîndesc cu plăcere. Mă înspăimăntă weekendurile, în special duminicile, care nu sunt zilele mele favorite. Singurătatea. Golul.
E mare linişte aici, pe Maisonette Row. Căsuţa de alături e neocupată. Ceva mai încolo locuieşte un domn din Africa; pleacă de acasă dimineaţa devreme şi se întoarce seara tărziu. L-am văzut la Bibliotecă în sala de lectură pentru Stiinţe Sociale, deci presupun că aşa îşi petrece zilele. Şi mai departe stă un profesor invitat din Canada, mai în vărstă, specialist în economie; plăcut ca persoană, dar complet surd. Casa cea mai îndepărtată de a mea este ocupată de o pereche de japonezi zămbăreţi, însă cu limbile legate, ale căror statut şi afiliere academică rămăn un mister pentru mine. Perspective reduse pentru interacţiune socială. Tot mă mai gîndesc să-mi iau tălpăşiţa, dar, fireşte; pe zi ce trece lucrul acesta devine tot mai greu de conceput, consecinţele probabile mi se par din ce în ce mai serioase, aşa că-i dau înainte, sperînd că voi trece, la un moment dat, de punctul psihologic din care nu mai există întoarcere şi că mă voi împăca cu soarta mea. între timp, mintea insistă să se întoarcă în trecut şi să-l rescrie: solicit slujba, ea mi se oferă,
27
26

dar, după ce fac turul campusului şi chibzuiesc bine, refuz politicos şi îndatoritor şi mă întorc la Londra cu maşina, fredonînd melodia de la casetofon, ca să-mi reiau niodul de viaţă obişnuit. Scot din sertar romanul eşuat şi constat că povestea începe, totuşi, să curgă. Mă îngrijesc ca subsolul din Bloomfield Crescent nr. 58 să fie transformat (fără efort) într-un apartament separat, şi o femeie încîntîtoare de vărsta mea, văduvă sau divorţată, îl închiriază, de-venind tovarăşa mea de petreceri şi prietena mea devotată. Mă surprind revenind mereu la reveria aceasta. Uneori, chiriaşul meu este bărbat, cu nişte consecinţe narative care seamănă prea izbitor cu maculatura Mills & Boon1 ca să le aştem pe hărtie, fie şi aici. Este ca şi cum aş fi, concomitent, două persoane: Helcn Reed, cea pe care o vede lumea, obişnuindu-se cu noul serviciu de la Universitatea din Gloucester, calmă, eficientă, conştiincioasă, şi o altă Helen Reed, nebună, derutată, decorporalizată, care trăieşte o viaţă paralelă altundeva, în capul
celei dintăi.
Strădania de a face ca cele două vieţi să se
desfăşoare în paralel este aproape insuportabilă. Tănjesc după ora de culcare, ca să le las pe cele două să se odihnească. Somnul este o binecuvăntare — dar, vai, o binecuvăntare pe care, prin definiţie, n-o putem degusta conştient. Poate că există un scurt moment de moleşeală delicioasă, cînd simţi că te scufunzi în somn, ca într-o anestezie, dar următorul lucru de care eşti conştientă este că s-a terminat, că te-ai trezit, probabil cu noaptea în cap, revenind la îngrijorările şi regretele tale, mult mai apăsătoare acum, şi-ţi este cu neputinţă să refaci sentimentul pe care l-ai avut cînd nu erai conştientă de ele. Mă
tentează să merg la Centrul medical şi să cer o reţetă pentru somnifere, dar am ajuns atît de dependentă de ele în lunile ce au urmat morţii lui Martin şi m-am simţit atît de năucă în dimineţile de după nopţile cînd dormeam cu ajutorul lor, încît sunt hotărătă să mă descurc fără ele, dacă pot.
Joi, 2o februarie. A doua întălnire cu toată grupa de studenţi. Şedinţă de lucru, ceea ce înseamnă că unul dintre ei citeşte din naraţiunea la care lucrează, iar ceilalţi o fac praf, eu avînd rolul de arbitru. Asta este organizarea cursului. Joia după-amiaza avem întotdeauna o şedinţă de lucru. Eu pot stabili tema seminarului de marţi: îi pot pune să facă exerciţii de compoziţie sau să discute un text prestabilit.
Russell Marsden i-a încurajat să vorbească sincer la lucrările practice, ceea ce pe mine mă cam sperie, după atmosfera hai-să-ne-sprijinim-reciproc de la cursurile serale de la Morley. Rachel McNulty a citit un fragment din romanul la care scrie, despre o fată ce creşte la o fermă din Ulster. Am găsit proza ei sensibilă şi convingătoare, chiar dacă necizelată, dar alţi doi studenţi au criticat-o pentru că nu făcea nici o referire la Probleme1. S-a pus întrebarea dacă poţi scrie despre Irlanda de Nord fară să menţionezi situaţia politică. Am sugerat, cu diplomaţie, că tensiunile familiale descrise în proza lui Rachel pot fi interpretate, simbolic, drept referiri la dezbinările întregii comunităţi, dar, spre lauda ei, Rachel a respins formula care i-ar fi salvat prestigiul, declarînd că există lucruri cu o mai mare valoare de universali-tate decît politica şi că despre asemenea lucruri dorea ea să scrie. Am fost de acord cu ea, în sinea
mea.
1. Casă editorială engleză specializată sentimentale şi literatură de consum.
în romane 1. „Probleme" (The Troubles), eufemism folosit cu referire la conflictele religios-politice din Irlanda de Nord.
29

28

Vineri, 21 februarie. Din cîte îmi dau seama, puţini — sau nici unul— dintre studenţii mei locuiesc în campus. Majoritatea împart apartamente sau au garsoniere în Cheltenham sau Gloucester, unii au un cămin pennanent la Londra sau altundeva şi nu-şi petrec aici decît trei zile din săptămănă, dor-mind în nopţile de marţi şi miercuri la pensiuni sau pe canapelele prietenilor. Ca atare, am senzaţia stranie că duc o viaţă de student în mai mare măsură decît ei. leri, după ora practică, am mers cu toţii la Arts Centre Cafe să bem un ceai, transformat într-un păhărel de băutură tare, şi am ascultat, invidioasă, cum îşi fac toţi planuri de a petrece sfîrşitul de săptămănă afară din campus. Cu cît ajung să cunosc mai bine campusul, cu atît mi se pare mai nepotrivit pentru a-i educa pe tineri să ia viaţa în piept. Dacă nu au maşini proprii, studenţilor le este greu să călătorească la Gloucester sau Cheltenham şi nici nu li se oferă cine ştie ce atracţii ca să merite efortul. Cele strict necesare traiului se pot găsi în campus: există un mic supermarket, o spălătorie automată, o bancă, o frizerie unisex, o libră-rie-cuTra-papetărie, cîteva baruri, braserii şi can-tine. Arts Centre are un program satisfăcîtor de concerte, piese aflate în turneu, expoziţii şi filme. După spusele lui Simon Bellamy, care a fost student aici cu cîţiva ani în urmă, mulţi tineri nu pleacă deloc din campus de la începutul pînă la sfîrşitul semestrului. Au la fe1 de multe contacte cu viaţa reală ca şi dacă ar locui în apartamentele pentru familişti din bazele aeriene strict secrete, împrejmuite cu sărmă electrificată, sau pe o vastă platformă spaţială, plasată pe orbită în jurul pămăntului. Dar Simon m-a asigurat că sunt foarte mulţumiţi: „Nu uitaţi că majoritatea se află pentru prima oară departe de casă. Fără consecinţe dureroase, pot vedea cum stau lucrurile cu sexul, cu drogurile, cu băutura. Contraceptive gratis, de la
30
Centrul de Sănătate. Nici o problemă cu beţia la volan. Nimeni nu-ţi cere să-ţi întorci pe dos buzu-narele, ca să vadă dacă ai droguri. Nimeni nu-ţi spune cînd să mergi la culcare şi cînd să te scoli, cînd să-ţi faci curat în cameră. E situaţia la care visează toti adolescenţii. Paradisul porcilor". Rănjea, inventariind toate atracţiile astea. Mă întreb, totuşi, dacă nu se satură după o vreme şi, dacă da, ce se întămplă. Una dintre cele mai deprimante privelişti din campus este o sală hidoasă, plutind în fum, cu podeaua acoperită cu linoleum, de la par-terul blocului Uniunii Studenţeşti, plină de jocuri mecanice şi de jocuri pe computer. Pare deschisă douăzeci şi patru de ore din douăzeci şi patm, şi înăuntru vezi totdeauna cîteva figuri catatonice, cu ochii pironiti pe ecrane sau pe tabela de scor, tresărind uneori, cînd apasă pe butoane sau trag de manete. Pentru asta să fi trudit atîta la baca-laureat, să fi petrecut nopţi albe aplecaţi deasupra formularelor de înscriere la universitate şi să fi golit buzunarele părinţilor? Ce bine îmi pare că Paul e student la Manchester şi că Lucy a obţinut un loc la Oxford - locuri adevărate, pline de oameni reali.
Mă pot vedea dobîndind năravuri proaste din cauza faptului că trăiesc aici. Căscioara mea este dotată cu un televizor şi săptămăna asta m-am uitat prea mult. Acasă, rareori deschid televizorul înainte de ştirile de la ora nouă, ba de obicei îl deschid şi mai tărziu, la un documentar de artă sau la un film. Săptămăna asta m-am uitat la televizor în timp ce-mi luam cina solitară, iar după aceea l-am lăsat să meargă, pentru că în momentul cînd îl stingeam tăcerea mi se părea mormăntală şi nu suport să ascult muzică la minusculul meu tranzistor. Am văzut tot felul de programe la care în mod normal nu mă uit, soap-operas, şi sitcomuri, şi seriale poli-ţiste, consumîndu-le metodic şi fără discriminare,
31

ca un copil hotărăt să dea gata o pungă cu dulciuri asortate. Ca distracţie simplă, stupidă, nimic nu bate televiziunea la începutul serii. Nici o scenă nu durează mai mult de treizeci de secunde, iar povestea sare de la un personaj la altul atît de iute, încît nu-ţi mai dai seama cît de artificial e totul.
Sămbătă, 22 februarie. Aseară, după ştiri, s-a dat la televizor filmul Stafia, şi m-am hotărăt să mă uit, deşi îl văzusem cu Martin — mai corect spus, m-am uitat din cauză că îl văzusem cu Martin. Avusese un surprinzător succes la premieră şi toată lumea discuta despre el. îmi aduc aminte că ne-a plăcut şi nouă, chiar dacă am dispreţuit exploatarea şmecheroasă a supranaturalului. Ţineam minte doar scheletul intrigii: un tăn&r este ucis pe stradă cînd îşi conduce iubita acasă şi, strigoi fiind, încearcă să o apere de agresorii care l-au asasinat, deşi este invizibil şi nu poate comunica cu fata decît printr-un medium. Puţinele detalii ale filmului care mi se cuibăriseră în minte erau efectele speciale: de exemplu cînd eroul se ridică de jos, parcă neafectat, şi nu-şi dă seama că a murit decît cînd îşi vede iubita ţinînd în braţe trupul său neînsufleţit; sau cînd răii dau ortul popii şi sunt imediat înhăţaţi de nişte umbre negre, care bolborosesc ceva şi-i tărăsc după ele în iad, cu toate urletele lor (o scenă care te unge la inimă!). Mi-am mai amintit că Whoopi Goldberg fusese grozav de comică în rolul mediu-mului escroc, derutat de faptul că s-a pomenit avînd legătură adevărată cu lumea ailaltă. Chestiile astea au fost la fel de bune şi la revizionare. Nu mă aştep-tam însă ca povestea de dragoste să mă impresioneze în aşa hal. Demi Moore, pe care am considerat-o totdeauna o actriţă prea rigidă, mi s-a părut acum incredibil de mişcîtoare în rolul eroinei cu inima sfăşiată. Cînd i se umpleau ochii de lacrimi, ochii mei nu mai puteau zăgăzui puhoiul. De fapt, pe
32
aproape toată durata filmului am plăns sau am răs, printre lacrimi, de Whoopi Goldberg. Ştiam, în străfundurile minţii, că filmul nu-i decît macula-tură ieftină, sentimentală, manipulativă, dar nu conta. Nu puteam opune nici o rezistenţă, nu doream sa. ma împotrivesc, tot ce voiam era să mă las dusă de extraordinarul val de emoţie pe care-l producea. Cînd eroul-fantomă îi aminteşte eroinei sceptice, prin intermediul personajului lui Whoopi Goldberg, de unele detalii intime ale vieţii lor domestice, pe care nimeni altul nu le-ar fi putut cunoaşte, iar Demi Moore se convinge că iubitul ei mort comunică într-adevăr cu ea, am simţit cum mi se face pielea de găină. Cînd eroul (deja i-am uitat numele, ca şi numele interpretului) dobîndeşte puteri depoltergeist şi le foloseşte ca s-o înspăimănte pe bruta care o terorizează pe Demi Moore, am tras un strigăt de bucurie şi am bătut din palme. lar cînd, într-o scenă de o tămpenie sublimă, către final, Whoopi Goldberg îi permite băiatului să intre în corpul ei, ca să poată dansa la sentiment cu Demi Moore, pe melodia languroasă pe care făcuseră dragoste la începutul filmului... ei bine, a fost cît pe-aci să leşin de plăcere trăită prin intermediar şi de dor. Am făcut după aceea o baie lungă şi fierbinte şi am băut încet un pahar de vin, derulînd în cap scenele favorite din film, iar înainte de culcare m-am masturbat, ceea ce nu mai făcusem din adolescenţă, imaginîndu-mi că măna mea devenise gazda măinii fantomei lui Martin, că Martin îmi provoca orgasmul.
Cînd m-am trezit, foarte devreme, eram depri-mată, ca de obicei, dar deloc ruşinată. Trăisem, într-un mod curios, un fel de catharsis.
Duminică, 23 februarie. Aseară, la petrecerea dată de familia Richmond, — momentul culminant al vieţii mele sociale din prima săptămănă petrecută la Universitatea din Gloucester. o seară destul de interesantă- Ei sunt proprietarii ui

căsuţe cochete dintr-un sat situat cam la zece mile depărtare, modernă,. dar construită cu gust, în stil tradiţional, din piatră de Cotswold. M-am rătăcit pe aleile rurale întunecate şi am ajuns ultima. Mi-a fost greu să reţin dintr-o dată atîtea feţe noi, dar, din fericire, Jasper îmi făcuse, la cafeaua băută cu el vineri în cancelaria profesorilor de la anii termi-nali, o succintă prezentare a tuturor invitaţilor.
Jasper însuşi mi-a deschis uşa şi m-a luat întru-cîtva prin surprindere, plantînd un sărut ferm pe obrazul meu. Nu ne cunoşteam de suficient de multă vreme, mi-am zis, pentru un astfel de bun-venit, dar l-am acceptat graţios. Ţinea într-o mînă un pahar de vin alb şi mi-am dat seama că nu era primul cu care se regala în seara aceea. Pe lîngă el se atinea un adolescent, care dădea mereu din cap,
unduindu-se, nervos.
— Oliver, ia paltonul lui Helen, îi porunci Jasper
şi făcu prezentările: Fiul meu, Oliver. Dănsa este Helen Reed, Oliver. Scriitoare. Romancieră.
— Şi Egg scrie un roman, anunţă Oliver, fară să
mă privească.
— Zău? am întrebat, politicos. Cine este Egg?
— Egg locuieşte la Londra, cu Milly, şi Anna, şi
Miles.
— Sunt personajele unui serial de televiziune...
îmi explică Jasper.
Mă ajută să mă dezbrac, folosindu-se de măna
cealaltă.
— Despre nişte tineri avocaţi, care locuiesc
împreună.
— In ultima vreme m-am uitat mult la televizor,
am mărturisit, dar pe ăsta trebuie că l-am scăpat.
— Cel mai mult îmi place de Miles, anunţă Oliver, privind pe deasupra capului meu.
— Hai, Oliver, vrei să pui paltonul lui Helen în cuier? insistă Jasper, înmănîndu-i haina. După aceea poţi să te uiţi la televizor. Nu mai trebuie să vină nimeni. Du-te, te rog.
34
Cînd Oliver se îndepărtă, cu paltonul meu în braţe, Jasper spuse:
— Oliver e autist. Trebuia să te previn, dar am uitat.
— Nu-i nimic, am spus.
— Crede că personajele din seriale sunt oameni reali.
— Sunt convinsă că nu e singurul care crede asta, am zis.
— Adevărat, spuse, zămbind, Jasper. M-a condus în sufragerie şi m-a prezentat lui Marianne, care stîtea lîngă uşă într-o rochie neagră impecabilă, înveselită de o broşă de aur apa-rent foarte scumpă, şi ajusta luminile. Camera, de dimensiuni generoase, cu un foc de buşteni trompe l'ceil, alimentat cu gaz, în vatra deschisă, are o mul-time de spoturi şi aplice de sus sau dejos, controlate de comutatoare pe care Marianne le răsucea mereu, încît aveai senzaţia că te afli pe scenă, poate într-un muzical de Stephen Sondheim: ai o conversaţie liniştită cu cineva într-un colţ şi deodată, brusc, te trezeşti scăldată într-un con de lumină şi toate cape-tele se întorc spre tine, parcă aşteptînd să slobo-zeşti o arie. Marianne lucrase în domeniul editorial şi am constatat că aveam unele cunoştinţe comune. Acum lucrează acasă, ca editor independent. Este mai tănără decît Jasper şi bănuiesc că este a doua lui soţie. Este atrăgătoare, într-un stil fbarte ferche-zuit (ojă aurie, asortată cu broşa) şi în societate e ageră şi mereu cu zămbetul pe buze; în timp ce-ţi vorbeşte, ochii îi fug prin toată încăperea, monito-rizîndu-i pe ceilalţi invitaţi.
Ceilalti musafiri erau următorii: Reginald Glover, profesorul marxist de istorie, hirsut, cu ochelari cu ramă de baga, şi soţia sa Laetitia, terapeut muzical, vegetariană şi (după cum a reieşit clar mai tărziu) o devotată Prietenă a Pămăntului. Colin Riverdale, un tănăr îmbujorat, lector la departamentul

Engleză şi soţia sa, Annabelle. Colin, se pare, este protejatul lui Jasper şi ţinea mult să facă impresie bună. Mi-a spus cîteva lucruri laudative despre Ochiul furtunii, cu referinţe atît de specifice, încît am fost sigură că răsfoise cartea abia cu o zi, două înainte, pregătindu-sc pentru întălnirea cu mine. Domeniul său este secolul al XVIII-lea — acelaşi cu al lui Jasper. Annabelle lucrează la Biblioteca Universitară şi, lucru de înţeles, părea istovită de efortul de a-şi face conştnncios datoria şi a îngriji trei copii, dintre care cel mai mic stîtea acum sus, la etaj, în patul soţilor Richmond, într-un sac de purtat bebeluşii. Abia dacă a scos cîteva cuvinte toată seara, iar la un moment dat a aţipit şi i-a căzut bărbia în piept. Nicholas Beck, profesorul de arte frumoase, cu tămplele argintate, fusese invitat ca să am şi eu un partener, dar numai pentru aşezarea la masă, fiindcă Jasper mă informase că profesorul este celibatar şi homosexual; habar nu am cu ce drept mi-a spus asta. S-a transferat destul de recent la Gloucester de la Cambridge şi are îndemănarea celor obişnuiţi să cineze în refectoriu, la masa de pe podiumul profesorilor1, de a discuta despre orice, fără să spună măcar un lucru profund sau memorabil. Jasper îl întreba într-una, îngrijo-rat, cum îi place vinul: se pare că Beck era cel care procurase vinurile pentru colegiul său de la Cambridge. Acesta îl aproba politicos, dar critica implicit oferta lui Jasper, e.g. „Vinurile roşii austra-liene s-au îmbunătăţit de nu le niai recunoşti".
Musafirii cei mai importanţi, despre care Jasper îmi dăduse cele mai multe detalii, erau Ralph şi Caroline Messenger. Despre el ştiam deja, fireşte, că este o personalitate frecvent prezentă la radio şi televiziune, mai ales la Start ofthe Week2, şi recen-zent de cărti de popularizare a ştiinţei şi filosofiei
1. In original, high table.
2. La început de săptămănă (engl.).
36
pentru ziarele de duminică. Aici are, oarecum, un statut de star: este profesor şi director al celebrului Centru Holt Belling pentru Ştiinţele Cognitive, un edificiu cu arhitectură neobişnuită, semănînd întrucîtva cu un observator astronomic, pe care Jasper mi l-a arătat cu degetul, de la fereastra biroului său, chiar din prima zi. Messenger se apropie de cincizeci de ani, după părerea mea, şi are un cap mare şi frumos: păr des, grizonat, pieptănat pe spate dinspre fruntea boltită, nas coroiat şi bărbie puternică. Din profil, îmi aminteşte de un împărat roman de pe o monedă veche. Caroline sau Carrie, cum i se spune familiar, e americancă. Trebuie că a fost uluitor de frumoasă în tinereţe, căci încă are un chip drăgălaş, cu ochi mari, bovini şi păr blond, străns într-o coadă, dar, la standardele severe de astăzi, silueta de matroană o dez-avantajează. Purta o superbă rochie înfoiată de mătase, care îi punea în valoare formele pline. Fără îndoială că cei doi alcîtuiesc o pereche deosebită. Ea i se adresează pe numele de familie, „Messenger", ceea ce are un efect de o stranie ambiguitate, pe jumătate respectuos, pe jumătate comic. într-un fel, această adresare pare a face parte dintr-un plan de a-l aşeza deasupra muritorilor de rînd, cu eurile lor domestice indicate de numele de botez şi cupersoreae-le lor profesionale indicate de numele de familie; în acelaşi timp, formalismul nepotrivit al unei soţii care se adre-sează soţului pe numele de familie, parcă şi-ar bate joc de pretenţia lui de a pune o distanţă rece între ei. N-am avut timp decît să schimb cîteva cuvinte cu el, înainte de a fi poftiţi la cină. Are o conversaţie sinceră, însufleţită, în care folosirea ocazională a americanismelor se combină cu un accent londonez cam plebeu. De aceea este favoritul mass-media, spune Jasper: discursul lui nu e plictisitor, ca al unui universitar scorţos.
La masă am fost aşezată în faţa lui Carrie şi am constatat că şi cu ea'este uşor să legi o conversaţie, fiindcă e deschisă şi prietenoasă, ca mai toţi america-nii. Mi-a declarat că i-au plăcut cărţile mele, dar n-a considerat necesar să mi le descrie, ca dr. Riverdale, ca să-mi demonstreze că le cunoaşte. Mi-a dat cîteva sfaturi utile despre cum să-mi fac cumpărăturile la Cheltenham; se pare că ea merge des la n-iagazine. Jasper mi-a spus că are banii ei, separaţi, adău-gînd: „Cred că de asta-i este fidel Ralph, în felul lui". Ce fel de fel? am vrut eu să ştiu. „Păi, Carrie i-a spus lui Marianne că au un soi de înţelegere, ea el să n-o facă de răs pe tentoriul ei. Are suficiente ocazii să fie Don Juan cînd este departe de casă. La conferinţe sau în timpul escapadelor mediatice. Odată, Private Eye s-a referit la el, numindu-l Media Dong1. Jasper chicoti amintindu-şi şi mă întrebă dacă văzusem seria de programe TV ale lui Messenger despre Problema minte-trup. „Parţial", am răspuns.
Adevărul este că n-am văzut decît ultimele trei minute din ultimul episod al serialului, şi chiar şi pe alea întămplător. Erau programate prea devreme pentru mine şi oricum, din lenc, am tendinţa să evit emisiunile ştiinţifice, dar acum îmi părea rău că nu le urmărisem. Imi aduc aminte de capul ăla mare, roman, întorcîndu-se cu ceafa la un aparat (ceva de genul unui encefalograf, în care era introdus un pacient întins pe spate, ca un obiect care urma să fie azvărlit dintr-o ţeavă de tun), aplecîndu-se spre camera de filmat din planul apropiat şi spunînd, aproape răutăcios: ^A.tunci, este fericirea - sau nefe-ricirea - o problemă condiţionată numai de sărmele
din capul dumneavoastră?"
Capul pare disproporţionat de mare cînd îl vezi
pe Ralph întreg, fiindcă picioarele-i sunt cam scurte.
Are o ceafă groasă, ca de taur, şi umeri laţi, rotunzi, care împing capul înainte ca pentru a provoca, într-un fel care te intimidează. Indubitabil, i se simţea prezenţa aşa cum nu se simţea prezenţa niciunui alt invitat de la acea petrecere - genul de prezenţă pe care o au starurile de film sau politi-cienii de talie internatională. L-am privit tot timpul, pe furiş, pe diagonala mesei, ca să încerc să analizez acea prezenţă, acel efect de a fi permanent luminat de bliţuri şi de a nu clipi. o dată, ochii mei 8-au întălnit cu ai lui şi mi-a zămbit larg. Eram prea departe unul de celălalt ca să putem vorbi. Masa era prea lungă, iar invitaţii prea mulţi, ca să se desfăşoare o conversaţie unică. în colţul nostru, prezidat de Jasper, discutam despre moda curentă a adaptărilor cinematografice după romane clasice, comparînd două versiuni rivale după Emma1 (Nicholas Beck se plîngea, pedant, că în ambele peluzele fuseseră, în mod evident şi anacronic, tunse cu maşina), cînd, dintr-o dată, cei de la capătul celă-lalt ridicară tonul. Laetitia Glover şi Ralph Messenger se ciondăneau pe probleme ecologice.
— Pămăntul nu ne aparţine, noi aparţinem pămăn-tului, declară ea, pios. Pieile roşii o ştiau prea bine.
— Pieile roşii? Te referi la indivizii ăia care pu-neau pe fugă o turmă întreagă de bizoni, obligîndu-i să plonjeze în prăpastie, ca să-şi taie o halcă de fript?
— Citez din discursul ţinut de Şeful de trib Seattle la mijlocul secolului al XIX-lea, cînd Guvemul american a vrut să cumpere teritoriul tribului său, replică, înţepată, Laetitia.
— Cunosc şi eu discursul în chestiune, zise Ralph. A fost scris de scenaristul unei docu-drame, pentru televiziunea americană, în 1971.
Annabelle Riverdale, scoasă din letargie de schimbul acesta de replici, slobozi o rafală de răs,
1. Ciocanul mass-media (engl.). 38
1. Roman de Jane Austen.
39

după care, ruşinată de hniştea instaurată brusc, se
prefăcu nevinovată..
— Nu ştiu nimic despre nici un program de tele-viziune, spuse Laetitia, îmbujorîndu-se. Am citit despre asta într-o carte. Tot din ea s-o fi inspirat şi
scenaristul tău.
— Ba el a născocit singur toată daravera, nu se lăsă Ralph, şi pe urmă lumea a început să-l citeze în tratatele despre protecţia mediului, de parcă s-ar fi
referit la un fapt istoric.
Laetitia privi spre soţul ei, căutînd sprijin, dar acesta îşi ţinea capul aplecat, nedorind probabil să-şi periditeze reputaţia academică pe un teren atît de nesigur. Galant, Jasper îi întinse un colac de salvare:
— Chiar dacă nu este un fapt istoric, Ralph, sentimentul poate fi cît se poate de autentic.
— Dimpotrivă, este absolut fals, replică Ralph. Noi nu aparţinem pămăntului. Pămăntul ne apar-ţine nouă, pentru că suntem animalele cele mai
inteligente care-l populează.
— Ce aroganţă, ce eurocentrism, suspină Laetitia,
închizînd ochii, ca să se disocieze cît mai ferm de
acea opinie odioasă.
— Ce vrei să spui prin eurocentrism? întrebă
Ralph, repezindu-şi capul înainte, provocator. Unul cîte unul, noi, ceilalţi, ne-am oprit din
mestecat şi am amuţit.
— Coloniştii europeni au fost aceia care au privit pămăntul ca pe ceva de cumpărat, de vîndut şi de exploatat, zise Laetitia. Aborigenii posedă instinc-tul natural de a-şi conserva habitatul şi de a-i folosi
resursele cu parcimonie.
— Dimpotrivă, doar limitarea lor tehnologică i-a
împiedicat pe primitivi să-şi facă zob mediul la o scară care ne-ar lăsa cu gura căscată, o contrazise
Ralph.
— Nu înţeleg cum poţi fi aşa de sigur, zise ea.
—Polinezienii au şters de pe faţa pămăntului jumătate din speciile de zburătoare din insulele
40
Hawaii, cu mult înainte să ajungă acolo căpitanul Cook. în Noua Zeelandă, maorii au căsăpit toată populaţia de păsări Moa gigantice, lăsînd majori-tatea leşurilor nemăncate. Indienii Yuqui dinjungla boliviană doboară copaci întregi ca să ajungă la fructe. Conservarea mediului este un concept al civiliza-ţiilor avansate.
— Messenger, nu mai face pe grozavul, porunci Caroline şi am răs cu toţii, uşuraţi.
— Nu fac decît s-o pun pe Laetitia pe calea cea bună, zise el, blajin.
— Ba nu, o hărţuieşti.
— Da, interveni Marianne, care şedea în capul mesei, cu Ralph la dreapta şi Laetitia cu două locuri mai departe, spre stînga. Dă-i pace lui Letty, Ralph, şi ajută-mi să duc vasele la bucîtărie.
El zămbi şi o urmă pe Marianne la bucîtărie, cărînd un tum de farfurii murdare, cu aerul că era încîntat de ceea ce facuse, ca un ştrengar care refuză să se căiască, iar Laetitia afirmă, cu voce plîngăreaţă, că ştie să se apere şi singură.
Jasper mai destupă două sticle de Gum Tree Pinot Noir (sau ce-o fi fost) şi dădu ocol mesei, reumplînd paharele. M-am folosit de ocazie ca să mă duc la toaletă, dar probabil că interpretasem greşit indica-ţiile lui Jasper, fnndcă prima uşă pe care am des-chis-o a fost a unui dulap pentru mături, iar cea de a doua dădea spre grădina din dos. Am făcut cîţiva paşi afară, ca să inspir cîteva guri binevenite de aer rece şi proaspăt, şi m-am pomenit privind, de-a curmezişul unei mici curţi păvate, în bucîtîtia luminată a giorno. Ralph Messenger o răstignise pe gazda noastră pe uşa bucîtăriei, într-o îmbrăţişare pătimaşă, iar ea îşi înfigea ghearele lăcuite cu ojă aurie în fesele lui. Marianne îşi ţinea ochii închişi, dar, oricum, nu m-ar fi putut vedea pe întuneric. Se părea că Jasper Richmond avea informaţii eronate despre „înţelegerea" dintre Messengeri: fie că nu exista nici o înţelegere, fie că era, acum, încălcată.
41

Azi-dimineaţă m-am trezit cu o vagă mahmureală şi dispepsie după consumul de mîncare şi de vin de aseară (mă tem că depăşisem limita admisă cînd m-am întors cu maşina acasă, dar am condus cu multă atenţie), aşa că după micul dejun m-am dus la plimbare, să iau puţin aer. Cerul nu făgăduia nimic bun — o pătură de nori negri îşi tăra jos burta de la un orizont la altul — şi a început să plouă de cum am plecat de acasă. A-mi tărşăi picioarele prin campus într-o dimineaţă ploioasă de duminică nu era o experienţă de natură să-mi ridice moralul, dar am perseverat, transformînd plimbarea într-o ocazie de a explora geografia acestui loc şi de a învăţa poziţia diferitelor departamente şi facultăţi. Clădirile înălţate în anii '6o şi '7o n-au rezistat bine timpului. Faţadele lor de beton armat absorb ploaia pe porţiuni, ca sugativa, iar panelele si plăcile de faianţă strident colorate cu care sunt ornate, menite să mai îndulcească griul preponderent, sunt ciobite, sau crăpate, sau, în unele locuri, absente cu desă-vărşire. Centrul pentru Ştiinţe Cognitive al lui Ralph Messenger dă impresia că a fost construit mai recent, după norme mai exigente. Este un edificiu rotund, cu trei etaje şi acoperişul în formă de cupolă, cu o indentaţie pe mijloc, semănînd mult cu un observator, numai că fără fanta pentru telescop. După spusele lui Jasper Richmond, a fost construit cu bani de la firma de computere Holt Belling, după o licitaţie internaţională. Se presu-pune că domul divizat reprezintă cele două emisfere ale creierului. Pereţii sunt din oglinzi. Mă întreb ce reprezintă ele — poate vanitatea oam.en.ilor de ştiinţă
cognitivi?
Ceva mai tărziu am dat peste o altă construcţie
de formă ciudată, de data asta octogonală. S-a dove-dit a fi o capelă ecumenică şi un loc de întălnire interconfesional, folosit de mai multe credinţe creştine şi totodată (judecînd după ammţurile prinse
42
cu ace pe avizierul din hol) de budişti, bahaişti, meditatori transcendentali, entuziaşti ai yoga, devotaţi Tai-chi şi alte grupări New Age similare. Ceea ce m-a facut să intru în clădire însă au fost frănturile unui imn cunoscut, pe care, în copilăria mea, îl cîntam în biserica noastră parohială. „O Doamne, Dumnezeul meu, cînd eu, cu smerită uimire..." Am, verificat la afişier: într-adevăr, tocmai începuse liturghia catolică. Urmîndu-mi imboldul sufletesc, m-am strecurat în capelă şi m-am aşezat în ultima strană.
Poate că e timpul să recunosc faţă de mine însămi că sunt total derutată şi inconsecventă în privinţa problemelor religioase. Sunt extrem de recunoscîtoare că mi s-a dat o educaţie catolică, deşi, din cauza ei, am trecut, în copilărie şi adoles-cenţă, prin chinuri inutile, pricinuite de vinovăţie, frustrare şi plictiseală. Privind acum în urmă, nu simt decît o afecţiune nostalgică faţă de călugă-riţele care m-au educat, deşi cele mai multe dintre ele aveau minţile mai mult sau mai puţin rătăcite din cauza superstiţiilor şi a abstinenţei sexuale — lucruri pe care făceau tot posibilul să mi le inoculeze şi mie. In tirnpul celui de al doilea semestru petrecut la Oxford, am încetat să mai fiu o catolică practi-cantă şi cain tot atunci mi-am pierdut virginitatea. Cele două evenimente erau legate străns: n-aş fi fost sinceră dacă aş fi mărturisit drept păcat un lucru pe care l-am găsit atît de eliberator, nici dacă aş fi jurat să nu mai fac. Imediat a urmat, ca o consecinţă a acestei decizii morale sau ca o raţio-nalizare a ei, e greu de spus, respingerea intelec-tuală a restului dogmei catolice. După cîţiva ani, prin mijlocirea multor disimulări şi falsificări, am fost cununată într-o biserică catolică, ca să nu-mi supun părinţii unor suferinţe nemeritate, dar şi pentru că, în ultimă instanţă, nu m-aş fi simţit căsă-torită cum se cuvine dacă aş fi mers doar la oficiul
43

stării civile. Cînd mi-a venit şi mie rîndul să aduc pe lume copii, i-am botezat, tot sub pretextul că vreau să le fac pe plac lui mami şi lui tati, dar, de fapt, pentru că, altminteri, n-aş fi avut pace în suflet. Botezul ne dădea şi posibilitatea să-i înscriem, la moroentul potrivit, la o şcoală primară catolică. Martin nu s-a împotrivit, deşi era ateu, fiindcă recunoştea că şcoala primară catolică locală era mult mai bună decît şcolile de stat, iar în etapa respectivă a vieţilor noastre nu ne-am fi putut permite o şcoală particu-lară. El considera că nu era nimic rău dacă ne expuneam cophi la miturile ceva mai benigne ale catolicismului, cum ar fi Crăciunul, îngerul păzitor, ideea că te duci în Rai după moarte, atît timp cît eram şi noi pe aproape, ca să curmăm orice tendinţă spre morbiditate sau fanatism, şi că, oricum, se vor lepăda singuri de orice concepţie greşită pe care şi-ar fi putut-o însuşi, exact cum s-a şi întămplat. Copiii sunt extraordinar de perceptivi. Paul şi Lucy s-ar fi zis că-şi dădeau seama intuitiv, chiar şi la vărsta de cinci sau şase ani, că la şcoală trebuie să se prefacă a crede în lucruri în care nu credea nimeni acasă, şi poate şi viceversa, reuşind, cu un aplomb remarcabil, să ducă o viaţă dublă. în cursul gimnazial - de data asta laic - au devenit la fel de indiferenţi faţă de religie ca majoritatea colegilor lor, dar îmi place să cred că au dobîndit din primii ani de şcoală un simţ etic situat deasupra mediei, precum şi o nepreţuită cheie de interpretare a litera-turii şi artelor din ultimele două sute de ani. (M-a şocat constatarea că unii studenţi de la seminarul dejoia trecută n-au înţeles aluzia lui Rachel McNulty la povestea Martei şi a Mariei din Noul Testament.)
După prima comuniune a lui Paul şi Lucy, nu ne-am mai dus la biserică în formaţie familială com-pletă decît la cununii, înmormăntări şi la liturghiile nocturne de Crăciun, unde mergeam cu părinţii mei, de dragul tradiţiilor de odinioară. Dar, după decesul
44
lui Martin, am început să merg din nou la slujba de duminică de la biserica parohială, de una singură, dintr-un amestec de motive confuz. Aveam o nevoie disperată de consolare şi de întărirp şi poate că nutream teama superstiţioasă că Dumnezeul catolic mă pedepsise pentru apostazia mea, şi că era bine să mă împac cu El pînă nu ne făcea ceva groaznic, mie sau copiilor mei. Dar consolarea nu mi-am găsit-o niciodată, iar spaima a devenit, cu trecerea timpului, ceva infam. Mi-a făcut plăcere să văd fetiţe oficiind la altar, dar altminteri nu s-au schimbat multe de cînd am călcat ultima oară într-o biserică catolică. Preotul era un irlandez lipsit de carismă, care oficia slujba de parcă ar fi fost o treabă de rutină, pe care trebuia s-o facă cineva, şi cu cît mai repede, cu atît mai bine, iar predicile lui trădau o simplitate de gîndire jignitoare. Nu trebuie să mai spun că nu m-am dus la spovedanie sau la împărtăşanie şi că, după cîteva săptămăni, am încetat să mai merg la biserică.
Dar de ce am intrat astăzi în capelă? Aveam moralul foarte scăzut şi presupun că am crezut că atmosfera din capelă va fi alta decît cea din biserica parohială, cum şi era, numai că nu te inspira deloc. Interiorul era deprimant de anost şi de golaş, lipsit de orice urmă de artă sau de simbolism religios care i-ar fi putut jigni pe unii vizitatori. o masă simplă de lemn servea drept altar, iar în jurul ei cîteva scaune erau aranjate într-un arc de cerc neregulat. Majoritatea enoriaşilor erau tineri, lucru firesc, avînd în vedere că profesorii şi familiile lor nu locuiau prin apropiere. M-a surprins - nu neapărat plăcut -să-i văd pe soţii Riverdale, cu copiii mici, în partea cealaltă a capelei. Am încercat să mă fac mică de tot, dar nu mi-a scăpat zămbetul adresat mie de Colin, în mijlocul rugăciunii de slavă.
Liturghia s-a celebrat într-un stil neprotocolar:
cel ce oficia la altar purta^trening şi tenişi, iar muzica,
45

dirijată de o fată în jeans, cu chitară, consta din melodii şi ritmuri folk. Odraslelor corpului profesoral li se permitea să se plimbe sau să se tărască de-a buşilea prin încăpere, împingînd sau trăgînd de jucăriile Fisher-Price, sau, poate, preotului tănăr care oficia îi lipsea curajul să pretindă ca proge-niturile să fie ţinute din scurt. Am descoperit că era duminica a doua din Postul Paştelui. (Postul Paştelui! Ce ghem de amintiri şi ennoţii uitate stărnesc cele două cuvinte! Post şi abstinenţă în Miercurea Cenuşii şi petele negre de cenuşă de pe frunţile fetelor şi profesoarelor de la şcoală, păstrate cucernic toată ziua... „Renunţarea" la dulciuri şi la zahărul din ceai... Bucuria de a te îndopa ca un porc cu ciocolată, în Duminica Paştilor... Există plăceri generate de abstinenţă pe care mulţi tineri nu le vor cunoaşte niciodată.) Prima lectură a fost a poveştii lui Avraam şi Isaac, o pildă bună, dar şi oripilantă, după cum a demonstrat Kirkegaard. Ai fi putut spera că se va face o aluzie la Teama şi tremuratul, într-o omilie pornită de la acest text şi rostită într-o liturghie academică, dar de unde atît belşug. Tănărul preot a explicat-o ca pe o poveste simplă despre supunerea la voinţa Domnului şi s-a concentrat asupra „binecuvăntărilor" meritate de Avraam, în consecinţă. Evanghelia a fost istorisirea despre Transfigurare, sfîrşind cu „discuţia aposto-lilor despre ce ar putea să însemne «învierea din morţi»". Chiar aşa!
După terminarea slujbei, mi-a fost imposibil să evit să vorbesc cu cei doi Riverdale.
— N-am ştiut că eşti papistaşă, zise Colin, zăm-bind şi punînd ultimul cuvănt între ghilimele ironice. Dacă mi-ar fi citit şi alte cărţi, în afară de Ochiul furtunii, ar fl ghicit că fusesem educată de
catplici.
— Nu sunt practicantă, i-am răspuns. Am intrat dintr-un impuls; treceam pe aici din întămplare.
46
— Ei bine, oiţele rătăcite sunt primite cu braţele deschise, zise el, remarcă pe care am considerat-o cam obraznică, deşi el intenţionase să glumească.
— Dă-mi voie să te prezint părintelui Steve, ca-pelanul nostru cu jumătate de normă, continuă el.
— Nu, mulţumesc, am refuzat eu, cu răceală. Trebuie să plec.
La despărţire, Annabelle mi-a adresat un zămbet gînditor, părînd că-şi cere iertare.
întorcîndu-mă la la maisonette, m-am oprit la supermarket să cumpăr trei ziare păntecoase de duminică şi mi-am petrecut după-amiaza citind cu nostalgie despre toate noile piese, filme, expoziţii etc. din Londra. Chiar înainte de a se însera am mai facut o plimbare. Se înseninase şi am prins un asfinţit hibernal. Gardul de sărmă de pe perimetru, reflectînd lumina piezişă, a fost incendiat scurt, ca o rezistenţă dintr-un prăjitor de păine, apoi s-a stins cînd soarele a lunecat îndărătul unui deal înde-părtat. Am din ce în ce mai mult senzaţia că mă aflu într-o închisoare deschisă: aş putea ieşi cu uşurinţă, tănjesc sa ies, dar consecinţele previzibile ale unei evadări mă ţin aici, legată de cuvăntul de onoare. Trebuie să-mi efectuez sentinţa.
47

3
în miercurea celei de a doua săptămăni a semestrului, Ralph Messenger şi Helen Reed se întălnesc întămplător, la ora prănzului, la Casa Frofesorilor. Helen este în hol, unde admiră expo-ziţia de pictură a unui artist local. Ralph o zăreşte cînd intră pe uşa turnantă şi se apropie pe la spate.
— Ce impresie îţi fac? o întreabă, lîngă umărul
ei, facînd-o să tresară.
— Oh! Bună ziua... mă gîndeam că... dacă ar fi
foarte ieftine, aş putea cumpăra una ca să-mi înve-
selesc livingul.
— Da, da, sunt destul de vesele, spune el, privind
picturile cu capul înclinat, apreciativ, într-o parte. Sunt peisaje pictate brutal în lugubre culori acrilice, întălnite rareori, sau niciodată, în natură.
— Da, şi nici nu sunt scumpe. Dar, cumva...
— Cumva sunt absolut hidoase.
Ea răde:
— Mă tem că ai dreptate.
—Ai luat masa?
— Tocmai voiam să merg la autoservire.
— De ce n-am mănca împreună?
— Bine. Mi-ar face plăcere.
— Dar nu la autoservire.
— De obicei nu mînănc mult la amiază, zice ea.
— Nici eu, dar prefer să o fac în condiţii decente. încăperea de la etajul doi este un restaurant în toată regula, cu chelneriţe şi vaze cu flori de plastic pe mesele acoperite cu feţe de masă. Se aşează lîngă o fereastră cu vedere spre lac. Helen comandă o salată, Ralph, paste din meniul zilei şi iau împreună o sticlă mare de apă minerală efervescentă.
48
— De fapt, durninica trecută intenţionasem să te chem la cafea, mărturiseşte Ralph. Te-am văzut plimbîndu-te prin ploaie şi dădeai impresia că ţi s-au înecat corăbiile...
— Cum adică, m-ai văzut? Helen pare contra-riată şi nu pe de-a-ntregul mulţumită de ce i-a fost dat să audă.
— De la fereastra biroului. Ai trecut pe lîngă Centru, iar eu chiar în momentul acela mă uitam pe geam.
— Dar ce căutai la birou duminică dimineaţa?
— 0, răspunde el vag, încercam să mai înaintez cu munca. Chiar am ieşit din clădire să-ţi vorbesc, dar nu te-am mai găsit. S-ar fi zis că te-a înghiţit pămăntul.
—Nuzău?
Pare uşor ruşinată.
—Unde dispăruseşi?
— Intrasem în capelă.
—Dece?
— De ce intră oamenii în capele duminica dimineaţa?
— înseamnă că eşti credincioasă? Vocea lui a luat un ton care exprimă dezapro-barea sau, poate, dezamăgirea.
—Am o educaţie catolică. Nu mai cred, dar...
— A, atunci e bine.
— De ce spui asta?
— Păi, cu habotnicii nu poti să discuţi ca lumea despre absolut nimic. Presupun că de-aia nici nu m-am gîndit că ai putea fi în capelă. Te catalogasem deja ca o persoană inteligentă şi raţională. Dar ce-ai căutat acolo, dacă nu eşti credincioasă?
— Ei bine, nu cred literă cu literă în toată tără-şenia. Ştii la ce mă refer, Imaculata Concepţie, Transsubstanţierea, Infailibilitatea Papei şi aşa mai departe. Dar uneori îmi spun că în spatele lucrurilor acestora trebuie să fie ceva adevărat. Cel puţin sper că este.
—Dece?
— Altminteri, viaţa nu are sens.
— Eu nu găsesc că este aşa. Pentru mine, viaţa este foarte interesantă aşa cum e şi mă satisface pe
deplin.
— Te numeri printre norocoşi. Eşti sănătos, bine
situat financiar, ai reuşit în profesie...
—Dartu nu?
— Ba, presupun că da, pînă la un punct. Dar milioane de oameni nu se pot lăuda cu acelaşi lucru.
— Hai să nu ne batem capul cu ei, pentru moment. Ce poţi să-mi spui despre tine? De ce nu-ţi ajunge viaţa? De ce mai ai nevoie şi de religie?
—Nu am nevoie de ea, de fapt. Adică, m-am descurcat fără ea aproape toată viaţa, de cînd sunt adultă, dar există momente... Mi-am pierdut soţul,
ştii, acum un an.
— Da, am auzit.
Ea face o scurtă pauză, ca şi cînd ar aştepta ca el să mai adauge ceva, de exemplu „îmi pare rău", dar
eltace.
— S-a întămplat pe neaşteptate, fară nici un
avertisment. Anevrism cerebral. Ne mergea atît de bine cînd s-a întămplat! Martin tocmai fusese avansat, iar ultimul meu roman fusese premiat - ne gîndeam să tocăm banii de la premiu pe o vacanţă. Chiar ne uitam prin pliante cînd...
Se opreşte, evident tulburată de amintire. Ralph Messenger aşteptă, răbdător, să continue.
— Cînd s-a prăbuşit. A intrat direct în comă şi a
murit la spital, în ziua următoare.
— Un traumatism serios pentru tine, dar, pentru
el, o moarte frumoasă.
— Cum poţi vorbi aşa?
Pare şocată, apoi indignată, destul de furioasă ca să se ridice şi să-l lase singur la masă.
— N-avea decît patruzeci şi patru de ani. Ar mai fi putut trăi mulţi ani fericiţi.
50
—Cine ştie? Ar fi putut contracta după un an vreo boală degenerativă oribil de dureroasă.
— Sau poate că nu.
— Da, poate că nu, concede Ralph.
— Poate că ar fi trăit o viaţă lungă şi fericită şi ar fi scris o groază de documentare radio geniale, ar fi avut nepoţi, ar fi călătorit în jurul lumii... tot felul de lucruri.
— Dar toate astea îl lasă indiferent acum. Şi nici n-a avut timp să se gîndească la ele înainte de moarte. Aşa că a murit plin de speranţă. De aceea spun că a fost o moarte frumoasă.
Ospătăriţa se apropie cu felurile comandate, iar ei îşi întrerup conversaţia cîteva minute, pînă îi serveşte. Helen se foloseşte de interludiu ca să se calmeze.
— Deci, crezi că, atunci cînd murim, pur şi simplu încetăm să mai existăm? întreabă Helen după ce chelneriţa s-a îndepărtat.
— Nu la modul absolut. Atomii trupului meu sunt indestructibili.
—Dar sinele tău, spiritul, sufletul... ?
— Din punctul meu de vedere, astea nu-s decît modalităţi de a vorbi despre unele activităţi cere-brale. Cînd creierul nu mai funcţionează, respec-tivele activităţi încetează prin forţa lucrurilor.
— Ceea ce nu te umple de disperare?
— Deloc, zice el vesel, înfaşurînd în jurul furcu-liţei panglici de tagliatelle înmuiate în smăntănă. De ce m-ar umple ?
îşi vără în gură pastele aburinde şi mestecă viguros.
— Păi, mie mi se pare lipsit de sens să-ţi petreci ani şi ani înmagazinînd cunoştinţe, acumulînd expe-rienţă, străduindu-te să fii bun, luptînd să ajungi cineva, cum se spune în popor, dacă nimic din fiinţa ta nu rămăne după moarte. Ca şi cum ai construi un splendid castel de nisip sub nivelul fluxului.
51

—Aceea-i singura parte a plajei pe care poţi construi un castel de nisip, Oricum, eu sper să las o amprentă permanentă în istoria ştiinţei cognitive, înainte să dispar. Trebuie să speri că vei face acelaşi lucru în literatură. Poftim, un fel de viaţă după
moarte. Singurul fel.
—Bine, bine, dar numărul autorilor care mai sunt cu adevărat citiţi după moarte este minuscul. Majoritatea suntem reciclaţi, literalmente sau în
sens metaforic.
Helen împinge cîteva foi boţite de lăptucă verde,
cu peţiolii maronii, spre marginea farfuriei şi taie
carnea care a mai rămas.
— De fapt, ce se înţelege prin ştiinţă cognitivă?
— Studierea sistematică a minţii, explică el. Este ultima frontieră a investigatiei stiintifice.
—Chiar?
— Fizicienii au cam terminat de catalogat cos-
mosul. Pentru ei, a produce o teorie universală este o simplă chestiune de timp. Descoperirea ADN-ului a transformat, o dată pentru totdeauna, biologia. Conştiinţa rămăne cea mai întinsă pată albă de pe harta cunoaşterii omeneşti. Ştiai că ăsta-i Deceniul
Creierului?
— Nu, cine a zis?
— De fapt, cred că preşedintele Bush. Numai că el vorbea în numele comunităţii ştiinţifice. în ultima vreme, tot soiul de oameni au devenit interesaţi de subiect: medici, biologi, zoologi, neurologi, psihologi
evoluţionişti, matematicieni.
—Tii din care categorie faci parte?
—— Eu am început ca filosof. Am studiat morala la Cambridge, mi-am luat doctoratul în Filosofia Minţii. Pe urmă am plecat cu o bursă în America şi m-am apucat de computere şi IA...
—IA?
—Inteligenţa Artificială. A fost odată ca nici-
odată cînd problema conştiinţei nu interesa pe 52
nimeni, cu excepţia cîtorva filosofi. Acum, e cel mai îndrăgit joc din oraş.
— Dar care anume e problema? insistă Helen. Ralph chicoteşte:
— Nu găseşti nimic surprinzător sau uluitor în faptul că eşti o fiinţă conştientă?
— De fapt, nu. Ba da, găsesc, dacă vorbim despre conţinutul conştiinţei mele. Emoţii, amintiri, senti-mente. Toate, foarte problematice. La ele te referi?
— Da, constituie şi ele o părticică. în literatura de specialitate se numesc qualia.
— Qualia?
— Calitatea specifică a experienţelor noastre subiective despre lume - bunăoară, mirosiil cafelei, gustul ananasului. Sunt inconfundabile, dar foarte greu de descris. Incă nu s-a priceput nimeni cum să le explice. încă n-a dovedit nimeni că există în rea-litate.
Observînd că ea e gata să protesteze, adaugă:
— Fireşte, par destul de reale, dar nu este exclus să fie doar impleinentări ale unor lucruri mult mai fundamentale şi mai mecanice.
— „Reţeaua de sărme din creier"? întreabă ea, punînd, prin intonaţie, expresia între ghilimele. Ralph zămbeşte, flatat:
— Te uiţi la emisiunile mele?
— Mi-e teamă că n-am văzut decît o bucîţică.
— Bine, eu nu merg pînă la capăt cu neurologii. OK, mintea este o maşină, dar o maşină virtuală. Un sistem de sisteme.
— Poate nu e deloc un sistem.
—Aici te înşeli. Totul în univers este sistem. Dacă eşti om de ştiinţă, trebuie să porneşti de la această premisă.
— Presupun că de-aia m-am lăsat de ştiinţe la şcoală, de-ndată ce s-a putut.
— Nu, presupun că te-ai lăsat fiindcă vă erau administrate în linguriţe de plictiseală distilată...
53

Oricum, problema conştiinţei este, în esenţă, dihotomia minte-trup, lăsată nouă moştenire de Descartes. Doctoranzii mei au poreclit Centrul „Atelierul minte-trup". Ştim că mintea nu înseamnă ceva fantomatic, nematerial, că nu este „sufletul maşinii". Dar din ce este tbrmată ea? Cum explici fenomenul conştiinţei? Să fie oare numai activitatea electro-chimică a creierului? Neuronii care se des-carcă, neurotransmiţătorii sărind peste sinapse? Intr-un sens, da, asta-i tot ce putem observa. Astăzi, poţi face scanări PET şi scanări MRI, care-ţi arată diferite porţiuni ale creierului, luminîndu-se ca la jocurile mecanice, pe măsură ce subiectului îi sunt provocate variate emoţii şi senzaţii. Dar cum se traduce toată activitatea asta în gînduri? Dacă a traduce este cuvăntul potrivit - probabil că nu este. Există, oare, un mediu de exprimare preverbal pentru conştiinţă - „mentaleza" - care, într-un anumit mo-ment, cu anumite scopuri, este articulat de porţiu-nile specifice ale creierului specializate în limbaj? lată cîteva exemple de întrebări care mă preocupă.
— Dar dacă sunt întrebări fară răspuns ?
— Există, în domeniul meu, oameni care împăr-tăşesc această părere. Li se spune misterieni.
— Misterieni. Imi place cum sună, zice ea. Cred că şi eu sunt o misteriană.
— După ei, conştiinţa este un dat ireductibil, evident, despre lume, care nu poate fi explicat cu alţi tenneni.
— 0, eu credeam că e mai degrabă ceva de genul „capabilităţii negative" a lui Keats, spune Helen. După voce, pare dezamăgită.
—Asta ce mai e?
—»Cînd omul este capabil să trăiască în mijlocul incertitudinilor, misterelor, îndoielilor, fără să caute, iritat, faptele şi raţiunea."
, — Nu, tipii ăştia sunt savanţi şi filosofi, nu poeţi. însă greşesc, renunţînd să caute o explicaţie.
54
—Atunci, tu ce explicaţie ai?
— Eu cred că mintea seamănă cu un computer — ai un computer?
—Am un laptop. îl folosec ca pe o maşină de
scris miraculoasă. N-am idee cum poate face toate şmecheriile alea.
— OK. PC-uI tău este un computer care funcţio-nează liniar. Rezolvă, una cîte una, o mulţime de sarcini, cu o viteză colosală. Creierul este mai degrabă un computer care funcţionează în paralel, altfel spus, derulează, simultan, o mulţime de programe. Ceea ce numim „atenţie" este interacţiunea particulară dintre diferitele părţi ale sistemului total. Subsis-temele, şi conexiunile, şi combinaţiile posibile dintre ele sunt atît de numeroase şi de complexe că e foarte dificil să simulezi întregul proces - de fapt, e imposibil, în stadiul de acum al tehnologiei. Dar
ajungem noi acolo, cum spunea reclama companiei British Rail1.
—Vrei să spui că încercaţi să proiectaţi un computer care să gîndească la fel ca un om?
— Ăsta-i obiectivul final.
— Şi care să simtă întocmai ca un om? Un com-puter cu mahmureală, care să se poată îndrăgosti, să poată plînge după altul?
— Mahmureala este un fel de suferinţă, iar suferinţa este de cînd lumea o nucă prea tare ca s-o putem sparge, zice, precaut, Ralph. Dar nu văd nici o imposibilitate inerentă în a proiecta şi programa un robot care să intre în simbioză cu alt robot şi să
manifeste tristeţe în cazul că celălalt robot este scos din funcţiune.
— Spune-mi că glumeşti.
— Ba deloc.
1. Companie feroviară britanică pe seama căreia se fac multe glume.
55

— Dar e absurd! strigă Helen. Cum să aibă roboţii sentimente? Nu sunt decît o adunătură de bucăţele şi piese din metal, sărmă şi plastic!
— în prezent, asta sunt. Dar nu există nici un motiv ca în viitor hardul să nu fie confecţionat din material organic. în State s-a fabricat deja ţesut muscular sintetic electro-mecanic, pentru rohoţi. Poate se vor născoci computere bazate pe carhon, ca organismele biologice, în locul celor bazate pe siliciu.
—„Atelierul minte-trup" al vostru e ca o versiune modernă a laboratorului lui Frankenstein.
— Măcar de-ar fi, zice el, cu un zămbet măhnit. Nu avem resurse să ne construim roboţi. Aproape toată munca noastră este teoretică sau simulată. Mai ieftin, dar mult mai puţin intereaant. Lucrul cel mai apropiat de laboratorul lui Frankenstein pe care-l avem este pictura murală a lui Max Karinthy.
— Asta ce mai este ?
— Ţi-o arăt chiar acum, dacă ai timp. Şi-ţi ofer o
ceaşcă din cea mai bună cafea de la automat din
cîte ai băut vreodată.
— Primesc, zice Helen. Mersi.
Cînd chelneriţa aduce nota de plată, Ralph o ia, dar Helen insistă să-şi plătească partea de consu-maţie, iar el nu se opune.
— Te deranjează dacă mergem pejos? o întreabă el, cînd coboară scările spre hol.
— Nu, deloc.
—Am avea un autobuz de circuit peste...
Se uită la un ceas burduhănos din oţel inoxidabil.
— ... circa zece minute.
— Nu, zice ea, îmi place să merg pe jos. E singu-
rul sport pe care-l practic.
— Ca şi mine. Prin campus, întotdeauna merg
' pe jos, dacă nu plouă.
Acum nu plouă, dar arată a ploaie. Peste campus suflă un vănt umed, pe sub norii cenuşii, care gonesc
56
razant cu părnăntul. Merg pe poteca dinjurul lacului, intrînd uneori în şir indian, cînd un clinchet de sonerie le vesteşte apropierea unui biciclist. Fiind miercuri după-amiaza, există semne de activitate sportivă. Dinspre terenurile de sport de la marginea estică se aud ţipete şi răcnete estompate, un balon oval se înalţă, descriind pe cer un arc de cerc răsucit, şi apoi cade. Cîţiva studenţi în combinezoane de cauciuc fac windsurfing pe lac. Pănzele colorate ale bărcuţelor lor, proiectate pe apa întunecată, consti-tuie o privelişte plăcută, dar lacul nu este suficient de mare pentru ambiţiile lor: abia prind bărcuţele ceva viteză, că trebuie să vireze străns, ca să nu se izbească de mal sau de alte ambarcaţiuni. Răstur-nările sunt frecvente.
— Ştiu de ce-mi aminteşte locul ăsta, spune, brusc, Helen. De Gladeword. Ai fost?
—Nu. Ce-i aia?
— Un fel de sat de vacanţă mai pretenţios. Am fost vara trecută, cu familia soră-mii. Undeva într-o pădurice mai mărişoară, împrejmuită cu un gard de sărmă. Se stă în căsuţe risipite printre copaci. în mijloc este un dom de plastic uriaş, iar dedesubt un soi de bazin-de-înot-cuw-grădină-botanică, cu o mulţime de tobogane cu apă, bulboane şi alte chestii. Mai au un supermarket, restaurante, săli de sport şi un lac artificial, care nu-i suficient de mare pentru regate şi windsurfing. Asta mi-a declanşat amintirea. Asta şi bicicletele. La Gladewood n-ai voie să-ţi mai foloseşti maşina, după ce ţi-ai descărcat bagajele. Tot turistul închiriază o bicicletă sau umblă pejos. în incintă găseşti absolut tot ce-ţi trebuie pentru vacanţă. N-ai nici un motiv să ieşi.
— Oribil trebuie să fie!
— Trebuie să spun că le-a plăcut la nebunie copiilor surorii mele. Exista şi o barieră de securitate, cu
57

pază, ca să nu intre lume neautorizată, dar n-am putut să nu simt că adevăratul ei rol era să ne
împiedice să mai ieşim. Merg o vreme în tăcere.
—Am impresia că regreţi că ai venit la noi,
zice el.
—Presupun că-i numai dorul de casă. Sunt
sigură că mă voi obişnui şi c-o să-mi placă.
— De ce ai solicitat postul?
— Un motiv a fost nevoia de bani.
— Dar te plătesc doar cu firfirici ? exclamă Ralph şi adaugă: Din întămplare ştiu, fiindcă sunt mem-bru al Comisiei de numiri academice a Senatului.
Am văzut actele.
— Ţie ţi s-or fi părînd firfirici, dar eu aveam
mare nevoie de ei. Din păcate, cărţile nu-mi aduc cine ştie ce venit. Martin avea o asigurare pe viaţă, de pe urma căreia nu primesc decît o anuitate modestă. Ai, totuşi, dreptate, n-am venit numai pentru bani. Fiica mea face un an pauză, între liceu şi facultate — acum e în Australia. Astea fuseseră planurile noastre dinaintea mortii lui Martin şi n-am avut inima s-o opresc. Toţi tinerii de azi procedează la fel. Fiul meu este în lowa, unde îşi face stagiul de un an în străinătate. E la Studii Americane, la Manchester. In absenţa lor, casa mi s-a părut dintr-o dată prea mare şi plină de ecouri. Prea plină de amintiri. Mi-am spus că o schimbare de decor mi-ar
prinde bine...
Tace, căzînd pe gînduri. Ralph emite un vag
mormăit aprobator.
— Dar tu? îl întreabă ea. Te simţi bine aici?
— E-n regulă, zice el, dar mi-aş lua cămpii dacă
n-aş pleca din cînd în cînd.
— La conferinţe şi în călătoriile subvenţionate
de mass-media?
li aruncă o privire întrebătoare, ca şi cum l-ar fi
surprins felul cum şi-a formulat întrebarea.
— Da, cam aşa ceva. Există locuri şi mai rele, dar şi ăsta-i cam adormit şi provincial. Univer-sitatea noastră era modernă în anii '70, dar nu s-au investit niciodată destui bani în ea ca să crească pînă la o dimensiune care s-o facă viabilă ~ în orice caz, nu pentru o cercetare ştiinţifică serioasă. Acum, ca să fiu sincer, a luat-o la vale. Ca un club de fotbal care încearcă disperat să evite retrogradarea din Premier League. Nu eram prea conştient de asta cînd mi s-a oferit conducerea Centrului. Eram destul de mulţumit la Cal Tech1, dar asta părea o ofertă care nu se refuză, pentru că-mi puteam vedea de programul meu într-o clădire premiată, anume construită cu acest scop.
Arată cu degetul structura scundă, cilindrică, intrată deja în raza privirii lor, cu domul vărstat şi pereţi de sticlă mată.
— Cupola, mi s-a spus, reprezintă emisferele gemene ale creierului, zice Helen.
— Corect.
—Pereţii de ce sunt făcuţi din sticlă reflecto-rizantă?
— Nu ghiceşti?
Helen zămbeşte, de parcă ar fi auzit un banc cunoscut numai de ei, apoi se concentrază, încrun-tîndu-se.
— Ca să poţi vedea dinăuntru în afară, dar nu şi din afară înăuntru? La fel ca în cazul minţii?
— Foarte bine.
Dă din cap, ca un dascăl mulţumit:
— Dar este numai jumătate din răspuns. După căderea întunericului, cînd se aprinde lumina, poţi vedea de afară tot ce se petrece în interiorul clădirii, ceea ce simbolizează forţa explicativă a cercetării ştiinţifice. în orice caz, aşa a gîndit-o arhitectul.
—Dar dacă coborijaluzelele...
1. Universitatea Tehnică a statului California.
58
59

viaţa socială!
— Absolut. Imaginează-ţi cum ar fi decurs petre-
cerea de la Richmonzi dacă toată lumea ar fi avut balonaşe deasupra capului, ca în benzile desenate,
în care să scrie ^Gîndeşte...".
Spunînd asta, o priveşte pe Helen drept în ochi,
de parcă s-ar întreba ce gînduri nutreşte ea în acest
moment.
Ea se îmbujorează uşor.
— Presupun că de-asta citesc oamenii romane,
zice. Ca să afle ce se petrece în capetele altora.
— Dar tot ce află este ce s-a petrecut în capul
autorului. Nu e vorba de cunoaştere autentică.
— Nu? Dar atunci care-i cunoaşterea autentică?
— Cea ştiinţifică. Nenorocirea este că dacă restrîngi studiul conştiinţei la ceea ce poate fi observat şi măsurat empiric, omiţi tocmai ceea ce o
caracterizează.
— ^uaha.
— Intocmai. Există un banc răsuflat care apare
cu încăpăţănare în orice carte despre conştiinţă, despre doi psihologi behaviorişti care fac sex, după care el o întreabă pe ea: „Pentru tine a fost plăcut,
pentru mine cum a fost?"
—Bună observaţie! răde Ralph. Arhitectul a exclus explicitjaluzelele şi perdelele din proiect, dar birourile sunt de nefolosit cînd arde soarele, aşa că a trebuit să le introducă, iar unii dintre noi le lăsăm
cînd se face noapte,
— Distrugînd simbolismul.
— Nu tocmai. Şi peste conştiinţă poţi trage
oricînd storurile. Niciodată nu ştim exact la ce se gîndeşte o altă persoană. Chiar dacă ar dori să ne comunice, n-avem cum să ştim dacă ne spune ade-vărul, sau dacă adevărul comunicat e complet. Prin acelaşi raţionament, mmeni nu ne poate cunoaşte gîndurile în măsura în care ni le cunoaştem noi
înşine.
— Cu atît mai bine. Altminteri, ce grea ar fi
Helen, care n-a mai auzit bancul, răde.
—Asta-i, într-o coajă de nucă, problema con-ştiinţei, spune Ralph. Cum să oferi o relatare obiectivă, la persoana a treia, despre un fenomen subiectiv, la persoana întăi.
— 0, dar romancierii realizează acest lucru de două sute de ani, zice, superioară, Helen.
— Cum adică?
Ea se opreşte în mijlocul cărăruiei, ridică un braţ şi închide ochii, încruntîndu-se din pricina concen-trării. Pe urmă recită, fără nici o şovăială, fară să se împiedice de cuvinte: ,JKate Croy îl aştepta pe tat&l ei, dar el întărzia neînchipuit de mult, astfel că în anumite clipe, privindu-se în oglinda de deasupra căminului, îşi vedea chipul foarte palid şi enervat, gîndindu-se chiar să plece fără să-l mai întăl-nească. Deşi supărată, rămănea totuşi; se plimba prin odaie de la cana.pea.ua ponosită la fotoliul tapiţat într-o stofă lucioasă pe care dacă te aşezai -îl încercase - îţi dădea o semaţie de lunecos şi lipicios1'1.
El o privi lung.
— Ce-a fost asta?
— HenryJames. Primele fraze di'nAripileporum-biţei
ei. Helen porneşte din loc, iar Ralph îşi reia mersul,
alături.
— Ăsta-i vreun joc de societate de-al tău, să reciţi bucîţi de romane clasice din memorie?
— Am început cîndva să lucrez la o teză de docto-rat despre punctul de vedere la Henry James, explică ea. Din păcate, n-am terminat-o, dar mi-au rămas în minte unele citate cheie.
— Mai spune o dată.
Helen recită din nou fragmentul şi explică:
1. în traducerea Ilenei Galea, Ed. Univera, Bucureşti, 1979, p. 6.
61
60

Se află în faţa intrării Centrului Holt Belling pentru Ştiinţe Cognitive.
—Vezi, aici ai conştiinţa lui Kate: gîndurile ei, sentimentele, nerăbdarea, nesiguranţa dacă să plece sau să rămănă, perceperea propriei ei irnagini în oglindă, a ţesăturii neplăcute la pipăit a tapiţeriel fotoliului, „semaţia de lumcos şi lipicios" - cum merg astea ca exemple de qualia? în ciuda acestui fapt, totul este narat la persoana a treia, în fraze precise, elegante, bine formate. Este şi subiectiv, şi
obiectiv.
— Da, realizat cu efect, recunosc, spune Ralph,
dar asta-i ficţiune literară, nu ştiinţă. James poate pretinde că ştie ce se petrece în capul lui Kate cum-o-cheamă, fiindcă el singur a pus gîndurile în
•-• <--l--,;4. A^ av-na.
Uşi glisante din sticlă groasă, gravate cu majusculele uriaşe, împletite - HB - se deschid automat la apropierea lor şi sfăşie aerul în tăcere după ce intră. Foaierul pluteşte într-o lumină albăstruie, submarină, filtrată prin geamurile vineţii. Din mijlocul foaierului se poate vedea că întreaga clădire este construită preponderent din oţel şi sticlă. Birourile, laboratoarele şi alte încăperi se desfac în evantai, pornind de la un atrium central. Pereţii despărţitori, curbaţi, sunt de sticlă,
r"     hpama fiindcă el singur a pus ganaurue i"  ^şa că vizitatorul poate trece în revistă activităţile cum-o-cn^ ^ ^ ^ inventat-o. S-a folosit de expe-  desfăşurate în diferite sectoare, deşi majoritatea
capUl 61)        . ^_ _„;i,n1^^<a nnnnlară.              „„..„„„„„l„-. ---------   • • ••
\^CLy^* "*î ——    -
rienţa proprie şi de psihologia populara.
persoanelor neascunse privirii par să execute cam acelaşi lucru; stau la mesele lor de lucru, zgăindu-se
— La Henry James nu există nimic popular.
El îi respinge argumentul cu o mişcare a mămi^ ^ monitoarele computereloVşi dincînd ^7and ^
- Psihologia populară este un termen des folosit ^ degetele să danseze pe tastatura Sel^reTetafe în meseria noastră. Se referă la întelepciunea ^ ^irii sunt legate între ele P^r-^SS moştenităşilauneleasumpţiiplinedebun-siinţm ^ p^ea opusă a atriumului cum zntn dîrs legătură cu comportamentul uman şi la motivarea printr-o scară în spirală deschisă din inox'si lemn lui, la ceea ce-i face pe oameni să funcţionez^Merge lusfruit, care se curbează din centrul parterului si foarte bine pentru viaţa socială obişnmta - tara ea, face Joncţiunea cu etajele superioare prin felurite nu ne-am descurca. Merge foarte bme şi in ticţiune, punţi şi galerii. de la Aripile porumbiţei la serialul Eastenders...   — Observi ceva neobisnuit la scara asta? în-
Dar nu este sufident de obiectivă ca să se cahfice treabă Ralph.
drept stiinţă. Dacă această Kate Croy ar fi un om      Doar că este extrem de elegantă, mai ales
adevărat, Henry James n-ar putea emite pretenţia balustrada.
că ştie ce a simţit punînd măna pe fotoliu, în afară   — Nu, nu la asta mă refer. E sinistrogiră ca
de cazul că ştie de la ea.                          ^la spirală a ADN-ului. De obicei, scarile
— Dar, dacă Kate Croy ar fi un om adevarat, spiralate sunt orientate invers. ştiinţa dumitale cognitivă nu ne-ar putea spune   ^-A, nu mi-aş fi dat seama.
nimic despre ceea ce vrem să ştim.                h arată încăperile de la parter: secretariatul
—Nuacceptcuvăntul„mmic".Dar,da,recunosc,general, o mică bibliotecă, un amfiteatru pentru
deocamdată trebuie să ne resemnăm să ştim maiconferinte, cu scaune pliante, care se pot strînge în puţin despre conştiinta omenească decît pretmdstiva, laboratoarele pentru masteranzi, cu rînduri, romanderii că ştiu. Uite c-am ajuns.            randun de termmale aliniate pe mese, o sală de la
63
62

subsol, cu aer condiţionat, căreia Ralph îi spune i Creierul clădirii, plină ochi de ordinatoare de | diferite mărimi, care zumzăie şi clipesc singure, pe j discurile şi benzile cărora este stocat aproape tot ce ;
a lucrat şi lucrează Centrul. Un bărbat în halat alb i studiază un print ejectat de una dintre maşini. t Ralph i-l prezintă lui Helen drept Stuart Phillips, | inginerul său de sisteme. Helen observă că toate i maşinile au un nume, tipărit pe dreptunghiuri de \ carton lipite de careasele metalice: Haddock, j Thompson-l, Thompson-2, Snowy etc.             I
Stuart Phillips explică:                        j
— Se greşeşte uşor dacă ne referim la ele în
jargon tehnic - cu litere şi cifre - aşa că le-am dat
porecle.
— Dar de ce sunt toate poreclele luate din cărţile |
cu Tintin? întreabă Helen.                       >
— Ideea îi aparţine domnului profesor Messenger,
răspunde Stuart Phillips, răsucindu-se spre Ralph.
— Băieţii mei erau înnebuniţi după cărţile alea.
Mai sunt şi acum, ca şi mine, de altfel.
o conduce în cancelaria de la subsol, mobilată cu sofalejoase, moderne, fotolii pătate şi roase de folo-sinţă şi un sclipitor automat elveţian pentru răcori-toare şi alte băuturi. Intr-un colţ stau de vorbă trei tineri îmbrăcaţi în jeans, cămăşi sport şi adidaşi. Ralph îi prezintă: sunt doctoranzii lui, Jim, Carl (din Germania) şi Kenji (din Japonia). Ea-i întreabă la ce anume lucrează. Jim la robotică, Carl la mode-larea afectivă, Kenji mormăie ceva nedesluşit şi
Ralph repetă pentru ea: algoritme genetice.
— Pot să-mi închipui ce e robotica, zice Helen,
dar ce Dumnezeu or fi celelalte?
Carl îi desluşeşte că modelarea afectivă se referă
la simularea computerizată a modului cum afectele
influenţează comportarea umană.
—De exemplu, jalea? întreabă Helen, privind
spre Ralph. 64
—Exact, zice acesta. Numai că programul de lucru al lui Carl este dragostea maternă.
— Mi-ar plăcea şi mie să-l văd.
— Deocamdată mi-f tefimă că nu vă pot Face o demonstraţie, se scuză Carl. Tocmai rescriu pro-gramul.
— Cu altă ocazie, zice Ralph.
— Dar chestiile alea genetice? se interesează Helen, întorcîndu-se spre Kenji.
Tănăruljaponez, a cărui engleză nu e bună ca a lui Carl, asudă şi bălbăie o explicaţie pe care Ralph îşi face datoria s-o rezume pentru Helen: algorit-mele genetice sunt programe pentru computerele proiectate să se autoreproducă, precum formele de viaţă biologice.
— Fiecărui program i se dă o problemă de rezol-vat, iar celor care se descurcă cel mai bine li se permite să se autoreproducă pentru testul următor. Cu alte cuvinte, se împart în perechi şi fac dragoste, îi explică Ralph, spre hazul nespus al studenţilor. Dacă treaba asta se repetă suficient de des, uneori te trezeşti cu programe mai puternice decît orice ar şti să conceapă un programator.
—Dar ar putea să devină incontrolabile, pre-supune Helen, şi să pună stăpănire pe planetă.
— E mai probabil că se vor strînge în cancelarie, ca să discute dacă oamenii sunt sau nu sunt în-zestraţi cu raţiune.
Cei trei tineri răd politicos. Socotind, probabil, că a venit vremea să facă o demonstraţie de hărnicie şi devotament faţă de cercetarea doctorală, se duc în treaba lor, lăsîndu-i singuri pe Helen şi pe Ralph. El o întreabă ce fel de cafea doreşte şi apasă pe butoanele corespunzătoare ale automatului. N-o slăbeşte din ochi pînă nu soarbe din cappuccinoul cu ciocolată rasă deasupra.
— Mmm, excelent, zice Helen. Numai paharul de polistiren nu se ridică la înălţimea ei.
65

— A, bun, obişnuiţii casei au cănile lor de porţelan, zice el, îndreptîndu-se spre o -stinghie de lemn de care atărnă, pe nişte cărlige cu numele posesorului, căni decorate în fel şi chip. Desprinde o cană neagră, pe care este imprimat, cu litere mari, albe, cuvăntul BOSS, şi o aşază sub robinetul maşinii de cafea, ca
să primească un espresso dublu, cu zahăr.
— Deduc că nu avcţi cancelarie separată, pentru
profesori? întreabă Helen. Foarte democratic.
— Da, dar noi nu avem decît doctoranzi şi mas-
teranzi. Spre neplăcerea Universităţii, nu ţinem
cursuri pentru studenţi.
—Dece?
—Nu vreau ca oamenii mei să-şi risipească
timpul preţios învăţîndu-i pe studenţii de la colegiu
noţiiHU de programare elementare.
— Nu, voiam să aflu de ce displace acest lucru
Universităţii.
— Cu cît ai mai mulţi studenţi, cu atît dispui de
mai multi bani. Astăzi, ştii, şi învăţămăntul supe-
rior e o piaţă.
o priveşte pe deaaupra cănii de cafea.
— De fapt, chiar în momentul ăsta, este un subiect sensibil. Te-ai phctisi de moarte dacă aş
intra în detalii.
— Pune-mă la încercare, îl provoacă ea.
— Ei bine, pe scurt, institutia asta s-a înfiinţat cu o sponsorizare de la Holt Belling - prorectorul de atunci era prieten cu preşedintele Consiliului lor de administraţie. Ei au oferit investiţia de capital şi achită jumătate din cheltuielile de funcţionare;
cealaltă jumătate este acoperită de Universitate. Acordul este renegociat din cinci în cinci ani. Anul viitor va marca sfîrşitul celui de-al doilea cincinal, iar Holt Belling nu va reînnoi contractul. Ne admiră ' foarte mult pentru ceea ce facem, dar, pur şi simplu, nu-şi mai permit să ne dea bani. Nu le-o poţi lua în nume de rău. o parte din afacerile lor a fost preluată
66
de Microsoft, aşa că au acum o problemă cu lichidităţile. Oricum, se ştia de cînd lumea că într-o bună zi vor ieşi din combinaţie şi vor lăsa Universitatea să se descurce singură cu finanţarea Centrului. Dar nici Universitatea nu are bani peşin. Noul prorector şi Comitetul pentru Siguranţa Publică pe care-l conduce - aşa numesc eu echipa sa de administratori - îmi spun că nu-şi pot permite să achite în întregime nota noastră de plată.
— Şi atunci, ce se va întămpla? întreabă Helen.
— După scenariul cel mai pesimist, vor închide Centrul.
Zămbeşte sardonic şi adaugă:
— Poate că vor transforma clădirea asta într-un Centru pentru Tehnici de compoziţie. Jasper Richmond susţine că nu mai au spaţiu la Facultatea de Engleză. lar tehnicile de compoziţie sunt foarte pe placul Comitetului pentru Siguranţa Publică.
—Vorbeşti serios? Helen pare surprinsă.
— 0, da. Cursurile sunt foarte populare şi se înscriu nenumăraţi tineri, şi de la colegiu, şi maste-ranzi. Americanii optează să-şi facă aici primul an universitar, cel din străinătate, fiindcă primesc cre-dite pentru tehnici de compoziţie. o groază de stu-denţi, o groază de taxe. Facultatea de Engleză angajează temporar, pe termen scurt, scriitori pau-perizaţi, ca să predea acestor studenţi...
— Pe firfirici, intervine Helen.
— Pe firfirici, exact. Salarii fixe, fără contribuţii la fondul de pensii, fără dreptul la an sabatic sau la concediu de maternitate. lar cheltuielile pentru ţinerea cursului trebuie să fie neglijabile. Din punct de vedere financiar, o operatie cu investiţie mică şi profit uriaş. Nimeni nu se sinchiseşte dacă lumea are cu adevărat nevoie de noi romancieri.
— Dar are oare nevoie de mai mulţi savanţi cognitivi?
67
— Eu, evident, socotesc că da. Viitorul va fi dominat de informatică şi de inginerie genetică. Este nevoie de oameni care să înţeleagă problemele şi posibilităţile fundamentale ale acestor două domenii, nu numai partea lor aplicativă. Dar şefii noştri nu pricep atîta lucru. în orice domeniu, este greu să obţii bani pentru a investiga bolta cereasca.
— Şi chiar crezi că Universitatea va închide
Centrul?
— Nu. Oricum, n-o va face decît dacă e pusă cu
spatele la zid. Suntem unul dintre puţinele depar-tamente de clasă mondială de aici, cu gradul 5 la ultima evaluare a cercetării. Ar fi vorba de manage-ment catastrofal şi totodată de o gafă de PR1, dacă Universitatea ne-ar scoate, pur şi simplu, din priză. E mai probabil că ni se va cere să strîngem cureaua sau să predăm şi la studenţii din primii patru ani.
— Nu puteţi găsi alt sponsor?
— E riscant. Vezi tu, una dintre stipulările din ;
acordul originar de finanţare a fost ca această clădire să fie cunoscută totdeauna sub numele Centrul Holt Belling. Greu de crezut că o organizaţie rivală ar fi fericită să-l păstreze. pînă şi obţinerea de fonduri pentru proiecte specifice este anevoioasă, din aceleaşi motive. In acest moment, şansa noastră cea
mai buna este MA.
— Ministerul Apărării?
— Şi-au manifestat interesul pentru unele
cercetari ale noastre şi, evident, publicitatea este ultimul lucru pe care-l doresc. Orice s-ar întămpla, pentru mine va însemna şi mai multă hărţogărie. Dar hai să mai terminăm. cu plicticoasele astea de probleme administrative, zice el, luînd paharul de plastic gol al lui Helen şi propria cană şi ducîndu-se cu ele la chiuvetă, ca să-l arunce pe
1. Prescurtare de la Public Relations — Relatii publice (engl.).
68
prirnul şi s-o clătească pe cea de a doua. Hai să-ţi arăt fresca lui Karinthy.
în drum spre capodoperă, se întălnesc pe coridor cu doctorandul Jim, care supraveghează un mic robot, înalt de circa două picioare. Are trei rotile, un cap care se învărteşte, cu lentile în loc de ochi, şi o pereche de cleşti metalici.
— Ăsta-i Arthur, spune Ralph. Ultimul care pune umărul la întărirea forţei de muncă a Departa-mentului. Cumpărat cu reducere.
Arthur stă nemişcat, cu faţa spre un perete, ca un băieţaş pus la colţ pentru năzbătiile facute la oră.
— Ce face? se interesează Helen.
— Cartografiază spaţiul, răspunde Jim. II înre-gistrează în memorie.
Brusc, Arhur se răsuceşte pe rotile şi pomeşte spre capătul celălalt al coridorului, unde se izbeşte destul de violent de zid.
—Au, strigă Jim, încreţindu-şi fruntea. Ceva nu-i în regulă cu programul.
Arthur se dă înapoi de la perete, pe care-l con-templă uluit.
— Mie mi se pare că mai trebuie să înveţe pînă să ajungă să-şi dea întălniri de dragoste cu alţi roboţi, îi spune Helen lui Ralph.
—Ai dreptate, răspunde Ralph. Vom fi fericiţi dacă-l învăţăm să ridice gunoaiele de pe jos. Să mergem mai departe.
Ralph o conduce pe Helen la ascensor. Nu numai pereţii, ci şi podeaua acestuia sunt de sticlă, aşa încît cel care are chef se poate uita în jos, printre picioare, la cablurile şi maşinăriile din puţul de beton. în timp ce se înalţă, lin şi fără zgomot, Ralph h explică lui Helen că Max Karinthy a fost un filosof şi pictor amator maghiaro-american, care, acum cîţiva ani, petrecuse două semestre la Centru cu o
69
bursă de cercetare, avînd concediu sabatic de la Princeton, şi se amuzase, cu aprobarea — ba chiar şi cu încurajarea - lui Ralph, împodobind etajul al doilea al dădirii cu o pictură murală ce ilustra feluritele teorii binecunoscute şi experienţe asupra gîndului din dornenii ca ştiinţa cognitivă, psihologia
evoluţionistă şi filosofia minţii.
Ascensorul se opreşte în faţa galeriei de la etajul
al doilea şi uşile de sticlă lunecă în lături cu un
suspin mecanic.
—Dumnezeule! exclamă Helen, făcînd un pas
afară.
Pereţii interiori ai acestei încăperi nu sunt de
sticlă, ca ai camerelor de la etajele inferioare, ci din cărămidă şi mortar, astfel că există o suprafaţă curbă bună pentru pictat, pe circumferinţa atriumului. La dreapta şi la stînga pornind de la lift se desfăşoară o serie de scene suprapuse, de figuri şi vignete, pictate într-un stil expresionist îndrăzneţ, şi se întălnesc în partea opusă a galeriei, completînd un fel de ciclo-ramă. In contrast cu austeritatea hi-tech a restului clădirii, aici domneşte un desfrău de forme şi culori.
— Impresionant, nu-i aşa? întreabă Ralph, satis-făcut de reacţia lui Helen. Să fac pe ghidul?
—Terog.
El o ia la stînga, iar Helen îl urmează. Prima
imagine care-ţi prinde privirea este un enorm Uliac negru, cu aripile desfăcute, zburînd spre privitor la nivelul ochilor, ca un bombardier Stealth, invizibil pe radare, încercuit de fine cercuri concentrice.
—La începutul anilor '70, un filosof pe nume Thomas Nagel a scris o vestită comunicare inti-tulată Ce înseamnă să fii un liliac ?, începe Ralph să explice. Teza lui era că nu avem absolut nici o şansă să aflăm ce înseamnă să fii un liliac, întrucît unica modalitate de a afla este sd fii liliac. Ergo, qualia sunt nedefinibile, ergo, investigaţia ştiinţifică a
70
conştiinţei este imposibilă. După mine, o argumentare cam simplistă, dar care a avut viaţă lungă, pentru cît valora. Alegerea unui liliac pentru acest experiment de gîndire a fost însă inspirată — liliecii sunt creaturi foarte stranii. Ştiai că se orien-tează prin ecolocaţie, după principiul radarului? Arată spre cercurile concentrice:
— Cînd unul dintre primii tipi care şi-au dat seama de acest lucru a descris descoperirea la o conferinţă ştiinţifică, un proframolit aproape că l-a luat la palme, atît de cretină i se păruse ideea.
— Dar ce fac liliecii ăia din fundal? întreabă Helen, indicînd cu degetul două creaturi ce par că se sărută, ca în parodiile Disney după ritualurile de iubire omeneşti.
—Ăia sunt lilieci-vampiri. Unul regurgitează sînge la vale, pe gătlejul celuilalt.
— Ugh! Mai bine nu întrebam.
— Se pare că la întoarcerea de la vănătoarea de noapte, liliacul-vampir care a avut baftă îşi împarte uneori cina cu cei mai puţin norocoşi.
— Şi ce legătură are chestia asta cu problema conştiinţei ?
— Are o legătură cu motivaţia. La prima vedere, s-ar zice că e vorba de altruism, dar liliacul norocos nu-şi va împărţi prada decît cu un liliac cu care are o înţelegere pe bază de reciprocitate, în caz că se inversează condiţiile; aşa că, de fapt, este vorba de un fel de egoism luminat. Ceea ce este valabil şi pentru oameni, după cum ilustrează Dilema puşcă-riaşului.
Ralph îi arată o scenă cu doi bărbaţi îmbrăcaţi în zeghe, ca în benzile desenate, aşezaţi fiecare în cîte o celulă, la cele două capete ale unui şir de celule goale, şi privind ursuz printre gratii. Intre ei veghează un gardian.
— Avem următoarea situatie: ambii sunt acuzaţi de crime şi fiecăruia i se cere să depună mărturie
71
împotriva celuilalt. Observă că au fost izolaţi, ca să nu comunice. Dacă fiecare îşi trădează fărtatele, amîndoi vor primi o condamnare aspră. Dacă numai unul dintre ei devine martor al acuzării, acela va pleca, liber. Dacă tac amîndoi, este posibil ca amîndoi să primească, din lipsa probelor, sentinţe mai clemente. Aşadar, au de ales între a se ajuta reciproc şi a renunţa la onoare. Dilema asta se aplică la tot felul de situaţii: în economie, politică, la drepturile de pescuit, pe terenul de joc al şcolii -oriunde. Toată viaţa poate fi văzută ca o serie de opţiuni între cooperare şi trădare.
— Zău? se miră Helen.
— Să luăm ultimul exerciţiu de reducere a costu-
rilor Universităţii. Decanii şi şefii de catedră sunt puşi în faţa alternativei de a vota pentru reparti-zarea economiilor pe întreaga Umversitate — mizerie egală pentru toţi — sau a vota pentru reduceri dras-tice ale cheltuielilor altor departamente - înainte de a fi şi ei loviţi. Cooperare sau trădare. Matemati-cienii au muncit sute de ore, încercînd să conceapă metoda cea mai avantajoasă de a juca acest joc. Subiectului i-au fost închinate simpozioane. S-a ţinut chiar şi o competiţie internaţională pentru proiectarea celei mai eficiente strategii. Ghici care s-a dovedit a fi această strategie?
— Care?
— o mînă spală pe alta. MSA. Cooperezi cu
celălalt jucator, în afară de cazul în care sau pînă cînd el nu mai cooperează cu tine; data viitoare, îl trădezi. Numai că, atîta vreme cît celălalt ştie precis ce vei face, nu va fi nevoie s-o faci. Ăsta-i liantul social. Asta-i suma moralei omeneşti.
— Hmro, murmură Helen, parcă arătînd că ar
avea unele rezerve.
Se deplasează în faţa unei alte secţiuni a frescei.
— Dar asta ce-o mai fi?
72
Indică printr-o mişcare a capului imaginea unui individ aşezat la un birou, pe care se văd suporturile cu acte de rezolvat şi acte rezolvate, precum şi un teanc de cărţi. Altminteri, încăperea în care se află este goală şi fără ferestre. Suporturile sunt pline de suluri de hărtie inscripţionate cu ideograme, iar prin fanta tăiată în uşă cad înăuntru alte suluri asemănătoare.
— Asta-i Camera chinezească a lui Searle - un celebru experiment de gîndire. Poanta este că individul din imagine primeşte întrebări în chineză, limbă pe care n-o poate citi sau vorbi, dar are o broşură ce conţine proceduri logice ce-i dau posibi-litatea să răspundă în chineză. Şade acolo toată ziulica, primind întrebări şi răspunzînd corect, dar
nu pricepe o iotă. Ce zici, e conştient de ceea ce face?
— Trebuie să fie conştient că face o treabă incre-dibil de plicticoasă.
— Bună observaţie, aprobă Ralph. Dar nu asta a fost concluzia lui Searle. El susţine că omul nu poate fi conştient de informaţia pe care o procesează şi că, în măsura în care el funcţionează ca un program de ordinator, nici ordinatorul nu poate fi conştient de informaţia pe care o procesează. Ca atare, Inteli-genţa Artificială trebuie să dea chix!
— Concluzie la care nu subscrii.
— Zău că nu subscriu. Pentru că, fie şi în cadrul unei experienţe de gîndire, este imposibil să concepi un program de computer care să funcţioneze aşa cum se presupune că funcţionează ăsta. Dacă ar
putea fi conceput, ar fi conştient, după toate crite-riile normale.
— Presupun că ăştia-s chinezii care pun întrebă-rile şi primesc răspunsurile, zice Helen, arătînd o masă de oameni cu trăsături asiatice, îmbrăcaţi în uniforme tip Mao şi încolonaţi umăr lîngă umăr, cu
nişte obiecte ce seamănă cu telefoanele celulare
lipite de urechi.
— Nu, asta-i experienţa de gîndire a altcuiva.
Era vorba să echipeze toată populaţia Chinei cu radioemiţătoare-receptoare, ca să simuleze legătu-rile dintre două celule din creier.
— De ce populaţia Chinei?
— Fiindcă este cea mai numeroasă populaţie
care foloseşte o Umbă comună, cred. Se pare că
există cam un miliard de chinezi.
—Dar chinezii nu vorbesc toţi aceeaşi limbă,
obiectează Helen.
Ralph răde:
— Nu? Nu cred că individul care şi-a imaginat
experienţa asta ştia cum stau lucrurile. Dar sunt cam o sută de miliarde de neuroni într-un singur creier uman, şi mai multe conexiuni posibile între ei decît atomi în Univers, aşa că experienţa asta
oricum nu duce nicăieri.
—Atunci, ce rost avea?
Ralph ridică din umeri:
—Nu mai ştiu. Incă un argument antifuncţio-
nalist, presupun. Aşa cum sunt majoritatea acestor experienţe de gîndire. Uite încă una interesantă.
Imaginea înfăţişează iarăşi o cameră fără gea-muri, ca o celulă, dar de data asta tixită de mobilă şi aparate - birou, fişiere, rafturi de cărti, computere, un televizor. Totul, inclusiv tănăra aşezată la birou, este pictat în alb-negru sau în diferite nuanţe de gri. Femeia poartă mănuşi negre, pantofi negri, ciorapi de un negru mat, halat alb. Imaginea de pe ecranul televizorului este monocromă. Dar camrera se află sub pămănt; la suprafaţă, într-o imagine secţionată, iradiază un peisaj bucolic, foarte viu
colorat. ' —Asta-i Mary, experta în culoare a lui Frank
Jackson. Ideea este că s-a născut, a fost crescută şi educată într-un mediu total monocrom. Ştie tot ce
74
se poate şti despre culori din punct de vedere ştiinţific - de exemplu, diferitele combinaţii de lungimi de undă care stimulează retina să recu-noască o culoare - dar n-a văzut niciodată cu adevărat vreo culoare. Observă că în camera ei nu se găseşte nici măcar o oglindă, ceea ce înseamnă că nu-şi poate vedea pigmenţii feţei, ochilor sau părului, iar restul corpului îi este îmbrăcat. Şi deodată, într-o zi, i se permite să iasă din cameră şi primul lucru pe care-l vede este, să zicem, un trandafir roşu. Are ea o experienţă absolut inedită?
— Evident.
—Aşa susţine şi Jackson. încă o dovadă că qualia sunt inefabile şi ireductibile.
— Mie mi se pare o dovadă serioasă.
— Da, mai solidă decît multe altele. Dar, iarăşi, premisa îţi cere să accepţi prea multe. Dacă Mary ar şti absolut tot ce se poate şti despre culori — adică mult mai mult decît cunoaştem noi în acest moment — poate că ar fi capabilă să simuleze în creier expe-rienţa roşului. Folosind, de pildă, anumite droguri.
— Cine sunt ăştia? întreabă Helen, arătînd spre un grup de oameni care dau impresia că stau pe loc sau se plimbă. Ceva nu-i în regulă cu ei, deşi mi-ar fi greu să spun ce.
— Un „foarte bine" pentru tine, zice Ralph, şi tot un „foarte bine" pentru Karinthy. Ăştia-s nişte zombi.
— Zombi!
— Da, da, noi lucrăm mult cu zombi. Pentru filosofii minţii, zombi sunt ceea ce sunt şobolanii pentru psihologi şi cobaii pentru medicii de labo-rator. Nu m-ar surprinde dacă ar exista pe undeva o Mişcare pentru Drepturile Zombilor.
— Dar ei nici nu există! exclamă Helen.
— Ai o minte cam pedestră pentru o romancieră, zice Ralph.
— Eu sunt o romancieră realistă!
75
— Pentru scopurile filosofiei, nu este esenţial ca zombi să existe, ci numai ca existenţa lor să fie, logic, posibilă. Ei sunt utili în experimentele de gîndire, fiindcă nu pot fi deosebiţi, ca înfăţişare şi comportare, de fiinţele umane, dar sunt lipsiţi de conştiinţă, în sensul omenesc. Tipii ăştia doi cu plete, zice Ralph, arătînd cu degetul, sunt un tănăr filosof, David Chalmers, şi geamănul lui zombi. După cum vezi, e cu neputinţă să stabileşti care e care.
—Vorbind de drepturile animalelor, ce s-a întămplat cu pisicuţa asta? întreabă Helen.
S-a oprit în faţa unei scene pictate orizontal pe uşa unui anumit Profesor D.C. Douglass. Intr-o serie de cadre, ca la benzile desenate, este înfaţişat un magician care introduce o pisică somnolentă, de culoarea gemului de portocale, într-un dulăpior de lemn, după care pune înăuntru şi un complicat apa-rat ştiinţific şi închide uşiţa. Magicianul a dispărut dm ultimul cadru, în care se vede numai dulăpiorul.
— Aia-i Pisica lui Schrodinger, un puzzle celebru din fizica cuantică. Aparatul din cutie conectează un instrument de măsurat rotaţiile electronului la un sistem de declanşare a unei injecţii letale. Expe-rimentul pleacă de la presupoziţia că aparatul va ucide pisica dacă viteza de rotaţie a electronului creşte. Dar, în mecanica cuantică, starea unui electron nu este nici mărită, nici micşorată, decît dacă o observă cineva. De aceea, pisica nu va fi nici moartă, nici vie, pînă nu deschide cineva uşa dulăpiorului.
—Magicianul este Schrodinger?
— Nu, este Roger Penrose, matematicianul.
— Vreo legătură de rudenie cu profesorul Robyn Penrose?
—El cine este?
— Ea. Vine semestrul ăsta să ţină o conferinţă la Engleză. Am primit un fluturaş.
76
— Nu ştiu să fie vreo legătură. Penrose al meu crede că fizica cuantică deţine răspunsul la pro-blema conştiinţei. Conştiinţa ca un colaps al undelor. Cuantumul colapsează în microtubuli.
— Mă tem că pe mine m-ai pierdut pe drum, protestează Helen.
— Păi, nu-i deloc uşor de explicat, spune Ralph. S-a afirmat că oricine pretinde că înţelege mecanica cuantică este ori nebun, ori mincinos.
In acest moment uşa pictată se deschide şi în prag apare un bărbat scund, strîngînd în mînă un teanc de hărtii. Se opreşte brusc, mirat că-şi vede drumul blocat, şi clipeşte spre ei prin lentilele groase ale ochelarilor. Părul încărunţit îl recomandă ca fiind de vărstă mijlocie, dar are faţa ca de copil.
—Aha, iată-l pe Duggers, zice Ralph. Duggers îţi va explica mai bine decît mine.
— Ce să explic? întreabă omul.
— Mecanica cuantică. Fă cunoştinţă cu Helen Reed, scriitoare - predă semsestrul ăsta la Engleză. Lui Helen îi explică:
— El e colegul meu, Douglas C. Douglass, ştiut de toată lumea ca Duggers.
— Niciodată nu mi-a plăcut porecla asta, zice acru Duggers.
— Incîntată să vă cunosc, domnule profesor Douglass, spune Helen, întinzîndu-i măna. înfăţi-şarea lui glacială se mai topeşte cu cîteva grade.
— Doreai să vorbeşti cu mine, Messenger? îl întreabă pe Ralph.
— Nu, îi arătam doar fresca lui Helen. 'Ibcmai ajunsesem la Pisica lui Schrodinger cînd ai ţăşnit afară din cabinet ca un efect cuantic.
— Este foarte interesantă, zice Helen, cu un gest către capodoperă.
— Dac-ar fi după mine, aş acoperi-o cu un strat de var.
—Vai de mine, cum aşa?
77

— E frivolă. li derutează pe vizitatori.
— Duggers, pe Helen o derutează teoria cuantică. N-ai vrea să ne-o explici?
— Nu acum, dacă nu vă supăraţi. Am de făcut nişte fotocopii.
încuie uşa cabinetului, dă scurt din cap şi o ia din loc.
— în cazul ăsta, zice Ralph, oftînd, va trebui să ţi-o explic eu.
Dar, pînă să apuce să o facă, se deschide uaa ascensorului, din care năvăleşte afară una dintre fetele de la Secretariatul general, strigînd:
— Domnule profesor Messenger!
Se apropie de ei, ţăcănind din tocurile înalte, cu răsuflarea trăiată, cu ochii măriţi de importanţa veştii pe care o aduce.
— Donanule profesor Messenger, Stuart Phillips încearcă să dea de dumneavoastră. Căpitanul Haddock a dat în primire!
Ralph se strămbă.
— Ei, drace!
Se întoarce către Helen.
— Mi-e teamă că va trebuie să mă scuzi.
— Se înţelege, zice Helen.
— Căpitanul Haddock este serverul nostru pentru e-mail. Dacă nu-l reparăm pînă nu se termină orele de program, oamenii mei vor începe să bată în retragere.
Schiţează un zămbet, ca să arate că glumeşte, dar, poate, nu pe de-a-ntregul.
— Oricum ar fi timpul să plec, spune Helen. îţi mulţumesc foarte mult. A fost extrem de interesant.
— Mă bucur. Sper că vei mai veni, zice Ralph. Coborăm împreună?
Face un gest larg către ascensor.
78
4
Unu, doi, trei, probă de microfon, probă ... [răgăie] Scuze! Este, ia să vedem, 6.15 p.m., miercuri, 26 februarie ... Mai sunt încă la birou, în loc să fiu acasă şi să-mi încălzesc curul la focul din cămin, savurînd primul cocteil al zilei, penţru că avem o problemă cu Creierul ... După-amiază am primit ştirea că a dat în primire Căpitanul Haddock, dar după toate probabilităţile este un defect de hard sau de circuite ... în momentul ăsta mişună peste tot tehnicieni şi genii într-ale computerelor, încer-cînd să pună degetul pe cauza necazurilor, iar eu n-am chef să plec acasă pînă nu văd problema rezolvată ... gîndul că un foc provocat de o scînteie electrică ar putea izbucni în Creier în toiul nopţii este înspăimăntîtor, chiar dacă aşa ceva este puţin probabil... Aşa că am sunat-o pe Carrie să-i spun că voi întărzia şi m-am apucat să lucrez la fişele de evaluare a angajaţilor, treabă pe care am tot amă-nat-o ... atîtea formulare cretine mai nou ... darcînd am descuiat uşa fişierului unde-mi ţin materialele secrete, mi-au căzut ochii pe bătrănul Pearlcorder şi n-am rezistat să nu ascult banda înregistrată duminică dimineaţa ... încă n-am apucat s-o transcriu ... am cu adevărat nevoie de o drăcie din cele folosite de audiodactilografi, cu căşti şi pedală de picior pentru oprirea şi pornirea benzii ... ştiu că au una la secretariatul dejos, dar mă cam codesc s-o cer împrumut, s-ar mira că nu le dau lor banda s-o transcrie ... Am comandat un soft de identi-ficare a vocii, numit Voicemaster, cred că cel mai bun de pe piaţă, dar încă nu l-am primit, şi nici nu-l poţi folosi pînă nu l-ai antrenat mai întăi să-ţi
79
recunoască vocea proprie ... Oricum, tocmai am reascultat înregistrarea de pe Pearlcorder şi trebuie să spun că-i absolut fascinantă ... deşi, vai, valoarea ei experimentală este îndoielnică ... Nu e doar pro-blema că experienţa însăşi determină parţial direcţia şi conţinutul gîndurilor ... ci şi faptul că, articulîndu-le, oricît de dezordonat ... articulăn-du-le în cuvinte, te-ai îndepărtat deja cu o treaptă de fenomenul conştiinţei propriu-zise ... pentru că ... ei bine, pentru că orice formulare găsesc, oricît ar părea de fragmentară şi inconsecventă, este rezultatul unei complexe interacţiuni ... consultări ... competiţii ... dintre părţi diferite ale creierului meu. E ca un buletin, un text aprobat, cizelat în spatele uşilor închise, după o intensă dezbatere redacţională cu durata de o nanosecundă şi pe urmă remis centrelor de vorbire din creier pentru a fi retransmis ... lar procesul de redactare este imposibil de observat sau înregistrat altfel decît ca o izbucnire de activitate neuro-chimică, cu partici-parea a milioane de neuroni, o imagine frumoasă pe un scaner ... Nu-i nimic, poate că merită puţină perseverenţă, înregistrarea asta, poate obţin ceva util, să zicem despre natura atenţiei ... nu că voi putea face vreodată cine ştie ce referire într-o comunicare, totul e mult prea personal, prea sincer, ca să nu spun obscen uneori ... dar a fost fascinant să ... să tragi cu urechea, cum s-ar spune, la propriile tale gînduri ... Aproape că mi-a părut rău cînd s-a terminat banda, cînd am fost întrerupt, mai bine zis distras, de vederea lui Helen Reed plimbîndu-se fară noimă prin campus, pe ploaie, ca un suflet rătăcit ... Reiese că a intrat în capelă, acolo era cînd o căutam, mi-a spus azi la masă ... am dat peste ea întămplător în Casa Profesorilor şi am luat masa împreună ... trebuie că sosul de pe paste mi-a provocat indigestia asta teribilă ... se pare că ea e catolică, sau a fost crescută în spirit catolic ... Şi-a pierdut credinţa, dar nu se poate
80
hotărî să renunţe la toată gogomănia ... încă mai tănjeşte după ideea nemuririi personale, ca şi multi alţi oameni inteligenţi ... chiar savanţi ... Unii dintre asociaţii cei mai apropiaţi ai lui Darwin, de pildă, erau tărfele spiritismului... Wallace, Galton, Romanes, toţi participau la şedinţe de spiritism, consultau medii ... ca şi cum, după ce distruseseră credibilitatea religiei creştine, ar fi căutat cu dispe-rare o alternativă la paradisul creştin ... Galton chiar a reuşit la un moment dat să-l convingă pe însuşi Darwin, aşa se spune în biografia recenzată de mine, să participe şi el la o astfel de şedinţă ... pe care, spre lauda sa, bătrănul a părăsit-o, a plecat, lăsîndu-i aşezaţi în jurul mesei, ţinîndu-se de mînă, cu draperiile trase ca să nu pătrundă lumina, aşteptînd să-şi facă strigoii datoria ... George Eliot şi ciracul ei, cum naiba-l chema, Lewes, parcă-mi amintesc, se aflau şi ei acolo, ea cu mutra aia de mărţoagă bătrănă, ea care declarase ... cum era, oare ... că Dumnezeu este de neconceput şi nemu-rirea incredibilă, sau poate invers ... pînă şi ea era gata să învărtească manivela spiritismului... După ce l-au ucis pe Dumnezeu, au fost cuprinşi de panică la gîndul consecinţelor, chiar şi Darwin ... apropo, să fie ăsta al doilea dintre cele mai cunoscute enunţuri din istoria filosofiei, JDumnezeu a murit", al lui Nietzsche? pînă şi Darwin ... nu era boala sa cronică de natură psihosomatică? în tinereţe fusese sănătos şi viguros, altminteri cum ar fi rezistat la călătoria cu Beagle? Dar de-ndată ce-i vine ideea evoluţiei, de cum scrie Originea speciilor şi îşi dă seama ce consecinţe va avea cartea lui asupra reli-giei, manifestă tot felul de simptome - umflături, balonări, yomă, tremurici, leşinuri ... hemoroizi ... tinnitus ... punctişoare negre în faţa ochilor ... absolut orice vă trece prin minte ... doctorii nefiind capabili să explice sau să vindece nimic ... unul a diagnosticat gută înăbuşită ... mai degrabă vinovăţie înăbuşită ... şi a apelat la tot felul de
81
remedii vrăjitoreşti pe care nici un savant adevărat nu le-ar fi luat nici o clipă în serios ... de exemplu, cum venea asta, se lega cu lanţuri de zinc şi alamă ... se cufunda în oţet... sugea sucul a două lămăi în fiecare zi ... făcea băi în apă rece ca gheaţa ... totul în zadar. N-a fost toată aiureala aia un fel de autopedepsire pentru păcatul dfi a fi dat o lovitură mortală religiei? Deşi nu evoluţia, ci moartea scumpei sale micuţe Annie i-a zdruncinat credinţa personală în Dumnezeu ... Să nu uităm ce uşor se murea pe vremea aia, că se murea mult mai mult decît azi, o banală boală a copilăriei îţi putea fi fatală, aşijderea naşterea pentru femeia gravidă ... nu atît dorinţa de a fi ei înşişi nemuritori i-a îmbrăncit pe Galton & Co în braţele spiritismului, ci dorinţa reîntălnirii cu cei iubiţi şi dispăruţi, mai ales dacă se stinseseră tineri ... Fără îndoială că de asta a fost atrasă Helen Reed de capelă, duminică:
încă mai suferă după moartea soţului... am încercat cu ea puţină terapie de şoc, refuzînd să o compă-timesc convenţional atunci cînd, la masă, şi-a jucat cartea durerii, şi un moment am crezut că va pro-testa, ridicîndu-se şi plecînd, dar şi-a păstrat cum-patul ... şi am purtat o conversaţie însufleţită despre dualism, conştiinţă, IA etc. ... După care am adus-o aici, să-i arăt fresca lui Karinthy ... Este inteligentă, atrăgătoare, corpul ei în mare parte ascuns de rochia de seară purtată sămbătă era evidenţiat mai bine astăzi, în pulover şi jeans, şi are, hotărăt, forme apetisante ... Are şi tenul remarcabil de proaspăt pentru o femeie trecută bine de floarea tinereţii ... Cu toate acestea, degajă o undă de tristeţe, se uită la tine ca şi cum ar avea mare nevoie ca cineva să-i poarte de grijă, n-aş crede că a avut parte de aşa ceva după ce i-a murit bărbatul, are aura unei femei care a jurat castitate, aidoma măicuţelor ... Mă întreb cît timp mi-aş înfrăna eu pofta de sex dacă ar muri Carrie pe
82
neaşteptate, cred că nu mult, de fapt ştiu că n-ar fi mult... Şocant, dar ... cînd mi-o imaginez pe Carrie moartă, prima imagine ce mi se aprinde în minte nu este a mea jelind şi plîngînd, ci a mea liber să fac amor cu alte femei, cu Marianne sau cu Helen Reed sau cu oricine mi s-ar oferi, fără mustrări de conştiinţă, fără teamă că voi fi descoperit... Fireşte, sunt sigur că, dacă chiar s-ar întămpla, aş fi cu adevărat înlemnit de durere şi poate că mi-ar pieri o vreme şi cheful de sex, dar mă îndoiesc ... e mai probabil că voi apuca pe drumul invers, căutînd refugiu în braţele alteia, „Te implor, rămăi peste noapte, vreau să mă tină cineua în braţe", ce irezistibilă rugăminte ... Şi, fireşte, voi moşteni cel puţin o parte din banii lui Carrie, voi fi nu numai liber, ci şi bogat, n-are rost să pretind că nu mă gîndesc la asta atunci cînd mi-o imaginez moartă ... o ilustrare potrivită pentru discuţia de azi după-amiază, caracterul privat al conştiinţei, carac-terul secret al gîndului; conştiinţa este fişierul a cărui cheie se află numai în buzunarul nostru, mulţumescu-ţi ţie Hristoase pentru asta ... Carrie ar fi distrusă dacă ar afla ce-mi trece mie prin cap acum, nu m-ar ierta niciodată ... şi totuşi, din cîte ştiu, are şi ea fanteziile ei despre moartea mea subită, fără dureri ... îşi imaginează şi ea că-şi găseşte un partener nou, că se mai îndrăgosteşte o dată, poate de cineva mai tănăr, mai romantic decît inine ... Mă supără această idee? De fapt, nu, fiindcă nu cred cu adevărat în ea, totul este ipotetic, nu pot să trăiesc fanteziile ei aşa cum le trăiesc pe ale mele. [sfîrşitul înregistrării]
Tocmai am fost anunţat telefonic că au găsit cauza defecţiunii ... un şoarece ... nu un mouse de computer, ci unul real, cu patru lăbuţe şi mustăţi... a ros un fir şi s-a electrocutat, i-au găsit stărvul. M-am dus.
83
5
c/oi, 27 februarie. M-am întălnuit cu Ralph Messenger la Casa Profesorilor, ieri, la ora prăn-zului. Ca să spun adevărul gol-goluţ (de ce nu, doar jurnalul acesta este strict confidenţial) l-am zărit prin geamurile de sticlă groasă, urcînd avăntat treptele de la intrare, tocmai cînd ieşisem de la toaletă, aşa că am zăbovit în faţa unor tablouri oribile dintr-o expoziţie din foaier, sperînd că mă va observa cînd va intra - cum s-a şi întămplat, astfel că am luat masa împreună. Mi-a spus că m-a văzut din biroul său, duminică dimineaţa, cînd mă plimbam în campus prin ploaie - informaţie care m-a descumpănit. Oare ce impresie îi făcusem? Că sunt murată de ploaie? Deprimată? Ţicnită?
După prănz, mi-a prezentat Centrul, care s-a dovedit a fi mai interesant decît mă aşteptasem, în special fresca lui Karinthy - un fel de pictură murală dispusă în cicloramă, la etajul al doilea, care ilustrează felurite teorii şi „experimente de gîndire" legate de conştiinţă. Conştiinţa, se pare, constituie obiectul ştiinţei cognitive - în prezent, este un subiect la modă pentru savanţii de toate tipurile. Conştiinţa, au hotărăt ăştia, este o „problemă" care se cere studiată-
Acest lucru a reprezentat pentru mine o noutate, nu neapărat îmbucurătoare. Presupun că am consi-derat întotdeauna conştiinţa o provincie a artelor, mai ales a literaturii, şi în special a romanului. La unna urmei, majoritatea romanelor, ale mele în orice căz, se ocupă de ce înseamnă a fi conştient. Conştiinţa este păinea mea. Din acest motiv, poate, nu m-am. gîndit niciodată că ea ar fi un fenomen
84
„problematic". Conştiinţa este, pur şi simplu, mediul în care trăieşti, din care-ţi extragi senti-mentul identităţii personale. Problema este cum s-o reprezinţi, mai ales dacă este vorba de conştiinţa altora. In sensul acesta, romanele ar putea fi con-siderate experienţe de gîndire. Născoceşti oameni, îi plasezi în situaţii ipotetice, hotărăşti cum vor reacţiona. „Dovada" reuşitei experimentului constă m faptul că purtarea personajelorpare interesantă, plauzibilă, că ele îţi spun ceva despre natura umană. „Pare" — pentru cine? Pentru „cititor", care nu este Domnul Puţăisteaţă, recenzentul, nici Domnul Sicofant, publicistul, nici mamă-ta iubitoare, nici veninoasa ta rivală, ci un soi de lector ideal, viclean, inteligent, exigent, dar corect, a cărui persona te străduieşti s-o împrumuţi cînd îţi reciteşti şi revezi opera, în procesul desăvărşirii ei. îmi displace ideea că ştiinţa îşi bagă nasul în treaba asta, care-i aface-rea mea. Nu şi-a tăiat deja ştiinţa o porţie suficient de mare din realitate? Mai trebuie să revendice şi sinele esenţial, intangibil şi invizibil al omului?
Sunt o dactilografa autodidactă, care bate cu două degete şi greşeşte uşor (din care motiv îi mulţumesc lui Dumnezeu — şi ştiinţei — pentru inventarea pro-cesorului de texte). Se pare însă că bat întotdeauna greşit anumite cuvinte. Unul dintre acestea este vocabula „ştiinţă", pe care o scriu, invariabil, „şcinţă", cu o mustrătoare linie roşie ondulată dedesubt, trasă de controlorul ortografic automat. Mă corectez imediat, dar există ceva adecvat din punct de vedere onomatopeic în cuvăntul greşit „şcinţă" (pronunţat „şkinţă") de pierderea căruia îmi pare rău; inexis-tenta vocabulă exprimă caracterul rece, nemilos, reductiv al explicaţiei ştiinţifice a lumii. Aceeaşi calitate dură, brutală, aproape neîndurătoare îmi pare că există în fiinţa lui Ralph Messenger. Felul cum a reacţionat la ştirea morţii lui Martin, cînd am abordat acest subiect la masă, a fost ca o cană de
apă rece aruncată în obrazul meu. M-a uluit ai m-a indignat; am fost gata să mă ridic de la masă şi să-l las dracului. Imi pare bine că n-am facut-o. Poate că n-aş mai fi avut prilejul să văd fresca lui Karinthy. Datorită ei, mi-au venit tot felul de idei.
La sfîrşitul orei practice de azi, le-am distribuit studenţilor copii xeroxate ale articolului despre lilieci din Encyclopaedia Britannica şi le-am dat să scrie, pentru marţea viitoare, un text scurt cu titlul Ce înseamnă să fii liliac ?, în stilul unui romancier cunoscut.
Recitind paragraful de mai sus, mi-a venit ideea că singurul tip de proză literară scutit de obiecţiile critice ale lui Ralph Messenger ar fi acela care nu face nici un efort să reprezinte conştiinţa. Proza care rămăne la suprafaţă, limitîndu-se să descrie comportamentul şi aparenţele, reproducînd ce vorbesc oamenii, dar neinfbrmîndu-l niciodată pe cititor despre gîndurile personajelor, nefolosind monologul interior sau stilul indirect liber ca să ne lase să tragem cu urechea la procesele lor intime de gîndire. Ca la Ivy Compton-Burnett, la Henry Green, din perioada tărzie, ca la unn nouveaux romanciers... dar, în ultimă instanţă, acel tip de proză nu satisface - sau, cel puţin, nu poate fi apreciată decît ca o abatere înviorătoare de la normă. Dacă romancierii ar renunţa cu totul să mai încerce să reprezinte conştiinţa, cititorii ar manifesta imediat simptomul saturaţiei.
Cred că l-am uluit pe Ralph Messenger cu citatul meu verbatim, perfect, din Aripile porumbiţei. Nu i-am spus însă că folosisem fragmentul numai cu o zi înainte, la seminar, aşa că-mi era proaspăt în memorie.
Vineri, 28 februarie. Prin poşta campusului am primit azi un articol dintr-o publicaţie intitulată
86
Revista de Ştiinţe Cognitive şi complimentele lui Ralph Messenger pe un bilet cu următorul conţinut:
,foate te interessează. R.M.".
Articolul se numeşte „Arhitectura cognitivă a stărilor emoţionale, cu referire specială la sentimen-tul dejale", fiind scris - dacă „scris", şi nu „compilat" este cuvăntul potrivit — de trei universitari de sex masculin de la Universitatea Suffolk. începe cu o definiţie a jalei: „Proces extins de reorganizare cognitivă, caracterizat de ocurenţa unor perturbaţii cu valenţe negative, provocate de reacţia unei structuri afective la evenimentul de deces". Deci, acum ştim. lată prin ce am trecut în lunile de după moartea lui Martin: nimic mai mult decît o peri-oadă de reorganizare cognitivă. Singurătatea halu-cinantă, plănsul deznădăjduit, capcanele memoriei activate la fiecare pas (programul ăsta de televiziunie îl priveam împreună, eram împreună cînd am cumpărat veioza, am măncat - Doamne, Dumnezeule! - împreună acest fel de pui cu curry, cumpărat de la Sainsbury, doar cu cîteva ceasuri înainte de a se produce anevrismul. pînă şi ziarul care cădea dimineaţa prin despicîtura pentru scrisori a uşii de la intrare îmi aducea aminte de modul cum împărţeam foile dimineaţa, aşa că m-am abonat la alt cotidian, care nu-mi place aproape deloc).
Pe la jumătatea articolului era o diagramă, re-prezentînd, cică, arhitectura minţii, numai pătrate, cerculeţe şi elipse, într-o agitaţie frenetică (repre-zentată printr-un mănunchi de săgeţi curbate şi de linii punctate), din cauza reacţiei unei structuri afective la aflarea ştirii că se produsese un eveni-ment de deces. „Structură afectivă" este, bănuiesc, termenul prin care ştiinţa cognitivă se referă la iubire.
Sămbătă, 1 martie. Azi m-am dus la Cheltenham, să fac o cură de cumpărături, deşi mi-e martor
87
Dumnezeu că fie şi numai simpla absenţă din campus cîteva ore are un bun efect terapeutic.
N-am mai fost la Cheltenham decît o singură dată, acum cîţiva ani, ca să citesc din opera mea la un festival literar şi n-am zăbovit suficient de mult ca să-mi fac o idee despre oraş. Azi-dimineaţă am şofat o vreme, zăpăcită, pe străduţele cu sens unic, pînă cînd am zărit careasa neoclasică a Primăriei, unde avusese loc festivalul (o clădire din piatră aspră, maronie, cu un portic supradimesionat, pom-pos, care arată ciudat pe fondul şirului de case în stil regency, din stuc alb), şi atunci am ştiut unde mă aflu. Mi-am lăsat automobilul în prima parcare
şi m-am îndreptat spre centru.
A fost o zi rece, dar uscată şi senină, aşa că am petrecut o oră agreabilă plimbîndu-mă pe prome-nadă, răsfoind cărţi la librăria Waterstone's, cum-părînd o bluză de la Laura Ashley şi o pereche de pantaloni de la Country Casuals, prănzind frugal într-o cafenea unde te serveau chelneriţe în uni-forme de modă veche, cu şorţuleţe albe. Am explorat, în treacît, un mall lung, pe două niveluri, pitulat discret pe o stradă paralelă, renunţînd repede, din cauza lipsei de aer şi a muzicii ce picura mecanic. Am urmat indicatoarele care m-au condus la Galeria de artă şi la Muzeu, specializate în istoria artei şi designului domestic, cu multă îndreptăţire, fiindcă oriîncotro te îndrepţi în Cheltenham dai peste şantiere de restaurare şi reconstrucţie a vechilor case şi străduţe, pe dinafară şi pe dinăuntru — un fel de cult al Casei Frumoase. La muzeu, găseşti materiale destul de interesante despre William Morris şi mişcarea Arte
1. William Morris (1834-l896), scriitor şi artizan socialist, membru al Frăţiei Prerafaelite, autor de fresce la Oxford cu subiecte din ciclul arthurian, designer de mobilă, poet prolific, traducîtor al unor saga islandeze, polihistor şi propagator al socialismului utopic. Ca
88
şi Meserii1 şi am cumpărat de la magazin cîteva postere art nouveau, să-mi înveselesc livingul.
M-am întors tot pe promenadă, pe lîngă splen-dida faţadă regency a sediului municipal, pe lîngă arteziana italiană cu statuia lui Neptun, dm care ţăşnea, strălucind în soare, apă înspumată, pe lîngă Grădinile Imperiale, pe lîngă Queen's Hotel, senin, alb şi maiestuos ca un vapor al liniei Cunard de dinainte de război, pînă la Montpellier Street, pe care mi-o recomandase Caroline Messenger şi care, într-adevăr, a fost încîntîtoare, cu buticurile ei mici, prăvăliile specializate şi galeriile cuibărite cochet pe o bine conservată arteră principală în stil georgian. La capătul străzii există o rotondă minu-nată, după modelul Panteonului roman, convertită, elegant, în sediul Băncii Lloyds.
Mă gîndeam în sinea mea cît de agreabil este totul, cît de bine mă simt, dar că-mi lipseşte, totuşi, ceva - o persoană cu care să-mi împart plăcerea, căreia să-i dau raportul şi, chiar cînd mi-a venit gîndul acesta şi mă uitam distrată în vitrina unui magazin de produse naturale şi dietetice, simţind gheara rece a depresiei incipiente, cine credeţi că a ieşit din respectiva prăvălie, anunţată de clinchetul clopoţelului de deasupra uşii, ca un răspuns la rugăciunea mea, dacă nu însăşi Carrie. Purta un pardesiu roşu-aprins, părul blond îi cădea liber şi bogat de sub o căciuliţă croşetată de mohair, pomeţii obrajilor îi străluceau, trandafirii, iar buzele i se deschiseră -larg, dezvelindu-i dinţii perfecţi, cînd zămbi, recunoscîndu-mă. M-a invitat la o ceaşcă de ceai la ea acasă, iar eu, după cuvenita ezitare politicoasă, am acceptat.
animator cultural, fondeazăArts and Crafts Movement, insistînd asupra necesităţii prezenţei frumosului în viaţa cotidiană.
Carrie î^i parcase maşma. pe o stradă rezi.denţială din apropiere, Lansdown Cresceht, un superb arc de cerc de case familiale, lipite una de alta. „Nicholas Beck şi-a cumpărat aici o casă, mi-a spus ea. o renovează splendid. Foarte elegantă, desigur, dar nu tocmai convenabilă pentru viaţa modemă de familie. Nenumărate scări, nici un garaj, nici vorbă de grădină." Eu am observat că aşa stau de obicei lucrurile în oraşele-staţiune, unde totul se con-struieşte în vederea închirierii. „Ai perfectă drep-tate, a zis Carrie, demarînd. Şi curtea noastră este relativ mică, faţă de proporţiile casei, dar serveşte la ceva. Mai avem şi o vilişoară la ţară, cam la jumătate de oră cu maşina, lîngă Stow, pe care o folosim la sfîrşitul săptămănii. Trebuie să vii cîndva." Messengerii locuiesc într-un cartier numit Pittville, după numele urbanistului Joseph Pitt, care l-a proiectat în anii 1820. „Unei urechi ameri-cane, numele îi sună ca Pitsville, răse Carrie. Poţi să-ţi imaginezi răsul homeric al prietenilor mei de acasă, cînd le spun unde locuiesc1."
Dar ştiu că ea răde la urmă, şi răde mai bine, cînd prietenii ăia o vizitează. Pittville este o zonă încîntîtoare, un oraş-grădină cu clădiri frumoase şi elegante străzi terasate, aşezate în mijlocul unui parc geometric, deasupra căruia se ridică staţiunea. Se pare că mai poţi face o cură de ape minerale în Camera Pompelor de acolo, ceea ce la Banca Lloyds nu se mai poate. Reşedinţa familiei Messenger este o vilă magnifică, distanţată de alte case, cu două frontoane, în stilul Renaşterii elene, avînd coloane corintice masive, de înălţimea celor două etaje. Cu stucaturile ei de un alb orbitor, seamănă cu un uriaş tort al miresei, de pe vremuri, dar este atît de bine proporţionată, încît nu are în ea nimic absurd sau
1. Pitsville — oraşul gropilor sau al puţurilor de mină. In argou, the pit înseamnă şi infernul, gheena (engl.).
90
vulgar. în salon, Carrie a turnat ceai Earl Gray dintr-un ceainic Queen Anne în ceşti de porţelan Spode, oferindu-mi şi pătrăţele de păine prajită cu dulceaţă de căpşuni preparată în casă. Carrie face parte din categoria americancelor formidabile care ştiu mai bine decît noi cum trebuie trăită viaţa englezească tradiţională - în plus, are şi mijloacele necesare pentru a pune teoria în practică la nivelul cel mai înalt. Casa ei este decorată impecabil şi mobilată exact aşa cum se cere, pînă la copiile robi-netelor de alamă din garderoba de jos şi la căluţul-balansoar din epoca victoriană timpurie din camera mare de la parter. Carrie mi-a spus că Nicholas Beck o ajutase să-şi procure cele mai grozave piese de mobilier, distracţia lui favorită fiind să cutreiere cu maşina localităţile dinjur, unde participă la licitaţii şi scormoneşte prin magazinele de antichităţi. Nenumăratele tablouri de pe pereţi, majoritatea primitivi americani şi impresionişti francezi minori, fuseseră, totuşi, colecţionate de Carrie înseşi. Mi-a mărturisit că a terminat un mas-terat de istoria artei şi şi-a scris dizertaţia despre Berthe Morisot, „înainte de a fi fost redescoperită". Un ulei mic de Morisot, reprezentînd o fetiţă cu o carte în mînă, este comoara sa cea mai dragă - şi trebuie să valoreze o avere, astăzi.
Cea mai mică dintre cei patru copii, Hope, era în living cînd am aruncat o privire acolo, tolănită pe o pernă ce imita un sac de fasole şi urmărind o casetă Walt Disney la un televizor portabil: o fetiţă de opt ani, drăguţă, pistruiată şi cu părul în neorînduială, purtînd pantalonaşi cu un model viu colorat, care ne-a zămbit şi a zis „Salut" cînd s-au făcut prezentările, dezgolind o proteză ortodontică. Cea mai mare dintre copii, Emily, de şaptesprezece ani, o blondă înaltă, atractivă în stil califbmian, semă-nînd leit cu mama ei, a intrat în timp ce ne beam ceaiul, să ne arate o perche de pantofi de-abia
achiziţionaţi. Mi-am pus întrebarea dacă tocurile înalte şi tălpile-platformă erau, de fapt, o idee bună, dată fiind înălţimea fetei, dar mi-am ţinut gura. Carrie nici n-a clipit cînd a reieşit că pantofii costaseră 89 de lire. Observînd sacoşele mele de 1a magazine, mama şi fiica m-au convins să-mi expun modestele tărguieli, aşa că ne-am angajat într-o plăcută şi nepretenţioasă conversaţie feminină măruntă, despre haine şi modă, cum nu mi s-a mai întămplat să am de la plecarea lui Lucy de acasă. Cînd Emily a ieşit din cameră o secundă, Carrie mi-a dezvăluit că este fiica sa cu primul soţ, de care a divorţat. Emily are un accent american percep-tibil, în vreme ce copiii ceilalţi vorbesc cu accent britanic.
Cînd amurgul de afară s-a transformat în noapte, Carrie a tras draperiile grele de velur şi a apăsat pe un buton de pe marginea şemineului ca să aprindă gazul din spatele cărbunilor falşi - o concesie făcută modernităţii, pe care a căutat s-o minimalizeze, spunînd că la Horseshoes au un foc de vatră autentic, „Horseshoes" fiind, evident, numele casei de la ţară. Pe urmă şi-au făcut intrarea Ralph şi cei doi fii, Mark (cincisprezece ani) şi Simon (doi-sprezece) — care mi-au fost însă prezentaţi drept „Polo" şi „Sock". Toţi copiii au porecle, a căror origine mi-a fost explicată imediat. Polo e o contragere de la Marco Polo, iar Sock vine de la Socrate, poreclă dată lui Simon din cauza poftei lui de a pune întrebări. Hope este numită Pisicuţa, fiindcă este atît de mignonă, iar lui Emily i se spune Flipper din cauza pasiunii din copilărie pentru delfini, de care s-a lecuit cu vărsta. Mai este nevoie să spun că toate poreclele astea, la fel ca cele ale computerelor din clădirea Holt Belling, au fost scornite de Ralph? Se pare că ăsta-i felul lui de a-şi pune pecetea pe tot ceea ce-i aparţine. Şi lui Carrie îi spune „Blondie" din cînd în cînd. Poate că ea şi copiii îl strigă „Messenger" ca un fel de blîndă răzbunare.
92
Simon şi Mark au plecat urgent la bucîtărie să caute ceva de măncare, desfăşurînd de la găt nişte fulare lungi, vărgate. Fuseseră la Bath, la meciul de rugby.
—Educaţie masculină, îmi spuse Ralph, sură-zînd. Carrie o consideră foarte importantă.
Era extrem de bine dispus şi, s-ar fi zis, încîntat să mă găsească la el acasă.
— Dar îţi place să te duci, protestă Carrie, dîndu-i un pumn uşor în umăr.
— Mda, amjucat şi eu în tinereţe, recunoscu el. Şi parcă l-am şi văzut, cu fruntea plecată ca un taur, cu umerii laţi prinşi în grămadă, împingînd şi trăgînd în noroi. Este o persoană căreia-i place contactul fizic - a sărutat-o pe Carrie la intrare, a străns-o la piept pe Emily, a luat-o pe Hope pe genunchi - iar ele răspundeau la atingerile sale cu o plăcere inconştientă. N-am putut să nu mă găn-desc, retrospectiv, la contactele corporale restrănse din viaţa familiei mele. După ce copiii au crescut, Martin şi cu mine nu-i mai îmbrăţişam decît rareori; ei parcă se ruşinau de astfel de gesturi — sau să fi fost noi cei inhibaţi? Nici noi doi nu ne luam prea des în braţe, dacă mă gîndesc bine, decît în momentele cînd faceam dragoste. Subit, m-au inundat regretul şi remuşcarea, la gîndul atîtor ocazii scăpate de a ne atinge unul pe celălalt - ocazii pierdute pentru totdeauna. I-am invidiat pe cei din familia Messenger pentru intimitatea lor fizică naturală, pentru felul cum se atingeau, se străn-geau de mînă, se băteau pe umeri, se rezemau unul de altul... Pe urmă mi-am amintit că-l văzusem pe Ralph sărutînd-o pe Marianne Richmond şi am reflectat că absolut totul se plăteşte. Eu, cel puţin, nu avusesem nici un motiv să mă îndoiesc de fidelitatea lui Martin.
Ralph ne-a oferit ceva de băut şi am acceptat şi eu un păhărel de sherry, anunţînd că va trebui să
93
plec foarte curînd. De fapt, nimic nu mă zorea să părăsesc atmosfera aceea plăcută, dar nu doream să stau mai mult decît se cuvenea.
— Astăzi suntem invitaţi la cină, altminteri în-cropeam ceva de măncare şi te-am fi rugat să rămăi la noi, Spuse Carrie, de parcă mi-ar fi citit gîndurile, iar eu am crezut-o.
— Chiar suntem invitati, Blondie? întrebă Ralph, încreţindu-şi fruntea.
— Ştii prea bine că da, Mesaenger. La prorector.
— Uitasem, mormăi el.
— Vino mîine la prănz, la Horseshoes, mă pofti Carrie. Sau duminica viitoare.
Aş fi acceptat cu drag invitaţia pentru a doua zi, dar nu ştiu ce principiu prostesc de bună creştere şi rezervă m-a determinat să amăn plăcerea pentru săptămăna următoare. Dar ei sunt cu adevărat un cuplu extraordinar de drăguţ şi de ospitalier. Poate că e usor să te porţi frumos cu alţii cînd ai ajuns atît de bogat şi de mulţumit. Sau poate - o presupunere şi niai cinică — e şi asta o metodă de a converti invidia altora în gratitudine.
Cînd m-am ridicat de pe scaun, gata de plecare, Ralph m-a întrebat unde parcasem şi a insistat, susţinut călduros de Carrie, să mă ducă pînă acolo cu maşina sa. în automobil (un uriaş Mercedes estate) i-am mulţumit pentru articol. A vrut să ştie ce părere îmi facusem. I-am răspuns că îl găsisem alienant, că jargonul şi diagramele mi se păreau mult prea îndepărtate de experienţa reală a doliului.
— Nu-i vorba decît de un model, zise.
— Dar, dacă vrei să fabrici un robot care să aibă sentimentul de j ale...
— 0, ăsta era doar un subiect de discuţie.
—Vrei să spui că, de fapt, nu este posibil?
—Ba e posibil. Dar ar fi un proiect nemai-pomenit de costisitor, care ne-ar lua o groază de
94
timp şi ce rost ar avea un robot ale cărui funcţii cognitive ar putea fi sever tulburate - ca şi la om -de evenimente neprevăzute?
Atunci am întrebat ce rost avusese articolul însuşi.
— Mintea este o maşină virtuală. Uneori înveţi mult din studierea disfuncţiilor unei maşinării, fie şi teoretic.
— Deci asta să fie jalea? o disfuncţie? Nu eram, de fapt, dispusă să încep o polemică, după ce mă bucurasem de atîta amabilitate din partea lui şi a lui Carrie, dar nu mi-am putut alunga din voce o notă ironică, aşa că el îmi aruncă o privire scurtă, ca să cîntărească situaţia.
—Vezi tu, îmi răspunse, e imposibil să-şi dai seama la ce serveşte, în termeni evolutivi. Adică, dacă o compari, să zicem, cu gelozia, care este la fel de destabilizatoare, de neplăcută, dar care are o funcţie evidentă: aceea de a te asigura că nici un alt mascul nu-ţi însămănţează femela.
— Dar dacă-i vorba de gelozia feminină?
— Foarte asemănătoare: asigură preocuparea exclusivă a masculului pentru hrănirea şi prote-jarea puiului femelei. Ai putea replica, presupun, continuă el, de parcă ar fi raţionat cu voce tare, că dorinţa de a evita suferinţa cauzată de doliu te stimulează să ai mai multă grijă de partener şi de odraslă. Numai că există deja suficiente stimulente puternice ca să procedezi astfel. Şi, oricum, conştiinţa faptului că ai făcut tot posibilul să eviţi trăirea sentimentului de jale nu-ţi uşurează cu nimic suferinţa, cînd vine momentul.
— Şi de multe ori tot n-ai fi putut face absolut nimic ca să-l împiedici, am completat eu cu patimă, dar Ralph nu arătă că şi-ar fi dat seama de aluzia la Martin.
—Adevărat, zise. Toate înmormăntările pe care le vedem la televiziune, ca urmare a bombelor puse
95
de terorişti, a cutremurelor şi aşa mai departe. Oameni care nu mai ştiu ce să facă de durere. Care plîng, gem, se zvărcolesc. Totul este atît de excesiv, atît de disproportionat faţă de orice răsplată evo-lutivă. Cum observa Darwin, ,jJlănsul este o enigmă".
M-a impresionat expresia.
— Plănsul este o enigină?
Ralph mi-a spus că era de undeva din notiţele lui Darwin. Mi-a promis că-mi va căuta citatul în context.
Ajunşi în parcare, el a coborăt, galant, din maşină şi s-a oferit să mă însoţească pînă la a mea, dar i-am replicat că nu e necesar şi de data asta mi-a dat căştig de cauză. Ne-am străns măna şi am avut presentimentul fugar că mă va săruta pe obraz, dar n-a făcut-o.
96
6
Unu, doi, trei, probă de microfon... Nu este necesar să verifici aparatul, vezi cuvintele apărîndu-ţi direct în faţa ochilor pe ecran, dar eu fac în acelaşi timp o înregistrare audio, ca mai tărziu să pot revedea textul şi să inserez puncte-puncte, acolo unde sunt pauze ... N-am avut idee că softul ăsta de identificare a vocii este atît de bun ... Ai crede că un Centru pentru Ştiinţe Cognitive posedă cel mai modem echipament pentru chestii din astea, dar cînd m-am interesat am constatat că nici unul dintre angajaţi nu are un astfel de program, nici vreun dram de experienţă în folosirea lui ... Aveau aerul că-i întreb despre un fel de jucărie, ceva ce le poţi cumpăra copiilor drept cadou de Crăciun de la Dixon's, nu despre un lucru serios; ceea ce-ţi arată cît de conservatori şi de mărginiţi pot fi univer-sitarii... Oricum, am primit Voicemaster-ul vineri şi am petrecut cîteva ore dresîndu-l. A trebuit să încep prin a-i citi cîteva pasaje, unul din Lewis Carroll şi unul din Times, ca să se obişnuiască cu timbrul vocii mele ... La început, scrie un fel de păsărească, dar o corectezi pe ecran şi, treptat, se învaţă cu felul cum pronunţi vocalele, ceea ce constituie variabila principală, aşa că pînă la sfîrşitul zilei nu mai comitea decît o greşeală la două rînduri, ceea ce nu-i rău, ba chiar mult mai corect decît dactilografia mea ... principiul de funcţionare a softului este compararea fonemelor produse de tine cu baza lui de date referitoare la sintagmele frecvente ... aşa că un monolog realizat prin asociaţie liberă este pentru el una dintre sarcinile cele mai dificile, deoarece contextul se
schimbă constant ... programul este şi oarecum pudibond ... la început a refuzat să înregistreze cuvăntul „fut", mi-a oferit tot felul de alternative, ca „mut", „lut", „but" etcetera, dar tot l-am învăţat limbajul obscen ... deci asta este ... E duminică, 2 martie, 8.45 a.m., da, 8.45 ... deoarece Carrie s-a cam supărat cînd i-am comunicat azi-noapte, în drum spre casă de la prorector că eu ... Doamne, ce vizită plictisitoare ... Richmonzii erau şi ei acolo, dar nu s-a ivit nici un prilej pentru una scurtă cu Marianne ... la un moment dat, ea mi-a aruncat o ocheadă cînd s-a dus la toaletă, dar m-am făcut că nu observ, ce naiba credea că am să fac, să mă iau după ea şi să bat la uşa closetului să mă lase înăuntru? Devine imprndentă, Carrie i-ar fi putut intercepta cu uşurinţă privirea, din fericire bărfea intens cu Lady Viv în momentul respectiv ... iar eu vorbeam cu Stan ... Sir Stan şi Lady Viv, ce mai nume pentru un prorector şi consoarta sa, ca într-un act de music hall ... Dar el mi-a spus că Donaldson a acceptat titlul onorific, ceea ce este o veste bună, se pare că e un mare bădăran, iar asta va ajuta la obţinerea fondurilor ... Oricum ... Mă aflu aici la ceasul ăsta necreştinesc deoarece Carrie s-a cam enervat cînd i-am spus că am să plec iar la birou, ca să-mi continuu experienţa ... „Pentru Dumnezeu, nu-ţi petreci şi aşa tot timpul în locul ăla bles-temat?" observaţie corectă, trebuie să recunosc, dar ardeam de nerăbdare să încerc softul ăsta într-un exerciţiu de flux al conştiinţei, aşa că i-am promis că mă duc la birou dis-de-dimineaţă, mă întorc pe la zece să mergem la Horseshoes, oricum copiii nu se trezesc mai devreme duminica ... Fireşte, aş putea încărca programul pe PC-ul de acasă şi să-l folosesc acolo, dar aş fi inhibat, m-aş teme să nu mă audă dneva, date fiind năstruşniciile care-mi trec prin cap căn'd rumeg ... chiar dacă pentru asta ar trebui să urce tiptil scările şi să-şi lipească urechea de uşa
98
mea ... adevărul egte că te simţi foarte vulnerabil, expus, cînd îţi spui cu voce tare gîndurile intime, trebuie să fii absolut sigur că este imposibil să fii surprins ... Aşa că iată-mă din nou la biroul din cabinetul meu de la Centru, în faţă cu o cană de cappuccino cu scorţişoară şi fără zahăr, de astă dată avînd pe cap un set de căşti cu un microfon în dreptul gurii, conform instrucţiunilor, gata să-i dau drumul ... Voi corecta pe parcurs numai erorile capitale, textul poate fi periat ulterior ... Adineauri în maşină mi-a venit ideea că ar fi interesant să nu mai fac încă o scufundare întămplătoare în fluxul conştiinţei, ci să ma supun unui exerciţiu specific de memorie. într-un sens, fireşte, întreaga conştiinţă este memorie, este imposibil să avem conştiinţa viitorului, chiar dacă încercăm să-l prezicem, la drept vorbind nu suntem pe deplin conştienţi nici de prezent, deoarece stările mentale sunt întotdeauna  întărziate  faţă  de  activitatea creierului, cum spunea tipul ăla, neurosavantul ... cum îl cheamă ... Libet, care a demonstrat că orice decizie conştientă de a acţiona este decalată cam cu o jumătate de zecime de secundă faţă de activitatea cerebrală respectivă ... aşa că, într-un sens, orice clipă din viaţa noastră apartine deja trecutului atunci cînd o trăim ... conştiinţa, s-ar putea spune, este un replay continuu ... Dar eu vorbesc despre conştiinţa pe termen lung, voi încerca să revoc o experienţă îndepărtată în timp şi să-mi dau seama, sau să încerc să-mi dau seama, din transcriere, cum reconstituie ... recuperează ... reconstruieşte mintea trecutul şi măsura în care amintirile pe termen scurt, declanşate prin asociere, se interferează cu sau intervin în procesul acesta ... Aşadar, ce să fie? Ce veche amintire să încerc să activez?
Primul meu futai, ce ziceţi de asta, da, nici o problemă, chiloţaşii ei ... Primul lucru de care-mi amintesc este cum şi-a împins în jos chiloţeii pe
şolduri ... privîndu-mă viclean de sub buclele căzute peste ochi, iar eu eram înmărmurit, nu mai văzusem niciodată o femeie dezbrăcîndu-se ... decît în filme, se înţelege ... dar pe atunci nici pe ecran nu vedeai o femeie scoţîndu-şi slipul de tot, de fapt nici nu sunt sigur că vreodată ... vreau să spun că vedeai lenjeria zburînd prin aer sau ţi-o arătau în plan apropiat pe podea, dar nu şi femeia chiar cînd... poate că este o acţiune prea stîngace sau urătă, greu de îndeplinit cu graţie sau senzualitate, să te apleci, să te îndoi, să stai într-un picior, apoi să schimbi piciorul... Stripteuzele, de exemplu, au un fel de clemă sau arici de care trag şi şi-i scot dintr-o mişcare ... hah, fata aia din barul de noapte din Soho, cum se numea, care şi-a scos şnurul dintre fese înainte de a se descotorosi de sutien ... nici nu se gîndea, sau mai bine zis se gîndea la altceva, nu la strip-tease, visa cu ochii deschişi, era mijlocul după-amiezn, o oră moartă, doar cîţiva clienţi în local, sfăntul ştie ce căutam acolo, poate eram între două întălniri, uşor ameţit şi cu chef de vorbă după un dineu de afaceri, nu-mi amintesc, dar stîteam acolo împreună cu o jumătate de duzină de labagii singuratici, ghemuiţi în fotolii, în semiîntunericul violaceu, privind cum fata aia, în conul de lumină al proiectorului, îşi făcea mecanic numărul, ca o somnambulă, semănînd bucăţele de costumaţie în timp ce-şi tărşăia picioarele şi-şi unduia şoldurile în ritmul muzicii disco, pînă cînd a ajuns la sutien şi chiloţeii cu şnur... şi atunci, distrată, şi-a scos şnurul dintre picioare înaintea sutienului ... hah, iar noi, bărbaţii care alcîtuiam publicul, ne-am îndreptat brusc spinările, ca după un şoc electric ... o expresie dejenă acută i s-a citit fetei pe faţă şi s-a împiedicat uşor, a pierdut ritmul cînd şi-a dat seama ce făcuse, a roşit toată, a mnrmurat ,pardon", era primul cuvănt rostit de o stripteuză pe scena aia sau, pariez, pe oricare alta, stripteuzele nu vorbesc niciodată, iar
100
pe urrnă si-a îmbrăcat la loc chiloţeii-şnur şi a continuat să danseze ca un robot... Chiar aşa, ca un robot, dacă ai putea îmbrăca hardware-u\ într-o convingătoare carne sintetică, ar fi uşor să fabrici o stripteuză-robot, vreau să spun că programul executat este atît de simplu ... Dar, pentru moment şi numai pentru un moment ar sernăna perfect cu o fiinţă omenească, irnprevizibilă, supusă greşelii, vulnera-bilă ... cineva a răs în întuneric, un hohot scurt, ca un lătrat, care a provocat alte cîteva chicoteli ale asistenţei rarefiate, iar vraja erotismului apăsător, onanist, s-a destrămat ... Fiindcă strip-tease-ul se desfăşoară conform unui protocol rigid, trebuie respectată o anumită ordine în dezgolirea anatomiei' ... orice deviere ar sparge încadrarea evenimen-tului, făcîndu-l să pară natural... ca atunci cîndte dezbraci acasă, ca să te bagi în pat ... fiecare face acest lucru în felul lui, într-o ordine ce-i aparţine şi pe care o poate schimba, dacă are chef... De exemplu, Carrie îşi dă uneori jos chiloţii, ea le zice panta-lonaşi, înainte de a-şi scoate sutienul, şi umblă prin dormitor în curul gol, cînd are de gînd să folosească bideul, cel puţin aşa proceda cîndva, în ultima vreme nu se mai făţăie chiar aşa de mult goală, devine din ce în ce mai conştientă de silueta ei ... Martha şi-a scos în cele din urmă slipul, dar şi asta tot un fel de strip-tease a fost, fiindcă mă privea ţintă tot timpul, savurînd puterea pe care o avea asupra mea ... Eu şedeam pe marginea patului, cu o erecţie cît Everestul în chiloţii tetra, cu ochii holbaţi, abia respirînd, cu gura uscată, dar inca-pabil să înghit ... cu urechile ciulite ca să prind zgomotele de afară, deşi îl văzusem dimineaţa pe Tom Beard plecînd cu camioneta, avîndu-l lîngă el pe Sol şi trăgînd o remorcă plină de miei trecuţi de prima tinereţe, pe care-i transporta la piaţă, cum îi spuneau oare chestiei ăleia ... „distribuţia după vărstă", da, da, chiar dacă stiam că nu se va întoarce
decît noaptea tărziu, tot mă treceau fiorii că se va întămpla ceva, o pană de maşină,"bunăoară, sau un accident, care să-l facă să pice din senin ... „Nu te teme, iuhiţel", îmi zicea ea, luîndu-mă de mînă şi conducîndu-mă din bucîtărie în sus pe scări. ^Dacă vine o maşină, o auzi de la o milă depărtare, iar poarta noastră veche scărţăie ca porţile ladului" ... M-a dus sus, în dormitorul ei si a tras perdelele la fereastră, dar camera nu s-a întunecat deloc, soarele de după-amiază strălucea prin ţesătura subţire, scăldînd-o într-o lumină moale, trandafirie, ca pe o stripteuză pe podium ... şi a început să se dezbrace, scoţîndu-şi desuurile unul după altul şi împătu-rindu-le înainte de a le aşeza pe speteaza scaunului ... ^Şi acum ce mai aştepţi?", m-a întrebat, iar eu căscam gura ca un idiot. ,^Iai, nu fi timid, nu e prima dată cînd te văd fără nim.ic pe tine", mi-a mai zis, referindu-se la după-amiaza cînd mă sur-prinsese înotînd cu căinii în părău ... Fusese o zi caniculară, tocmai mutaserăm turma pe o păşune nouă, mioarele smulgeau cu sărg iarba proaspătă şi suculentă, Tom plecase cu tractorul să repare un gard rupt şi aveam la dispoziţie părăul ăla splendid de răcoros prin vadul căruia mănasem turma mai în amonte, părău ce susura peste pietricele şi plăci de ardezie, şi unde, sub un mal scobit, era un loc sufi-cient de adănc pentru înotat ... n-am rezistat, mi-am aruncat hainele de pe mine şi am plonjat în apa delicioasă ... căinii, doi collie, mă priveau de pe mal cu invidie, găfăind de căldură de li se bălă-băneau limbile din gură, dar erau prea bine dresaţi ca să sară în apă fără să fie chemaţi, aşa că le-am strigat „Aici!" şi s-au aruncat în părău lătrînd, văs-lind cu lăbuţele şi înaintînd spre mine eu nasurile în sus, dîndu-mi apoi tărcoale ca şi cum aş fi fost o oaie rătăcită ... I-am păcălit dîndu-mă la fund şi ieşind la suprafaţă în spatele lor şi răzînd cu poftă de năuceala lor, apoi m-am întins pe spate în apă şi
102
am făcut pluta, cufundîndu-mi privirea în azurul nemărginit al cerului de vară, dus de curent pînă am ajuns la praguri şi am simţit cum pietrele din albie îmi zgărie uşor spatele ... atunci m-am ridicat în picioare şi am pornit, contra curentului, spre locul cu apa adăncă, iar căinii făceau tumbe şi împroşcau în spatele meu şi dintr-o dată mi-am dat seama că pe malul mai îndepărtat se oprise Martha, care şedea în şaua bicicletei, cu un picior pe pămănt, privindu-mă cu un zămbet care s-a transformat în surăs larg cînd am înlemnit şi mi-am acoperit în grabă genitalele cu palmele, ca un fotbalist din zid în faţa unei lovituri libere ... M-a întrebat, strigînd, unde era Tom şi după ce i-am spus s-a îndepărtat pedalînd, făcîndu-mi un semn cu măna ... Am rămas neclintit în apă, cu palmele peste puţulică, pînă am pierdut-o din ochi... penisul mi se ridica şi se îngroşa în timp ce eu mă întrebam cît timp mă urmărise cu privirea, cu zămbetul ăla pe buze, şi după ce am aruncat o privire rapidă în jur, să mă asigur că nu mă vede nimeni, mi-am frecat-o repede, catapultînd sperma în aerul însorit şi în apa cu unde repezi, neobservat decît de răbdătorii, nevinovaţii şi nemustrătorii mei căţelandri. Pentru că îmi plăcea de Martha, oho, şi încă cum, dar pînă în ziua aia nu îndrăznisem să sper că sentimentul ar putea fi reciproc, deşi se purta întotdeauna frumos cu mine, servindu-mă la masă cu bucăţelele cele mai gustoase, întrebîndu-mă dacă am lucruri de spălat, călcîndu-mi cămăşile mai bine decît mama, intuiam că şi eu îi plac, dar, la urma urmei, era o femeie măritată, de două ori mai în vărstă decît mine ... Tom însă era mai bătrăn decît ea şi, zicea Martha, nu se prea dădea în vănt după sex, nici nu era cine ştie cît de priceput în pat ... „Zece minute sămbătă seara, cam asta-i porţia lui." în floarea vărstei, îşi luase o nevastă tănără, sperînd să li se nască un fecior care să moştenească ferma,
103
iar cînd Martha nu i-a făcut nici un copil a dat vina pe ea, că e stearpă, aşa mi-a destăinuit ea într-o zi, a refuzat să se gîndească dacă nu cumva el era de vină, a refuzat să-şi ducă sperma la analiză, a refuzat pînă şi să discute problema, deşi îşi petrecea - sau, poate, tocmai fiindcă îşi petrecea -aproape toată ziua de muncă, organizînd monta ovinelor ... lată, prin urmare, o situaţie clasică, soţul bătrăior, nevasta plină de draci, tănărul chiriaş de numai şaptesprezece ani, din care se revărsa erosul, încă elev, dar, cum zicea Martha, ^marepentru vărsta ta, iubiţel", licean din cartierele de sud ale Londrei trimis să-şi fortifice organismul, după o inflamaţie a glandelor, cu aerul proaspăt şi mişcarea de la o fermă din Dales ... ideea medicului nostru de familie, înrudit de departe cu Tom ... care nici n-a fost o idee rea, fiindcă am crescut puternic şi în formă fizică excelentă, datorită muncii, în fiecare zi băteam mile întregi pe coclaurii ăia, urcînd cu paşi mari pante cu o înclinaţie de douăzeci de grade, luîndu-mă la trăntă cu oile ca să văd dacă li s-au infectat copitele, ţintuindu-le la pămănt cînd Tom le reteza ţesutul bolnav ... muşchii mi s-au învîrtoşat, umerii mi s-au îndreptat, trebuie că Marthei îi plăcuse cum arătam, înaintînd, gol puşcă, împotriva curentului, de fapt mi-a şi spus-o mai tărziu, „Ca o statuie dintr-un muzeu, ca unul din zeii ăia greci ciopliţi din marmură albă ..." Am distins admiraţia neas-cunsă din zămbetul ei, cînd m-a privit de pe bicicletă, aşa că n-a fost chiar o surpriză cînd în ziua aceea, în bucîtărie ... nici nu-mi venea să cred că dăduse aşa o pleaşcă peste mine, de fapt nici astăzi nu prea-mi vine să cred, imaginaţi-vă, un băieţandru de şaptesprezece ani, al cărui corp era o bombă cu testosteron, constant pe punctul de a exploda, şi a cărui minte ... a cărui minte era un teatru pornografic pe scena căruia cortina nu cădea
104
niciodată ... dar a cărui experienţă sexuală nu depăşea stadiul sărutului franţuzesc, din pauza de masă, cu elevele de la şcoala paralelă de fete, aflată ceva mai sus pe stradă, ba, poate, dacă eram mai norocos, şi al strîngerii lor de ţăţe pe sub uniforma de serj ... norocul de a-mi sacrifica virginitatea pe altarul unei femei în puterea vărstei, cu multă experienţă şi cu sîngele fierbinte şi năvalnic, care a răs şi mi-a spus să nu fiu îngrijorat cînd am ejaculat precoce, cum inevitabil am făcut-o ... dar merg mult prea repede ... unde eram ... ah, da, în ziua aia Tom, cu Sol, păstorul angajat, s-au dus la tărg, lăsîndu-mă singur la fermă cu Martha şi am intrat în bucîtărie să mînănc, m-am aşezat la masa pe care nervurile lemnului deveniseră adevărate şanţuri după ani de frecat, iar ea m-a servit şi după aceea a stat şi m-a privit cum înfulec, eu fiind conştient, deşi nu aveam nici un pic de experienţă, fiind conştient că atmo-sfera era grea de apropouri erotice ... ele se regăseau în legănarea şoldurilor Marthei cînd se mişca prin bucîtărie, în absenţa şorţului cu flori decolorat pe care-l purta de obicei, ceea ce-mi îngăduia să-i disting sub bluza pe corp contururile sutienului şi o vagă sugestie a despicîturii dintre săni, acolo unde un nasture fusese lăsat neînbum-bat, în mirosul de şampon degajat de părul ei proaspăt spălat, cînd mi se apleca peste umăr să-mi pună în faţă o farfurie cu şuncă şi brănză, în zămbetul discret care-i juca pe buze cînd sorbea ceai dintr-o cană, de cealaltă parte a mesei, privin-du-mă cum hăpăi şi făcînd conversaţie măruntă, pe care abia dacă o înregistram ... Nu, n-am fost deloc mirat cînd, văzînd că mă ridic să mă întorc la lucru, ea m-a reţinut cu una dintre cele mai vechi şme-cherii din lume: ^Ralph, cred că mi-a intrat ceva In ochi, eşti bun să te uiţi ?", silindu-mă astfel să mă apropii foarte tare de ea, să mă uit atent la globul ocular, să încerc să-i ţin pleoapa nemişcată cu vărful
degetului, simţindu-i răsuflarea pe obraz, simţind cum sănh ei îmi ating pieptul, -simţind pe spate măinile ei care mă trăgeau şi mai aproape şi auzindu-i şoapta: „Sărută-mă, Ralph, pentru numele lui Dumnezeu ..." Am sărutat-o, ea mi-a răspuns cu un alt sărut, dezechilibrîndu-mă şi făcîndu-mă să mă clatin, iar ea a răs şi a spus ,^Hai sus, ne vom simţi mai bine", ducîndu-mă de mînă spre scări, iar cînd eu am întrebat ce se va întămpla dacă se va întoarce Tom, ea mi-a răspuns, „Nu te teme, iubiţel", şi JDacă uine o maşină, o auzi de la o milă depărtare în locul ăsta uitat de Dumnezeu" ... dar nu era vorba doar de teamă, ci şi de vinovăţie, fiindcă mi-era drag şi Tom, aşa acru şi tacitum cum era ... fusese foarte bun cu mine, mă învăţase abc-ul oieritului, cum să comand dulăilor „Aici!'" „Şezi!", „Aport'.'', „Stînga!", „Dreapta!", „Destul!" ca să înceteze ... Era pasionant să controlezi turma cu astfel de comenzi, de parcă dulăii ar fi fost conectaţi la creierul tău, ca mem-brele trupului... N-aveam chef să-i pun coarne băr-batului care mă învăţase aşa ceva, nu că pe vremea aia aş fi cunoscut expresia, dar o dată ce ajungeam în dormitor şi ea începea să-şi scoată hainele nu mai puteam da înapoi ... „iŞi acum ce mai aştepţi ?, zise. Hai, nu fi timid, nu-iprima oară că te văd fără nimic pe tine", dar eu eram timid şi m-am întors cu spatele la ea ca să mă dezbrac la slip, aşa că n-am văzut-o scoţîndu-şi ciorapii, cînd m-am întors spre ea era cu măinile la spate şi-şi descheia sutienul, unul de modă veche, cu multe cusături reliefate şi cu bordura groasă, şi cum se zvărcolea să scape din el, sănii i s-au revărsat afară din cupe peste coşul pieptului, însoţiţi de semiluni de umbre ... M-am aşezat pe marginea patului şi am privit-o cum se scarpină cu voluptate şi apoi se apleacă să-şi scoată pantalonaşii, demodaţi şi ăia ca şi sutienul, cred că se numesc pantalonaşi franţuzeşti, largi şi tiviţi cu danteluţă, din mătase, sau poate satin, de culoarea
106
piersicii, sunt sigur că-i îmbrăcase anume ... Ce ciudat, nu m-am gîndit niciodată la asta pînă acum, cînd se împlinesc treizeci şi doi de ani de la întămplarea aceea ... nu erau chiloţi de soiul pe care o nevastă de fermier i-ar purta în fiecare zi din săptămănă ... A păşit afară din ei, şi-a îndreptat spinarea, i-a aruncat pe scaun şi a rămas în picioare în faţa mea, un nud de femeie de toată splendoarea ... nu că ar fi posedat o fumuseţe clasică, Martha, sau că ar fi fost apetisantă ca modelele din revistele pentru fetişcane, dar era prima femeie goală pe care o vedeam în carne şi oase, iar cînd a întrebat, „i?î bine, Ralph Messenger, îţiplace ce vezi?", am şoptit, răguşit, „Da", cu toată sinceritatea, iar ea a răs blînd şi a mai făcut cîţiva paşi spre mine, aşa că mă uitam acum direct la pubisul ei, acoperit cu păr roşcat nu prea des, care-i umbrea, dar nu-i ascundea încreţitura roz-maronie a sexului ... „At de gînd să-ţi dai jos chiloţii, sau vrei s-o fac eu?", m-a întrebat, aşa că m-am ridicat în picioare ca să-i scot, trebuind să trag de banda de elastic ca de o praştie ca să-i pot trece peste penisul tumefiat ... De fapt am o problemă chiar acum cu izmenele mele Ralph Laurent ... amintirea scenei ăleia mi-a provocat o erecţie elasa-ntăi ... trebuie să mă ridic de pe scaun şi să-mi potrivesc ...
Aşa, acum e mai bine ... campusul pare pustiu, nu-i nici ţipenie, nici urmă de Helen Reed în dimi-neaţa asta ... misterioasă femie, isteaţă, prinde totul repede, interlocutor de temut, gata să-şi apere opinia, îmi place chestia asta, prea multă lume crede că a te bate pentru lucruri care contează, încercînd să ai ultimul cuvănt într-o discuţie, este, cumva, o dovadă de prost gust ... are şi picioare frumoase, i le-am văzut cînd s-a datjos din maşină aseară, purta o fustă din alea despicate, care s-a desfăcut cînd s-a răsucit pe scaunul maşinii, dezvelind o porţiune frumoasă de coapsă ... m-am
107
gîndit s-o sărut pe obraz la despărţire, dar am renunţat... are ea ceva, un fel de distanţare ironică .. o sensibilitate la cel mai mic semn de nesinceritate ... care m-a facut să cred că nu i-ar pica bine, că ar lua-o ca pe o impoliteţe ... Bun, nu ne grăbim, o să ne întălnim des, presupun, cred că lui Carrie i-a căzut cu tronc, iar ea trebuie că se simte al dracului de singură în maisonetta aia din cainpus, am văzut cum i s-au luminat ochii cînd a invitat-o Carrie la masă duminica viitoare ... J^lansul este o enigmă", i-am promis să-i caut citatul... dar nu acum, înapoi la treabă şi la Matha ...
Odată i-am spus lui Carrie povestea cu Martha, crezînd că am s-o excit, dar totul s-a terminat cu o ceartă pe cinste, fiindcă ea susţinea că ar fi fost vorba de hărtuire, că Martha ar fi abuzat sexual de mine ... Prostii, i-am spus, eram cît se poate de doritor, de pregătit ... „IVu contează, mi-a tăiat-o. Ea era o femeie matură, frustrată sexual, care s-a folosit depuţulica ta ca de un uibrator..." I-am repli-cat că, dimpotrivă, era o femeie cu sînge fierbinte şi iiiimă mare, care care m-a învăţat despre sex lucniri pe care generaţia mea nu le-a aflat decît cu preţul multor ani, dacă le-a aflat vreodată ... orice flăcău ar fi bine să întălnească o Martha, am zis, ea m-a învăţat cum să fiu un amant bun ... „Vrei să spui că te-a transformat într-un maniac sexual", a zis Carrie, întorcîndu-mi spatele şi adormind, căci ne aflam în pat în momentul acela, în casa din Pasadena ... „maraiac sexual" ... psiho-jargon tipic californian, ce naiba ar putea însemna, a fi dependent de sex, bărbaţii sunt programaţi biologic să dorească atîta sex cît pot găjbi... doar cultura ne face să ne înfrăn-gem pornirea de a ne împreuna promiscuu ... uneori o eradichează complet, fireşte, ca la preoţi şi călu-gări, sărmani nerozi păcăliţi, sau aproape complet, ca în eazul lui Tom Beard ... „Zece minute sămbătă seara, cam asta-i porţia lui ..." Rămăsese prea mult
108
timp burlac, burlac celibatar, locuind împreună cu mamă-sa la o fermă izolată, singura lui distracţie fiind camaraderia masculină pe care o găsea •la berăria locală, bere, tutun, săgeţi de tras la ţintă şi domino ... cu Martha altfel stîteau lucrurile, ea crescuse într-un tărg din Midlands unde erau seri de dans, cafenele şi cinematografe şi o puzderie de băieţi,.. unul tocmai îi dăduse papucii, mi-a mărtu-risit, cînd l-a cunoscut pe Tom şi l-a luat de bărbat ca pe un fel de antidot, se săturase de trăit acasă, împreună cu alte cinci odrasle, de împărţit camera cu o soră mai mică, Tom îi oferise un cămin al ei cu televizor color şi carte blanche ca să comande o bucîtărie modem utilată, se simţise atrasă de ceva nedefinit din înfăţişarea lui morocănoasă, lentă, întunecată, ca de erou de westem, dar elementul sexual al căsătoriei lor fusese o dezainăgire, de la bun început ... „/ se trage de la timpul prea mult petrecut cu oile, pentru el e ca mărlitul, o bagi şi o scoţi, gata", fără să se gîndească şi la plăcerea Marthei ... a te gîndi fiind cuvăntul cheie, fiindcă ceea ce deosebeşte activitatea sexuală umană de a anirnalelor este tocmai faptul că putem reflecta la ea, de asta ne place atît de mult, de asta ne bucurăm de plăcerea celuilalt ... Uitaţi-vă cum se împreunează doi căini pe stradă sau două maimuţe în cuşca lor sau berbecul care-şi face datoria faţă de o mioară, masculii or fi simţind poate o uşurare, ca atunci cînd te scarpini dacă te mînăncă, ca atunci cînd te caci sau te pişi, dar nu „plăcere" este cuvăn-tul care-ţi vine în minte; cît despre femele, ele par că acceptă totul placid ... Au animalele de sex femi-nin orgasme? Mă îndoiesc, trebuie să întreb pe cineva de la Zoologie, dar cred că orgasmul feminin a fost descoperirea lui homo sapiens ... adică a lui mulier sapiens ... aşa că ne-au crescut penisuri mai vănjoase decît ale primatelor prin selecţie naturală, pentru că femeile manifestă tendinţa de a-şi alege
parteneri cu aia mare ... Nu că Tom ar fi avut vreun handicap în privinţa asta, ştiu că nu, fiindcă l-am văzut pişîndu-se afară pe deal, avea echipamentul, dar nu şi vreo idee despre cum trebuie folosit ca să-i placă şi femeii ... Lucrul ăsta îl ştiu de la Martha, căreia-i rămăn etem recunoscîtor, fiindcă după ea au fost multe femei care n-au ştiut cui se cuvine să mulţumească pentru momentele de extaz pe care li le-am dăruit... aşa că ce abuz, dacă ar fi vrut doar să mă exploateze, s-ar fl enervat cînd m-am repezit la ea în momentul în care mi-a luat penisul în palmă, dar ea s-a mulţumit să rădă, a zis ,^Iu te teme, iubiţel" şi m-a dezmierdat şi m-a pipăit pînă mi s-a învărtoşat din nou ... spre sfîrşitul partidei am reuşit să-l ţin înăuntru cincisprezece minute întregi fară să ejaculez, repetînd în gînd forrnule de fizică ... oricuin, chiar dacă există vreo specie de cimpanzei care a descoperit orgasmul femelei, pariez că masculii nu-şi amănă deliberat ejacularea ca să prelungească plăcerea femelei ... Martha a avut parte de atîta satisfacţie de pe urma copulării noastre, că la sfîrşit o podidiseră lacrimile ... proba-bil că prefer să mă culc cu femei mature şi nu cu fete tinere din cauza primei mele experienţe cu Martha ... ele îţi rămăn atît de recunoscîtoare că-ţi creşte inima de mîndrie ... iar fiziologic au o mai mare capacitate pentru orgasm ... Am repetat chestia de vreo şase, şapte ori, seara, cînd se ducea Tom la o bere, mergeam sus în dormitor de cum se stingea zgomotul motorului său, după ce trecea de coama dealului ... Dar într-o bună zi s-a întămplat lucrul de care mă temusem, adică i s-a stricat camioneta în drum spre cărciumă şi s-a întors pe jos acasă ca să telefoneze la Automobil Club şi am auzit scărţăi-tul portii tocmai cînd ne regulam de zor în patul meu, lisuse, cît pe-aci a fost să ne prindă, ea abia a apucat' să se îrnbrace în pripă şi să-rni spună să rămăn în pat şi să mă prefac bolnav... iar după asta
110
am fost prea speriaţi ca s-o mai facem ... cel puţin eu ... nu mă îndoiam că Tom mi-ar fi dat o bătaie zdravănă cu biciul dacă m-ar fi prins in flagrante şi am avut coşmaruri în care eram expediat acasă, plin de ruşine, şi trebuia să le mărturisesc totul părinţilor, ceea ce era şi mai insuportabil ... După vacantă, i-am povestit celui mai bun prieten de la scoală ce se întămplase, dar n-a vrut să mă creadă, era convins că născocisem totul. „Messenger, mincinos afurisit", a fost reacţia lui. N-am insistat, mă sim-ţeam chiar uşurat într-un fel ... mi se părea că a povesti ar fi fost ca şi cum aş fi trădat-o pe Martha, de asemenea pe Tom, dar trebuia să mă destăinuiesc cuiva, nu puteam păstra numai pentru mine con-ştiinţa a ceea ce trăisem, dar îmi convenea să nu fiu crezut, fiindcă aşa istorioara avea mai puţine şanse să circule si să ajungă, poate, la urechile părinţilor ... sau ale medicului de familie. Le-am scris Marthei şi lui Tbm, mulţumindu-le pentru găzduire şi am mai schimbat cîtiva ani felicitări de Crăciun, dar pe urmă legătura s-a întrerupt şi niciodată nu i-am mai văzut şi nu mai ştiu nimic de ei... Dumnezeule, s-a facut aproape zece. [sfîrşitul înregistrării]
111
7
Luni, 3 martie. Mi-am petrecut ziua de ieri şi cea mai mare parte a celei de azi citind lucrările în curs de finalizare ale studenţilor, proiectele lor majore pentru acest an, romane (sau, în două cazuri, volume de povestiri) începute semestrul trecut, sub îndrumarea lui Russell Marsden, sau aduse cu ei, deja începute, cînd au venit la Universitate. Expe-rienţa aceasta mă cam lasă perplexă. Nu că ar fi prost scrise - dimpotrivă, nivelul general de com-petenţă este destul de mare - dar, pur şi simplu, sunt prea multe titluri, prea multe opere de citit dintr-o dătă. De fiecare dată cînd deschid un dosar, apare o nouă lume imaginară, care se cere populată cu un nou set de personaje avînd nume ce se cer memorate, relaţii de rudenie sau afinităţi ce trebuie descălcite; cu date şi anotimpuri de care trebuie să ţii cont; cu înfăţişări şi fizionomii pe care trebuie să ţi le imaginezi; cu legături cauză-efect ce trebuie deduse...
lată, bunăoară, sumbra cronică a lui Rachel McNulty, despre cum i-a venit ciclul prima oară la o fermă de lapte din County Armagh; iscusita comedie satirică a lui Simon Bellamy despre un grup de tineri care pun pe picioare un magazin cu haine stil în Soho; monologul interior al unui condamnat la moarte, din ajunul execuţiei dintr-un stat african imaginar, condus de un dictator nebun, scris de Robert Drayton; povestirile neiertîtoare ale Friedei Sinclair despre o mînă de femei tinere care dansează, beau, se regulează şi vomită prin tot felul de baruri, de la Inverness pînă în Ibiza; romanul lui Gilbert Baverstock despre un agent de asigurări
112
de o sfioşenie patologică, îndrăgostit lulea de o fată din biroul său, cu care comunică prin e-mail, dîndu-se drept un scenarist la modă din Los Angeles; curajosul roman istoric al lui Thomas Vaughn despre o grevă dintr-o mină de cărbuni din Rhondda Valley, petrecută în secolul al XIX-lea;
Bildungsroman-u\ lui Chuck Roinero despre un tănăr care-şi pierde virginitatea, descoperindu-şi, în schimb, vocaţia, în Providence, Rhode Island (de unde vine Chuck); povestirile inter-relaţionate ale lui Farat Khan despre conflictul cultural şi de generaţie dintr-o comunitate asiatică din Leicester (de unde vine ea); scandalul oedipian al lui Saul Goldman dintre un om de afaceri evreu, ridicat prin puterile proprii, şi fiul său, artist şi homosexual;
portretul plin de umor, cu o insuportabilă multiplicitate a punctelor de vedere, al unei şcoli de scafandri din Liverpool, schiţat de Franny Smith;
fabulaţia plină de întorsături neaşteptate a Aurorei da Silva despre un institut New Age de pe o insulă grecească, unde se ţin cursuri de sado-masochism, body-piercing, sex tantric şi consum recreativ de droguri. lată unsprezece lumi ficţionale indepen-dente. Ar trebui să fie douăsprezece, dar Sandra Pickering nu mi-a înaintat încă dosarul. Dar şi unsprezece sunt prea de-ajuns. Deja mi se amestecă în minte şi mi-e teamă să nu fac nişte gafe enorme cînd o să vorbesc individual cu fiecare student, să nu folosesc greşit numele personajelor şi să nu împletesc fire narative din opere diferite.
Fireşte, a sări de la o naraţiune neterminată la alta este o modalitate de lectură cît se poate de nefirească, dar una care mă face să mă gîndesc la abundenta producţie de proză din cultura noastră. Să fie, oare, vorba de o supraproducţie? Există primejdia de a se forma un munte de ficţiune - un surplus imens de romane, asemănător cu munţii de unt şi lacurile de lapte ale Comunităţii Economice
113
Europene? îmi vine în minte observaţia seacă a lui Ralph Messenger: ,^fimeni na se sinchiseşte dacă lumea are nevoie c.u adevărat de noi romancieri". Era destul de evident care este opinia lui.
Mi se poate replica, fireşte, că apetitul pentru naraţiune este o nevoie omenească priroară - una dintre modalităţile fundamentale prin care dăm sens existenţei - şi că aşa se prezintă lucrurile de cînd e lumea. Dar, mă întreb, incumbă asta multi-plicarea nesfîrşită a unor povestiri noi? înainte de apariţia romanului, umerii autorului nu erau încovoiaţi de o misiune atît de grea - puteai povesti şi repovesti vechile istorisiri familiare, legendele despre Troia, legendele despre Roma, legendele despre Britania... mai sucindu-le puţin, în funcţie de schimbarea vremurilor. în ultimele trei secole însă scriitorilor li s-a pretins să inventeze o poveste nouă de fiecare dată. Fireşte, nu întru totul nouă -s-a arătat destul de des că, la un anumit nivel, nu există decît un număr finit de intrigi — dar pe sche-letul narativ trebuie pusă de fiecare dată carnea unor personaje noi, totul trebuind privit în lumina unor noi împrejurări. Cînd te gîndeşti la milioanele de oameni adevăraţi care au vieţuit pe pămăntul ăsta, fiecare cu o istorie personală unică, pe care nu vom avea timp s-o cunoaştem, pare extraordinar, dacă nu de-a dreptul pervers, că ne mai batem capul să născocim şi aceste pretinse vieţi suplimentare. Şi chiar este o bătaie de cap. Atît de mult din ceea ce în realitate este, pur şi simplu, „dat" trebuie să fie hotărăt de tine atunci cînd scrii proză. Faptele se cer reprezentate prin pseudofapte, laborios in-ventate şi descrise migălos. Cititorul trebuie să înregistreze şi să memoreze aceste fapte, ca să poată înainta cu povestirea, dar ele îi zboară din minte de îndată ce termină lectura, ca să facă loc altei poves-tiri. Nu trece mult şi în mintea cititorului nu mai rămăn decît un nume sau două, cîteva impresii
114
vagi despre oameni, o palidă schemă a intrigii şi sentimentul general de a fi fost captivat sau nu de respectivul roman, după cum e cazul. Mă înspăi-mănt cînd mă gîndesc ce multe romane oi fi citit în viaţă şi ce puţin am reţinut din substanţa celor mai multe dintre ele. Chiar fac bine că-i încurajez pe aceşti tineri inteligenţi să-şi aducă obolul la mal-dărul prăfuit de pseudovieţi uitate? N-ar fi mai profitabil dacă s-ar ocupa cu proiectarea modelelor computerizate ale minţii, la Centrul pentru Ştiinţe Cognitive al lui Ralph Messenger?
Marţi, 4 martie. Nimic în poştă. N-am primit nici o scrisoare de la Lucy de cînd sunt aici, cu toate că i-am scris să-i comunic adresa. Poate că mesajul nu i-a parvenit la timp — spunea că o să plece cu nişte amici într-o excursie pînă la Bariera de Corali. Am aranjat cu Oficiul Poştal să mi se returneze scrisorile, dar nu-i exclus să mai scape cîte una prin ochiurile plasei. Probabil că o scrisoare de la ea zace pe rogojina din hol la Bloomfield Crescent nr. 58, sub un teanc de prospecte comerciale adresate Locatarului, de reclame pentru magazinele locale şi de mostre gratuite de şampon. Chiriaşii mei n-au sosit încă — plecare amănată din cauză de boală — aşa că nu-i pot ruga să controleze. Nici Paul nu mi-a scris de un secol, dar el a fost întotdeauna un cores-pondent neserios. Oricum, el e bărbat. Cea care mă îngrijorează este Lucy, atît de departe de casă, iar lectura tuturor acestor romane despre tribulaţiile unor tineri nu m-a îmbărbătat deloc. Se vorbeşte aşa de mult în ele despre droguri, sex la nimereală, beţii crunte. Desigur, am avut grijă ca ea să cunoască toate aspectele vieţii, să ştie de contraceptive etc., de la o vărstă fragedă, dar nu pot spune dacă mai este virgină sau nu. E bine sau e rău? Sămbătă, Carrie mi s-a confesat că Emily se culcă cu un băiat şi vine să-i povestească ei totul, ceea ce, presupun,
115
este o dovadă de încredere reciprocă, dar mie, nu ştiu de ce, o intimitate atît de mare între mamă şi fiică îmi provoacă silă.
Miercuri, 5 martie. Răspuns la întrebarea cu care încheiam nota de luni: un răsunător NU.
Azi, la librăria din campus, am dat de Ralph Messenger, căruia i-am spus că sunt puţin îngri-jorată din cauza lui Lucy. „Dar nu ai e-mail?", m-a întrebat, şi a trebuit să recunosc că nu, dar că, oricum, Lucy nu are computer. „Pariez că are acces la unul", mi-a răspuns Ralph şi probabil că are dreptate, doar Lucy lucrează într-un birou. „Ar tebui să te conectezi", mi-a mai recomandat el. Cred că am să-i ascult sfatul.
Discuţia despre Lucy mi-a amintit de proiectul doctorandului german referitor la dragostea ma-ternă şi Ralph m-a invitat din nou la Centru, ca să-l văd. A fost o mare dezamăgire: nimic mai mult, de fapt, decît un joc pe computer, ridicat în rang. Pe ecran apărea o icoană în formă de femeie, reprezen-tînd o mamă, şi trei iconiţe mai mici, adică pruncii, care trebuiau hrăniţi, îmbrăcaţi, îngrijiţi şi care erau pîndiţi de felurite primejdii, cum ar fi să cadă în eleşteul cu peşte, să se opărească cu apa din oala de pe plită, să fugă din casă drept în mijlocul şoselei, mama fiind obligată să ia tot timpul decizii privind direcţionarea atenţiei sale acolo unde urgenţa era cea mai mare: să-l ţină pe copilul A în aşteptare, în vreme ce-l trăgea pe copilul B de sub roţile unui autobuz ce înainta implacabil etc., etc. Biata femeie se afla într-o continuă mişcare zigzagată, ocupăn-du-se de o urgenţă după alta. Ceea ce mi-a amintit dejocurile video din pasajul de la Uniunea Studen-ţilor. Greu de imaginat ceva mai îndepărtat de adevăratele emoţii din sufletul unei mame. Mă tem că am izbucnit în răs. Carl a făcut o mutră plouată, iar Ralph s-a cam enervat. Mi-a explicat că nu era
116
decît un model experimental, şi încă într-un stadiu timpuriu de dezvoltare.
La plecare, mi-a dat lămuriri despre cum se ajunge la casa lor de la Stow-on-the-Wold, adăugînd:
„Adu-ti costumul de baie. Avem o piscină încălzită". Presupun că-i vorba de unjacuzzi mare, model cali-fornian, din cele folosite în aer liber. Căci trebuie să fie cam rece în Gloucestershire, în martie, nu?
încrederea mea în cursul de tehnici de compo-ziţie, sau cel puţin în capacitatea mea de a-l preda, a sporit simţitor după rezolvarea de către studenţi a exerciţiului cu titlul Ce înseamnă să fii liliac?. Am aruncat o privire peste temele ce mi-au fost predate ieri şi unele sunt parodii sau pastişe excelente, chiar dacă fără perdea. Cele mai bune sunt ale lui Simon Bellamy, Frieda Sinclair, Aurora da Silva şi Gilbert Baverstock. Le voi fotocopia şi i le voi trimite lui Ralph Messenger.
Joi, 6 martie. Chiriaşh au sosit în Bloomfield Crescent şi mi-au dat toată ziua telefoane ca să mă întrebe tot felul de mărunţişuri despre locuinţă. Unde este contorul pentru încălzirea centrală? Cum să se descotorosească de gunoi? Unde este broşura cu instrucţiuni de utilizare pentru maşina de spălat? (răspuns: pierdută) Cum se aprinde gazul în semineul din salon? (răspuns: cu o hărtiuţă răsucită, scînteia automată nu mai funcţionează) Există încă un congelator, în afara celui de capacitate mică din bucîtărie? (răspuns: mă tem că nu). Şi aşa mai departe. Presupun că ar fi trebuit să le las instrucţiuni mult mai detaliate. Dar par să fie oameni drăguţi, profesorul Otto Weismuller şi soţia lui, Hazel, chiar dacă nu prea au organ pentru umorul englezesc. Cînd i-am spus profesorului „Trebuie să luaţi o atitudine fermă" faţă de mănerul de tras apa al closetului de la parter şi „Nu acceptaţi un nu drept răspuns", a crezut că-l sfătuiesc să cheme un instalator.
117
Şi o veste bună: au sosit două scrisori par avion din Australia, pe care mi le vor expedia cît de curînd.
Vineri, 7 martie. Lung articol în ziarul de astăzi despre Jean-Dominique Bauby, scriitor francez, jur-nalist, redactor al revistei Elle, în vărstă de patru-zeci şi trei de ani, victima unei congestii cerebrale de pe urma căreia a rămas în starea numită „încuiat în sine", conştient, dar incapabil să mişte vreun muşchi, cu excepţia pleoapei stîngi, pe care a folosit-o ca să comunice şi — uimitor! — să dicteze o carte despre experienţa sa. Impreună cu un prieten, a elaborat un sistem de clipit cu această unică pleoapă prin care să semaforizeze literele alfabe-tului, alcîtuind astfel cuvinte şi propoziţii. Sistem incredibil de greoi şi cu un mare consum de timp, dar care a funcţionat! Cartea, recent publicată, s-a bucurat de primirea entuziastă a criticii şi se pare că s-a difuzat şi un film documentar despre el, care a avut un impact puternic. Nu este de mirare. E o poveste extraordinară, chiar şi ca subiect de articol senzaţional — o poveste atît tragică, cît şi optimistă.
Intr-un fel, se poate spune că acesta este cel mai rău lucru ce i se poate întămpla unui om: să fie încuiat în trupul său, total neajutorat, incapabil să vorbească sau să gesticuleze, neputînd nici măcar să dea din cap, ca să aprobe sau să nege. Se pare că Bauby petrecuse patru săptămăni în comă profundă şi că doctorilor le-a trebuit cam mult timp să-şi dea seama că redevenise conştient. Consideraseră că era într-o stare vegetativă şi nu se mai putea face nimic pentru el. Senzaţia pe care a avut-o trebuie să fi fost aceea a unui îngropat de viu, care aude cum umblă oamenii sus, în jurul mormăntului, dar nu le poate atrage atenţia. Comparaţia pe care însuşi Jean-Dominique Bauby o face însă este cu a te afla într-un clopot scufundat. Şi-a intitulat cartea
118
Clopotul scufundat şi fluturele, fluturele reprezentînd gîndurile sale care se zbat în clopot, de unde n-au putut ieşi pînă n-a inventat el codul clipirilor. Acesta este aspectul optimist al poveştii: că în cele din urmă a găsit calea prin care să-şi comunice sentimentele. o uriaşă dovadă a puterii şi trăiniciei spiritului uman, a refuzului lui de a se lăsa redus la tăcere.
Desigur, nu pot să nu mă gîndesc la sărmanul Martin, al cărui anevrism a fost, din cîte ştiu, foarte asemănător cu accidentul cerebral al scriitorului francez, şi ar fi putut avea aceleaşi urmări. De fapt... mi-a trecut prin minte oribilul gînd că poate Martin nu era mort cînd mi s-a permis să intru şi să-l văd la spital, ci suferea de sindromul închiderii în propriul său trup, dar, vezi bine, totul e o prostie, era mort de-a binelea, inima i se oprise şi nu mai respira. Nu-mi doresc să fi fost altfel, nu cred că aş fi rezistat sa îngrijesc o persoană aflată în starea lui Bauby. Egoist din partea mea, dar ăsta-i adevărul.
Sămbătă, 8 martie. Mi-am adus un costum de baie de la Londra, gîndindu-mă că aş putea face puţină mişcare la bazinul de la Centrul Sportiv de aici (o hotărăre bună, căreia, deocamdată, nu i-am dat curs), dar cînd l-am scos şi m-am uitat la el azi dimineaţă mi s-a părut urăt şi decolorat, aşa că m-am dus la Gloucester, să cumpăr unul nou. La Gloucester şi nu la Cheltenham, fiindcă am avut o teamă prostească să nu cumva să dau de Carrie la magazin, printr-o coincidenţă bizară, şi să tre-buiască să recunosc că-mi cumpăr un costum de baie nou anume ca să arăt bine în piscina ei încălzită.
o trebuşoară uşor neliniştitoare pentru o femeie -să-si cumpere un nou costum de baie, mai ales cînd a mai înaintat în vărstă. Nici un alt veşmănt nu-ţi evidenţiază cu atîta cruzime imperfecţiunile tru-peşti sporite. Contemplîndu-mă în oglinzile din
119
cabina de probă, dispuse în diferite unghiuri, am fost oripilată să constat existenţa unei reţele de vinişoare indigo - aidoma finelor crăpături din por-ţelanul vechi sau vinişoarelor din brănza Danish B1ue — care rm se întindea pe ambele gambe, înapoia genunchilor.
După multe ezitări, am ales un costum negru simplu, dintr-o bucată, cu bretele prinse la ceafă, care mi s-a părut că-mi vine bine, dar l-am încercat cu chiloţii pe mine, cum pretindea, foarte rezonabil, magazinul, din motive de igienă, şi cînd l-am îmbrăcat din nou acasă, fără slip, ce să vezi: smocuri de păr pubian ieşind, luxuriante, de sub croiala dintre picioare. Aşa că trebuie să mă rad acum. Ce plicti-seală! Mă simt pedepsită pentru vanitatea mea.
Un aspect îmbucurător al expediţiei este că am vizitat pentru prima oară Catedrala din Gloucester. Nu este uriaşă, dar e frumos proporţionată, construită din piatră lisă de Cotswold, cu un remarcabil tum pătrat perpendicular, care are m vărf o dantelărie delicată de piatră, ca o balustradă. Peristilurile sunt colosale - printre cele mai frumoase din ţară, pre-tinde Ghidul meu, cu îndreptăţire, aş spune. Eduard al II-lea este îngropat aici. Tot ce ştiu despre el este din piesa lui Marlowe1, care poate nu cores-punde adevărului istoric, dar îl face să pară un om adevărat, care a trăit şi respirat cîndva, nu doar un nume din manualul de istorie. Mi s-a părut extraordinar să stau lîngă rămăşiţele cuiva care a trăit acum şapte sute de ani şi să ştiu cine a fost. Dacă Ralph Messenger nu se înşală, atomh ţărănei sale sunt indestructibili. Dar mintea mea este aceea care îi conservă identitatea şi stabileşte o legătură între noi doi.
1. Christopher Marlowe, Eduard al II-lea (aprox. 1592). 120
Călcînd pe dalele tocite ale vechilor strane, oprindu-mă ici, colo, să admir decoraţiile fine de alamă şi sculpturile în piatră, am făcut încă o asociaţie de idei cu literatura. în Potirul aurit2, Charlotte şi Prinţul îşi încep legătura adulterină la Gloucester, amănînd să se întoarcă la Londra de la o petrecere tinută la ţară, sub pretextul de a vizita Catedrala - şi sunt sigură că există şi o menţiune a mormăntului lui Eduard al II-lea. Oare au vizitat-o cu adevărat, ca să dea relatării lor plauzibilitate circumstantială, odată întorşi la partenerii lor de viaţă ori au profitat de orice moment furat astfel în camera de la hanul ales de intrepida Charlotte? Nu am la îndemănă romanul să verific. Oricum, pro-babil că James nu suflă o vorbuliţă despre asta.
Mai tărziu, am luat prănzul la Cosy Pew Caf6, după colţ, în imediata vecinătate a Catedralei, bu-chisind cu atenţie fiecare slovă din Ghid, fiindcă nu-mi adusesem nimic altceva de citit. M-am între-bat, demoralizată, dacă ăsta era viitorul de femeie singură care mă aştepta: să vizitez catedrale şi să citesc în timpul meselor luate în restaurante deprimante. Poate cumpărarea unui nou costum de baie fusese un gest instinctiv de opoziţie faţă de o astfel de soartă. în care caz, ce-ar fi să mă rad fară să mă mai plîng?
2. Roman de Henry James.
121
8
Ce înseamnă să fii un liliac cu coada liberă ? De M*rt*n Am*s
Ei bine, ziua stăm mult timp spănzuraţi de coadă. Atărnăm în peşteri, crevase, sub streşini, în poduri, oriunde găsim beznă caldă. Grotele sunt favoritele noastre. Atărnăm de tavan şi ne căcăm pe podea, numai că, fiind cu capul în jos, ni se pare că atărnăm de podea şi ne căcăm pe tavan. A defeca cu capul înjos este o artă. Descompunîndu-se, căcatul produce căldură; mai produce, evident, putoare.
Cînd se întunecă, ieşim să măncăm, în special insecte. Le înfulecăm în zbor, folosindu-ne de echi-pamentul radar. Biip, biip, biip, biip, biipbiip-biipbiip Oau! Beton! Pot înghiţi două musculiţe de oţet într-o secundă, zburînd orbeşte. Tom Cruise, n-ai decît să crăpi de ciudă!
După aia ne întoarcem în grotă şi defecăm pe podea. Defecăm şi pe parcursul zborurilor, ca să ne reducem greutatea corporală. Se poate spune că defecarea este una dintre principalele îndeletniciri din viaţa noastră. Măncăm insecte şi ne căcăm.
Sexul, cinstit vorbind, nu-i mare scofală. Ne futem numai şase săptămăni pe an — toată colonia este simultan în călduri. Vă puteţi imaglna priveliştea:
mii de indivizi foindu-se frenetic în peşteră, tru-dindu-se să înghesuie sexul pentru un an întreg în şase săptămăni amărăte. Chestie ce-ţi poate face praf sănătatea.
Pe femei nu le interesează decît un singur lucru:
sperma ta. Cunosc un fel de şmecherie ginecologică prin care o pot stoca în corpul lor pînă în momentul
122
cînd vor să cadă gravide. Atunci se cară toate la o maternitate pe care o ştiu, într-un loc căldicel, să facă pui. Au acces acolo numai femeile şi copiii. Aici, în peştera masculilor, noi atărnăm şi ne-o luăm la gheară,
Nici n-aş fi supărat, dacă femelele s-ar ocupa de pui aşa cum se cuvine. Dar cînd se duc să mînănce, îi lasă pe puşti lajoacă, în grupuri nesupravegheate, unde se trăntesc şi se bat între ei, în tot rahatul, leşurile de insecte şi cojile de fructe de pe podeaua peşterii. Alternativa este să-i pună să spănzure, aliniaţi, de tavan sau de pereţi şi uneori amărăţii cad de pe ieşituri ori încearcă să zboare înainte de a li se fi acordat radarul, şi atunci păţesc accidente groaznice, ciocnindu-se unul de altul sau izbindu-se de pereţi. Rata mortalitîtii infantile este o ruşine.
Dar, dacă ieşi viu de la grădiniţă, ai o speranţă de viaţă destul de bună. Poţi spera să trăieşti zece ani. Eu am nouă şi jumătate.
Ce înseamnă să fii un liliac vampir? De Irv*ne W*lsh
lo şi Gamps ne-nturnăm împreună la peşteră, tocma cînd să saltă soarele. Scotty o fo venit deja, atărna de plafon şi sejeluia de mamă. lo-mi luasem porţia de la un bourean din Highlands din ăia de parcă-s covoare cu labe, şi Gamps o găst o oaie cu grumazu' rupt de vulpe, japiţa nenorocită, da' ăl mai rău o nimerit-o Scotty.
— o fo un cămp plin de vaci, zăce Scotty, da' japiţele se trezeau pe rînd pînă să-mi bag colţii în gătleju' lor. (Vedeam io bine că Gamps nu-l crede neam.) Dă şi mie din sîngele tău, Gamps. Ăi fi tras fo patru litri din oaia aia.
— Du-te-n mă-ta, Scotty, zăce Gamps. Tu mi-ai dat ceva noaptea trecută, cînd io am venitără cu măna goală?
123
—Ţ-am zăs, Gamps, că nu poci, am dijerat tît păn's-ajung acasă.
— Baliverne, zăce Gamps. Nici nu crez c-ai fo p-afară az-noapte. Ai lenevit aci, aşteptînd să-ţi aducem noi sîngele plocon.
— Nu-i drept, Gamps, am fo afară tîtă noaptea, da' canci noroc. (Se-ntoarnă cîtră mine.) Danny, băiete, zăce, dă dintr-a tău, în numele Domnului.
— Nici nu te gîndi, Scotty, zăc.
— 0, hai, Danny, băiete, îs disperat, zăce. Ţî-l dau înapoi îndoit data viitoare cînd fac şi io plinu'.
Tremura în draci din aripi şi-i clănţăneau colţii ca beţigaşele chinezeşti, aşa că mi s-o făcut milă de nenorocit şi i-am turnat în gură fo cin'şpe deţi de sînge. L-o înghiţit şi s-o lăsat să cadă pe o grămadă de căcat vechi de pe podea, cu un oftat de uşurare.
— Danny, băiete, zăce, mi-ai salvat viaţa.
— Care-i problema cu tehnica ta, Scotty? întreb. Unde-ai încercat să le muşti pe doamnele vaci?
— De grumaz.
— Aşe nu-i bine, zăc, şi-i fac cu ochiu' lu' Gamps. Trebuia să le muşti de găoază.
— Găoază? zăce el, mirat.
— D-apoi da, inelu' ăla mic de carne moale dintre coadă şi gaura curului. Te furişezi la spatele tăura-şului şi-i lingi curu' cu limba, ca şi cum ai fi una din damele lui. Pe urmă-ţi înfigi colţii foarte uşor. Japiţelor le place.
— He, he, răde Scotty. Tăuraşii ăia or fi homo ca dracu'.
— Sigur că îs, zăce Gamps. Toată vaca ştie. Toate-s HIV pozitive.
— Cee ? (Scotty iar să pune pe băţăit.) Vreţi să zăceţi că sîngele ăsta-i infectat?
—Da' de ce crezi c-am vrut să scăpăm de el? întreb io.
— Japiţă! M-ai omorăt, ţipă el şi începe să scuipe şi să răgăie şi să-şi baje gheara pe gătlej, doar o voma sîngele. Gamps şi cu mine ne pişăm de răs,
124
— Mă, nărodule, îi zăce la urmă Gamps lui Scotty. Cum ar putea tăuraşii să fie ghivoli dacă i-or scopit?
Ce înseamnă să fii liliac ? De S*lm*n R*shd**
Ce fel de întrebare este asta, onorabile domn? Cu tot respectul, dumneavoastră ce-aţi răspunde dacă v-aş întreba „Ce înseamnă să fii om?" Indubitabil, aţi răspunde: „Totul depinde de ce fel de om". De ce rasă, de ce culoare, din ce clasă, din ce castă, cu ce poziţie în societate? Tot aşa şi liliecii. Suntem de mai multe feluri. Există lilieci cu coada scurtă şi lilieci cu coada lungă, mai multe varietăţi de lilieci cu coada nelipită, liliacul din vest, liliacul cu faţa oblică, cel cu obrazul scobit, liliacul din Lumea Veche cu nasul ca o frunză, liliacul cu codiţă de şoarece, liliacul-potcoavă, liliacul-buldog, liliacul cu urechile în formă de pălnie, liliacul fumuriu, liliacul cu aripi disc, liliacul din Lumea Veche cu picior atrofiat, liliacul Dobson cu mustaţă, liliacul comun, ca să numesc numai cîteva specii. Cu toţii avem obiceiuri şi habitaturi specifice.
Cît despre mine, eu sunt un liliac de templu. Aparţin unei colonii care populează templul Surya Deula din Konarak, în Golful Bengal. Cum am ajuns să atăm de umeraşul de haine din toaleta cabinei de clasa I, în Jumbo-jet-ul ăsta Air India este o poveste lungă, în care se vorbeşte despre cutia aparatului fotografic al unui turist, de o tabletă de somnifer buclucaşă, de un aparat defect cu raze X pentru controlul bagajelor. Cutia aparatului de fotografiat a fost uitată, din neghjenţă, deschisă şi goală, pe piedestalul uneia dintre coloanele sculp-tate ale templului Surya Deula miercuri seara, la ora aceea incertă cînd noi, liliecii de templu, ieşim
125
din firidele şi colţişoarele noastre de gresie sfărămicioasă şi prelucrăm aerul călduţ şl mătăsos, în căutare de muşte gustoase, ţănţari crocanţi, ze-moase musculiţe de oţet şi alte delicatese entomo-logice... OraVeselă a liliecilor, aţi putea spune. Dar, vai, pentru nnne nici o oră nu e veselă! Ce înseamnă să fii un liliac de templu? Curat infem, după părerea mea, scuzati expresia, domnule.
Vedeţi, colegii lilieci sunt absolut satisfăcuţi de Condiţia lor, pentru că nu ştiu că sunt lilieci. Aşa cum aţi observat, eu sunt înzestrat cu darul vorbirii, în timp ce fraţii şi surorile mele nu au decît darul chiţcăirii. Mai mult, eu am memorie, iar ei nu. Ei nu au habar că au fost bărbaţi şi femei în incarnările precedente, şi că au fost retrogradaţi la acest nivel al marii ierarhii biologice din pricina păcatelor comise în existenţa anterioară. Dar, prin nu ştiu ce accident, ceva eroare sau scăpare în procesul normal al metempsihozei, eu am fost blestemat cu o con-ştiinţă, cu o minte omenească într-un trup de liliac, ceea ce face ca pedeapsa mea să fie de o mie de ori mai greu de îndurat.
Contrar credinţei populare, domnule, liliecii nu sunt sută la sută orbi, putem deosebi noaptea de zi şi contururile obiectelor, dar detaliile bogate ale fonnelor şi culorilor lumii constituie pentru noi o carte închisă. Aşa că pot „vedea" interiorul acestei toalete numai reconstituind-o din memorie: chiu-veta din oţel inoxidabil, oglinda subtil luminată, în care se reflectă flacoanele colorate de after-shave şi eau de Cologne oferite gratuit, cuverturile de hărtie creponată în fonnă de potcoavă, puse la dispoziţia călătorilor pentru a le proteja fesele de contactul cu colacul unic al closetului - poate că profitaţi chiar în momentul ăsta de acest lux. Nu, vă implor, dom-nule, nu yă lăsaţi impresionat, nu aveţi de ce să vă ruşinaţi, genunchii dumneavoastră dezgoliţi nu-s decît o vagă pată palidă pentru vederea mea
126
limitată... Reuşesc să-mi imaginez în detaliu interiorul cabinei numai pentru că am fost eu însumi, cîndva, un client fidel al acestor lucitoare maşini zburătoare... Fiind producîtor de film, care navetam des între Bollywood1 şi Hollywood, mă lăfăiam în somptuoasele fotolii tapiţate de la clasa Nabab, răsfăţat de însoţitoare de bord cu şolduri înguste, înveşmăntate în sari, care mă tratau cu şampanie, caviar şi prosoape fierbinţi. Aranjam întălniri cu cele mai dulci şi naive dintre aceste domnişoare în timpul orelor lor libere de după ate-rizare, promiţîndu-le roluri în producţiile viitoare, dar nespunîndu-le că aceste filme vor avea titluri ca Fetiţele din Asia - sclaue sexuale, Pussy Vindaloo şi Confidenţe pe pernă. Chiar aşa. Eram producîtor de filme porno pentru piaţa indiană - pentru reu-niunile de bărbaţi ale lui Simla Pinks, pentru dis-tractia de după orele de serviciu a businessmenilor din Bombay, pentru prăvăliile de închiriat casete video celibatarilor trişti şi frustraţi... Filme nu tocmai murdare, mă grăbesc să precizez, fără secvenţe oribile, fără violenţă, numai cu simulări de partide de sex mutual consimţit şi cu puţină masturbare. Dar nimic nu le provoca muşteriilor mei o erecţie mai rapidă decît vederea unei fete indiene evident bine educată, înjosindu-se în felul acesta. Nimic nu mă excita nici pe mine mai repede, ca să spun ade-vărul (eram ceea ce aţi putea numi un producîtor care punea măna). Mă tem că am ademenit multe fecioare inocente la o viaţă de desfrău, cu linguşeli, mituieli şi înşelătorii. lar acum, trebuie să sufăr drept pedeapsă... Poate că aţi vizitat templul Surya Deula? Da? Ţineţi minte sculpturile? Da, se zice că-s de neuitat. Din nefericire, în incarnarea mea anterioară am omis să vizitez şi eu templul. Poate
1. Poreclă' dată, prin analogie cu Hollywood, studiourilor de film indiene din Bombay.
127
că vă puteţi imagina cît de mare este frustrarea, pentru o persoană cu educaţia şî gusturile mele, de a nu avea decît un văz de liliac în prezenţa celui mai mare monument de sculptură erotică al lumii.
Ce înseamnă să fti un liliac orb ? De S*m**l B*ck*tt
Unde? Cînd? De ce? Chiţ. Sunt în beznă. Sunt mereu în beznă. N-a fost întotdeauna aşa. Cîndva, erau perioade de lumină sau umbre ale întuneri-cului, Chiţ. Era o luminozitate palidă la gura peşterii. Cînd se estompa, ştiam că va sosi timpul să ies din peşteră, împreună cu ceilalţi, şi să dau din aripi în amurg. Chiţ. Acum e mereu întuneric, un întuneric uniform. Nu ştiu dacă, într-un anumit moment, este beznă atît în afara, cît şi înăuntrul capului meu. Tot ce ştiu, dacă a şti este cuvăntul, şi nu este, este că nu văd nimic. Pipăi, aud, miros, dar nu văd. Chiţ. Simt brăul de piatră de care se prind ghearele labelor mele dorsale. Imi aud chiţcăielile cum sunt emise şi cum reverberează, le deosebesc de vacarmul constant al altor chiţcăieli care se ros-togolesc între pereţii acestui loc. Chiţ. Miros du-hoarea de amoniac ce se ridică de la podea, dacă de o podea este vorba. Poate atăm deasupra unui lac de amoniac, ceea ce nu cred, totuşi, pentru că n-am auzit nici o împroşcîtură cînd mi-am golit mărun-taiele, în afară de cazul că suprafaţa lacului ar fi atît de departejos, încît zgomotul fecalelor noastre lovind apa nu ar răzbate pînă la urechile mele.
Simt, cu pămătuful de păr de pe picior, că mai este unul ca mine alături. Are şi el o antenă pe picior, o simt din cînd în cînd frecîndu-se de mine. Chiţ. Spun „el", dar n-am cum să ştiu că nu e o „ea", nu pot să-mi dau seama, în afară de cazul că aş umbla cu gheara labei din faţă pe sub aripile
128
împăturite, să văd dacă sunt acolo două găuri sau o gaură şi o puţă, iar o astfel de acţiune ar putea fi interpretată greşit. Chiţ. Mai bine rămăn în starea asta de incertitudine. Incertitudinea este supără-toare, dar certitudinea poate fi şi mai rea. Aş prefera să fiu nesigur că sunt orb, dar tocmai ăsta e unicul lucru de care sunt sigur, fiindcă întunericul n-a fost întotdeauna de un negru uniform. Chiţ. Cîndva erau forme, sunt sigur că erau forme. Figuri negre pe un fundal mai putin întunecat. Cînd eraro mic, mama mă purta cu ea oricînd se ducea la vănătoare, în marsupiu. Chiţ. Mă ţineam ca o ventuză de sfărcurile ei cînd se înălţa şi se repezea în picaj în întuneric, înghiţind insecte, şi-mi amin-tesc contururile obiectelor printre care, deasupra sau dedesubtul cărora, zbura. Acum nu mai sunt contururi, numai atingeri, mirosuri, sunete. Formele le-am pierdut pentru totdeauna. Cînd? Cum? De ce? Chiţ.
129
9
— Probabil că au talent de parodişti, zice Ralph. Zău că nu pot să judec, nu prea citesc romane con-temporane. N-am timp. Dar...
— S-ar cădea să citeşti romanele lui Helen, Messenger, spune Carrie. Sunt foarte bune.
— Nu mă îndoiesc. Intr-o bună zi voi repara această greşeală.
—Aş prefera să n-o faci, zice Helen. Dar ter-mină-ţi ideea.
— Ceea ce voiam să observ este că sunt dezamă-gitor de antropomorfe, ca încercări de a răspunde la întrebare.
—Ce-i aia antropo... Ce înseamnă? întreabă Simon.
—Bzzz! Mark produce un sunet ca soneria de atenţionare dintr-un concurs TV de cultură generală. Inseamnă a trata lucrurile neomeneşti ca şi cînd ar fi umane.
—Foarte corect, Polo, zice Ralph. Cum se întămplă cu animalele din filmele lui Walt Disney Sock.
— Dar care era întrebarea? se interesează Carrie.
—Ce înseamnă să fii liliac? răspunde Helen. Este titlul unui articol de filosofie.
— Aşa şi sună, spune Carrie.
—Alt filosofşi-a pus, recent, întrebarea Cum e să fii un termostat ? anunţă Ralph.
— E OK, ba te încingi, ba te răceşti, intervine Mark, stărnind cîteva chicoteli.
— E bună, Polo, îl laudă Ralph.
—Presupun că glumea, filosoful ăsta? protes-tează Helen.
130
— Ba, deloc, zice Ralph. Era cît se poate de serios. Conştiinţa înseamnă procesarea informaţiei;
dacă-i aşa, atunci orice lucru care procesează infor-maţia, sub orice formă, oricît de simplă, trebuie considerat conştient. în domeniul nostru, ăsta se numeşte panpsihism. Conştiinţa, susţine această teorie, este o componentă de bază a universului, ca masa şi energia, forţele tari şi forţele slabe. Eu, personal, nu subscriu.
— De ce? întreabă Helen.
— Pentru că-mi miroase a transcendentalism. Oamenii cărora le place teoria sunt predispuşi spre religiile orientale.
— De ce te opui ca Messenger să-ţi citească romanele? întreabă Emily curioasă.
Helen pare uşor descumpănită de întrebare.
— Din cauza faptului că atunci cînd cineva îţi citeşte cărţile fiindcă te cunoaşte, există tendinţa ca lectura să nu fie obiectivă. Mai ales atunci cînd persoana respectivă nu citeşte în mod obişnuit romane.
Se întoarce spre Ralph, zicînd:
— Dar mă surprinde că nu citeşti rornane, dacă te interesează atît de mult conştiinţa. Majoritatea naraţiunilor moderne chiar cu asta se ocupă.
— 0, am citit şi eu cîteva, în tinereţe. Primele capitole din Ulise sunt reroarcabile. După care, Joyce s-a lăsat ademenit de jocuri stilistice şi rebusuri.
— Dar Virginia Woolf?
— Prea binecrescută şi lirică. Toate personajele ei vorbesc şi gîndesc ca Virginia Woolf. Am impresia că, după Joyce, nimeni n-a mai avansat în direcţia respectivă. Am sau nu dreptate?
— Probabil că da, concede Helen. Romanul fluxului conştiinţei, ca atare, este astăzi demodat.
— Eu mă retrag, m-am săturat, anunţă Carrie.
— De piscină sau de conştiinţă?
— De ambele.
131
Conversaţia se desfaşoară în piscina încălzită din grădina din spate a vilei de la ţară a Messengerilor. Terenul are o inclinaţie destul de mare, pornind de la zidul dinapoi al casei, unde s-a construit o galerie de lemn, cu trepte care duc în grădină. Lajumătatea scărilor există un fel de mezanin, a cărui întreagă suprafaţă este ocupată de un bazin din redwood1, cu diametrul de şapte picioare şi adăncimea de cinci. Pe circumferinţa interioară a acestuia se află o bancă, pe care Helen şi familia Messenger şed con-fortabi], umăr lîngă umăr. Apa fierbinte le bolbo-roseşte între picioare şi degajă fuioare de abur cald în aerul rece. E după-amiaza tărziu sau seara de-vreme, şi se întunecă deja. Unica lumină provine de la becurile albastre montate sub nivelul apei şi de la felinarele cu geamuri groase de sticlă chihlimbarie, fixate pe scări şi de-a lungul punţilor.
Carrie iese greoi din bazin, sprijinindu-se cu o mînă de umărul lui Ralph. Apa se scurge de pe costumul ei de baie strămt, închis la culoare, şi de pe membrele ei robuste şi palide. Se înfaşoară într-un halat de frotir şi-şi vără picioarele în şlapi cu talpa de sfoară.
— Copii, e timpul să ieşiţi şi voi.
— 0, mami! protestează aceştia.
— Vorbesc serios. Haideti să punem masa pentru ceai.
Unul după altul, copiii ies din piscină, se învelesc în prosoape şi urcă scările pînă la casă. Emily pleacă ultima.
— Cred că trebuie s-o ajut pe mami, oftează ea.
— lar eu cred că ar fi cazul să plec, spune Helen, fară să se clintească de la locul ei. Am venit la dejun, nu şi la ceai.
— 0, mai rămăi, insistă Ralph. Sper că te simţi bine.
1. Specie de sequoia. 132
— Ca-n Paradis, spune Helen, dînd capul pe spate ca să admire cerul. Să zaci în apă fierbinte şi să vezi stelele deasupra capului! Mama ar face infarct dacă m-ar vedea. Parcă o aud: „Ai să faci o răceală soră cu moartea."
— Nu-i nici o primejdie, o asigură Ralph.
— Bazine ca ăsta se pot cumpăra în Anglia?
— Nu cele construite din redwood, din cîte ştiu. Pe ăsta l-am expediat din California, îngrozitor de scump, şi instalatorul nostru de aici l-a montat.
— Ei bine, e o invenţie colosală, zice Helen, în-tinzîndu-şi picioarele şi lăsîndu-le să plutească la suprafaţă. Presupun că are şi un termostat. în-seamnă că e un bazin conştient?
— Nu are conştiinţă de sine. De pildă, habar n-are că se sirnte grozav — spre deosebire de tine şi de mine.
— lar eu care credeam că sinele nici nu există!
— Ca lucru în sine, nu există, dacă te referi la o entitate fixă şi discretă. Dar, evident, există mai multe sine-uri. Le construim mereu. Aşa cum îţi construieşti tu acţiunea romanelor.
— Vrei să spui că vieţile noastre nu-s decît ficţiuni?
— într-un fel. Este unul dintre modurile în care ne folosim capacitatea nesolicitată a creierului. Izvodind poveşti despre noi înşine.
— Dar nu ne putem născoci propriile vieţi, pro-testează Helen. Ni se întămplă sau nu ni se în-tămplă diverse chestii, fară ca noi să exercităm vreun control. Ai citit despre amărătul ăla de francez cu... cum îi spune... sindromul „încuierii-în-sine"?
— Da, interesant.
— Nu poţi susţine că el şi-a inventat situaţia asta înfiorătoare.
— Dar construieşte o reacţie specială faţă de ea. Una absolut eroică, îţi spun eu.
— Dar povestea lui nu te îndeamnă să crezi că există ceva ce se numeşte sufletul sau spiritul uman?
133
— Nu, de ce m-ar îndemna ?
— Păi, din cauza curajului acestui om, a dorinţei lui de a comunica...
—Da, admirabil... Dar tot nu-i vorba decît de procesarea informaţiei de către creierul său. Nimic supranatural în asta. Nu există vreun duh care să pună maşinăria în mişcare...
— Ce cuvănt suprasolicitat, „duh", zice Helen. Are conotaţii de superstitie şi fantezie. Eu, una, nu cred în duhuri, dar cred în suflete.
—In suflete nemuritoare?
— Nu sunt sigură, răspunde Helen, agitînd apa cu piciorul.
—Ei bine, eu recunosc existenţa unui suflet muritor - nu-i decît un alt mod de a spune „con-ştiinţă de sine". Dar Descartes credea că are suflet fimdcă-şi putea imagina mintea ca avînd o exis-tenţă independentă de trup. Nu tocmai aşa ceva se spune că fac duhurile?
— Păi bine, dar nu chiar asta face francezul ăla, cum se numeşte, Bauby? Nu chiar asta face, găn-deşte independent de corpul său, complet paralizat?
— Eu cred că mai vede cu un ochi. Şi aude. Şi, oricum, şi creierul face parte din corp. După o pauză, Helen întreabă:
— La ce te referi prin „capacitatea nesolicitată a creierului"?
— Păi, ştii, creierul omului este mai mare decît al oricărui alt animal de pe planetă. ADN-ul nostru nu diferă decît cu unu la sută faţă de al cimpan-zeului, ruda noastră cea mai apropiată din regnul animal, dar avem creierul de trei ori mai mare. Evident, acest lucru le-a dat strămoşilor noştri pri-mitivi un avantaj nemaipomenit în lupta evoluţio-nistă. Am învăţat cunn să facem unelte şi arme, cum să comunicăm prin limbaj, cum să rezolvăm pro-bleme examinînd diferite opţiuni cu software-uî nostru mental, în loc să acţionăm din instinct. Am trecut de pragul celor patru îndeletniciri esenţiale.
134
— Care sunt acelea?
—Lupta, fuga, măncatul şi... împreunarea.
— 0, chicoteşte Helen.
— Dar cea mai mare parte a creierului uman depăşeşte cu mult, proporţional vorbind, avantajul căştigat, prin evoluţie, faţă de celelalte specii. lată ce înţeleg prin „capacitate nesolicitată". Omul pri-mitiv poate fi comparat cu un individ căruia i se dă un computer din ultima generaţie, pe care nu-l foloseşte decît la operaţiuni simple de aritmetică. Mai devreme sau mai tărziu, va începe să se joace cu el şi să descopere că poate face o mulţime de alte lucruri interesante. Asa am procedat noi, în timp, cu creierele noastre. Am elaborat limbajul. Am reflectat asupra existenţei. Am devenit conştienţi de noi înşine, creaturi cu trecut şi viitor, cu istorii individuale şi colective. Am elaborat cultura: religie, artă, literatură, legislaţie... ştiinţă. Dar conştiinţa de sine comportă şi un element negativ. Suntem con-ştienţi de moarte. Imaginează-ţi ce şoc teribil trebuie să fi avut Omul de Neanderthal, sau Omul de Cro-Magnon, sau cine naiba o fi fost ăla căruia i-a picat prima dată fisa în legătură cu acest adevăr îngrozitor: că într-o bună zi nu va rămăne din el decît o grămadă inertă de came. Leii şi tigrii habar nu au de asta. Nici maimuţele. Numai noi ştim.
— Elefanţii trebuie să ştie, intervine Helen. Doar
au cimitire.
— Mi-e teamă că ăsta-i un mit, răspunde Ralph. Homo sapiens este prima şi unica fiinţă vie din istoria evoluţiei care a descoperit că e muritor. Şi cum reacţionează el? Născoceşte istorioare prin care să explice cum de a ajuns în impas, şi cum ar putea ieşi din el. Inventează religia, elaborează rituri de înmormăntare, inventează mitul nemuririi sufle-tului şi al vieţii de apoi. Cu trecerea timpului, naraţiunile acestea devin tot mai elaborate. Dar, în cea mai recentă fază a culturii — acum cîteva
135
secunde, în termenii istoriei evoluţioniste — iată că, brusc, prinde aripi ştiinţa, care îîicepe să spună o altfel de poveste despre cum am ajuns aici, fumizînd o explicaţie mult mai credibilă, care o bate cu şase la unu pc cea religioasă. Puţini oameni inteligenţi mai cred în explicaţia religioasă, dar toti se mai cramponează de unele concepte consolatoare ale ei, cum ar fi sufletul, tărămul de apoi şi aşa mai departe.
— Cred că asta te răcăie, nu-i aşa, întreabă Helen. Faptul că mulţi se încăpăţănează să creadă că există un duh în maşinărie, oricît de des le-ar spune savanţii şi filosofii că nu există.
— Nu e vorba că mă „răcăie", protestează Ralph.
— Ba da, ba da, insistă Helen. E ca şi cum ai fi hotărăt să stărpeşti credinţa de pe faţa pămăntului. Ca un inchizitor care se luptă să eradicheze erezia.
— Eu cred doar că nu e bine să facem confuzie între cum am vrea să stea lucrurile şi cum stau ele de fapt.
—Dar recunoşti că avem gînduri ascunse, secrete, cunoscute numai de noi?
— 0, da.
—Recunoşti că experienţa trăită de mine în momentul ăsta, cînd mă bălăcesc în apă fierbinte, sub bolta înstelată, nu este chiar identică cu a ta?
— Ştiu ce vrei să demonstrezi, răspunde Ralph. Vrei să spui că există ceva care înseamnă a fi ca tine, sau a fi ca mine, ceva ce nu poate fi descris obiectiv, nici explicat în termeni fizici puri. Aşa că de ce nu l-am numi sinele imaterial sau sufletul?
— Presupun că asta vreau să spun. întocmai.
— lar eu susţin în continuare că este vorba de o maşinărie. De o maşinărie virtuală într-o maşinărie biologică.
—Prin urmare, totul nu-i decît o maşinărie?
— Tot ceea ce procesează informaţia.
— Socotesc că asta-i o idee oribilă.
136
El dă din umeri şi zămbeşte:
— Tu eşti un mecanism programat de cultură să nu recunoască faptul că e un mecanism.
De undeva de sus se aude vocea lui Carne:
— Messenger! Voi doi aveţi de gînd să staţi în
apă toată noaptea?
—Poate c-ar fi mai bine să intrăm, propune
Helen.
— Da, poate ar fi mai bine.
les din bazin şi urcă treptele de lemn ce duc spre spatele casei. într-un unghi neluminat al scării, unde s-a ars un bec, Ralph o opreşte, punîndu-i
măna pe braţ.
— Helen, murmură el şi o sărută pe gură. Helen nu se împotriveşte.
137
10
Luni, 1o martie. încerc să citesc operele studenţilor, dar mi-e greu să mă concentrez, fiindcă mă gîndesc mereu la SĂRUTUL ĂLA. Am fost com-plet luată prin surprindere - avusesem o discuţie intelectuală atît de elevată, ca să nu spun un dialog ca la ping-pong... o dată sau de două ori i-am simţit piciorul atingîndu-l pe al meu în apa fierbinte, dar am crezut că-i o întămplare, nu mi-a trecut deloc prin minte că ar nutri intenţii amoroase... Oare poti dezbate ceva, dezbate cu adevărat, dorind să ai ultimul cuvănt, şi în acelaşi timp să flirtezi? Sunt sigură că nu. Deşi îmi aduc aminte că m-am gîndit că o să mă sărute cînd ne-am luat rămas-bun în faţa parcării din Cheltenham, după un schimb de idei la fel de tăios... Poate că se simte stimulat sexual, cînd îl înfruntă o femeie într-o discuţie. Dar, cu acea ocazie, nu m-am aşteptat decît la un sărut prietenesc, social, la o atingere uşoară pe obraz, pe cînd sărutul de ieri a fost ferm, gură pe gură - nu pasionat, nu obraznic, dar în mod sigur senzual. lar eu l-am acceptat. Cel puţin, nu m-am împotrivit. Nu i-am tras o palmă, nu l-am îmbrăncit, nu l-am întrebat ce naiba crede că face. N-am zis nici pis. Poate chiar i-am răspuns întrucîtva. în orice caz, mi-a plăcut - tot corpul mi-a vibrat ca o coardă de harfa ciupită. Şi acum simt o excitaţie umedă cînd retrăiesc momentul. Doamne, cum poate avea un sărut un efect atît de devastator?
Fireşte, în ultima vreme, viaţa nu mi-a prea fost asezonată, cu săruturi. Să nu uiţi niciodată asta, draga mea. Eşti foarte susceptibilă, foarte vulne-rabilă, în momentul ăsta. Vrei să spui că ţi-e foame
138
de sex? Ei bine, da, dragă, poate că-ţi este cam foame, iar el este un bărbat destul de chipeş, orice părere ai avea despre opiniile şi morala lui. Darţine-ti firea, să nu faci vreo prostie. Bine, n-am să fac.
Dar să încep cu începutul: ieri, aşa cum se hotărăse, m-am prezentat la casa de la ţară a lui Messenger. E situată în mijlocul unui ţinut frumos, ca o carte poştală, din Cotswold - frumos chiar şi în acest anotimp, cînd în pomii desfrunziţi nu vezi nici măcar o pată verde. Drumul şerpuia printre livezi scăldate în rouă şi spinări rotunde de dealuri împestriţate de oi, prin sate anesteziate de liniştea dimineţii de duininică, pe lîngă biserici străvechi, ferme ordonate şi căsuţe cochete, cu acoperişuri de paie. Şi Horseshoes are acoperiş de paie, dar este mai curînd o casă decît o căsuţă — cu două fron-toane, construită din piatră netedă de Cotswold, cu zidurile năpădite de glicină, pe care ţi-o poţi imagina purtînd cascade de flori mov, în luna mai. Are tavanejoase, din băme, şi duşumele neregulate, din plăci de piatră, acoperite cu covoare. In camera de zi - un şemineu uriaş. Nu-i nevoie să adaug că-i dotată cu încălzire centrală şi tot confortul modem, integrat cu mult gust în structura din secolul alXVIII-lea.
Aici, o zi sau două pe săptămănă, familia Messenger simulează viaţa engleză de la ţară:
Carrie face compoturi şi pune conserve pe plita Aga, cu arzătoare de petrol, Emily călăreşte un ponei pe care-l ţine într-un grajd învecinat, iar Ralph sparge lemne pentru focul din vatră ori duce copii în excursii, pe jos sau cu bicicleta. în spatele casei însă viaţa are o notă mai exotică şi sibaritică: şi-au con-struit o verandă, sau o „punte" cum îi spun ei, pe două niveluri, avînd un bazin de redwood cu apă caldă la nivelul inferior. Efectul este destul de bizar cînd treci din atmosfera de Anglia secolului al XVIII-lea din casă în cea de Califoniia gecolului XX
139
din grădina din spate: e ca ai cum te-ai plimba prin două decoruri de film diferite dintr-un studio cine-
matografic.
După prănz (o superbă pulpă de miel de la o fermă de primprejur, perfect friptă, împănată cu căţei de usturoi şi cu crenguţe de rozmarin inserate delicat în crusta grasa) , ne-am phmbat prin labi-rintul de alei şi poteci din jur, eu, cu cizme de cau-ciuc Wellington împrumutate (au perechi de toate mărimile, ca musafirii să-şi poată alege). Pe urniă, cînd soarele roşu de iarnă a început să asfinţească, ne-am schimbat în costume de baie, ne-am înfăşurat în prosoape şi halate şi am dat fuga la bazinul încălzit. Trebuie să recunosc, mi-a făcut o plăcere enormă să stau acolo, afară, cufundată pînă la găt în apa fierbinte cu bulbuci, admirînd stelele ce răsă-reau pe bolta întunecată. Intreaga familie s-a îngrămădit în bazin, dispunîndu-se în cerc.
Lui Ralph nu i-a trebuit mult să se lanseze în teoriile sale favorite. Presupun că restul familiei e plictisită crunt de discuţiile despre conştiinţă, dar pentru mine este ceva nou şi extrem de interesant. După ce toţi ceilalţi au ieşit din apă şi s-au întors în casă, Ralph şi cu mine am mai rămas puţin, să dis-cutăm despre existenţa — sau inexistenţa — su-fletului. El are o încredere de nezdruncinat în explicaţia materialistă, evoluţionistă, a tuturor fenomenelor, căreia îţi este greu să i te opui, în special cu semicredinţa în transcendental pe care o am eu acum. Pe urmă, Carrie ne-a strigat dinăuntru să venim la ceai şi, în timp ce urcam treptele, el m-a
sărutat.
Fireşte că nu i-am spus lui Carrie, mai tărziu, ce se întămplase. Aşa că avem acum un secret — ceva ştiut numai de el şi de mine, necunoscut ei. La masă, cînd- Ralph mi-a dat untul şi mierea şi ne-am încrucişat privirile, taina asta a trecut în tăcere de la unul la celălalt - nu doar taina faptului că ne
140
sărutasem, ci şi a pactului tacit de a nu da în vileag cele întămplate. Nu le-am dezvăluit celorlalţi ce se întămplase nici măcar printr-o zbatere de pleoapă sau un tremur cît de uşor al vocii. Cît de pricepute în a înşela sunt fiinţele omeneşti şi cît de uşor înşală! Să fie o abilitate dobîndită în paralel cu
conştiinţa de sine?
N-am intenţia să încep o idilă cu Messenger, şi
asta din nenumărate motive. Să fie foarte clar. Ori-cum, am rămas cu un mic, dar indelibil, sentiment de culpă din pricina acelei întămplări, sentiment pe care am încercat să-l îndulcesc ajutînd-o pe Carrie să deretice în bucîtărie, după ceai. Pe cînd aşezam vesela în maşina de spălat, mi s-a confesat în treacît că scrie o carte, un roman istoric care se petrece la San Francisco, în timpul marelui cutremur din 1906. S-ar părea că posedă nişte vechi docmnente de familie - scrisori şi jurnale intime - din perioada respectivă, din care poate extrage material. Crede că există un potenţial public cititor în Califomia contemporană, unde pe toţi îi îngrozeşte ideea unui cutremur. „Partea proastă este că nu ştiu cîtă informaţie istorică să folosesc, mi-a spus, este, în primul rînd, o cronică de familie." Nu ştiu cum, dar m-am oferit să citesc m.anuscrisul — lucru de care, ca să folosesc o expresie a lui Emily, aveam tot atîta trebuinţă ca de o gaură în cap. încă o lume ficţională de asimilat! Carrie mi-a acceptat bucuroasă oferta. Oare mi se întinsese o capcană în sensul ăsta, oare fusesem invitată la Horseshoes special cu acest scop, oare de asta m-a cultivat Carrie tot timpul? Sau conştiinţa mea vinovată din cauza sărutului m-a împins la acest exces de zel? N-am putut — nu pot — hotărî. Dar de ce trebuie să caut motive întor-tocheate pentru. orice mi se întămplă? De ce să nu iau sărutul lui Ralph drept un gest spontan, nepre-meditat, o simplă dovadă de cavalerism, o recunoaş-tere deschisă a faptului că mă consideră atrăgătoare
141
şi că se simte bine în tovărăşia mea, nimic mai mult decît atît, o parafă pusă pe experienţa noastră comună plăcută: discuţia pe teme metafizice din piscină? De ce să nu cred că soţia lui a adus vorba despre roman din pură întămplare şi de ce să-mi suspectez propria generozitate de a mă oferi să-l citesc? Presupun că totul se datorează faptului că sunt eu însămi romancieră şi de aceea prefer o explicaţie complicată uneia simple.
Invitaţia mea la „dejun" s-a prelungit peste mă-sură, iar la sfîrşit am plecat împreună din Cotswold, cam pe la ora şapte. Brusc, ritmul vieţii s-a înteţit. Toţi, supravegheaţi de Carrie, au început să se agite, să culeagă lucruşoare de prin casă şi să le pună la locul lor, să reseteze terrnostatele şi să stmgă luminile, să tragă perdelele şi să închidă obloanele, astfel încît casa să rămănă inexpugna-bilă timp de încă o săptămănă. Am avut impresia că s-a lăsat cortina la sfîrşitul unei visătoare idile pastorale şi că trupa de artişti fusese, subit, gal-vanizată să acţioneze, să se dezbrace de costume şi să-şi strîngă calabalăcul, înainte de a porni la drum spre următoarea reprezentaţie. Ne-am luat ră-mas-bun pe aleea din faţa casei, cînd fiecare s-a urcat în maşina cu care venise. Le-am spus la revedere, mulţumindu-le sincer.
„Să mai vii, m-a invitat Carrie. Fă-ţi din asta un obicei... Nu pot suporta gîndul că stai singură, duminica, în campus." Ralph a rănjit peste umărul ei: „Absolut". „Oricum, ne vedem duminica viitoare", a zis Carrie- Se referea la petrecerea de ziua lui Ralph — împlineşte cincizeci de ani — la care am fost invitată.
Afai tărziu, în aceeaşi zi. Am auzit la ştiri că Jean-Dominique Bauby a decedat, la nurnai cîteva zile după publicarea cărţii sale. E foarte, foarte trist, dar cel puţin a trăit destul ca să afle ce mare succes
142
a avut. Poate că asta l-a ţinut în viaţă, determinarea de a-şi vedea cartea tipărită, iar după ce şi-a atins idealul spiritul său a renunţat la luptă. Deci, unde este el acum? Nicăieri, după Ralph Messenger, pur şi simplu nu mai există decît în mintea cititorilor cărţii Le scaphandre et le papillon şi în amintirile celor care l-au cunoscut personal. Dar mintile şi amintirile respective sunt şi ele, în teorie, con-structe, ficţiuni, dependente de celule nervoase degradate, condamnate şi ele la extinctie.
Argumentele lui Ralph au o plauzibilitate oribilă, ca atunci cînd susţine că religia a apărut datorită faptului că omul este conştient de moarte. Am verificat în Encyclopaedia Britannica ce spune el despre cimitirele elefanţilor şi are dreptate, dracu' s-o ia de treabă. Animalele duse la abator îşi intuiesc soarta groaznică, se spune — dau din copite şi se împotrivesc şi fac pe ele cînd sunt trase spre locul de sacrificare; probabil că adulmecă mirosul sîngelui din aer cu mult înainte ca nările omeneşti să-l poată detecta, sau poate miros spaima anima-lelor care le-au precedat. Totuşi, ele nu ştiu de ce sunt înspăimăntate, se tem de moarte fără să ştie ce este ea. Noi suntem unicele creaturi care ştiu, care ştiu tot timpul, după copilărie. Să fi fost acesta teribilul preţ platit în schimbul conştiinţei de sine?
De fapt — cînd o revezi în această lumină — povestea despre păcatul originar, din Facerea, poate fi uşor interpretată drept un mit despre apariţia conştiinţei de sine în istoria evoluţiei. Datorită amplificării bruşte a puterii cerebrale, homo sapiens devine conştient de propria mortalitate şi este atît de îngrozit de descoperire, încît numaidecît fabrică o poveste, cum zice Ralph, „ca să explice cum de a ajuns în acest impas şi cum ar putea ieşi din el". o poveste cum că ar fi jignit o putere superioară, care l-a condamnat la moarte pentru acest păcat — şi care, în ediţiile revizuite ale poveştii, îi mai acordă
o şansă de a rămăne nemuritor. Găseşti totul în primele cinci versuri din Paradisul pierdut1:
Ofman's first disobedience, and the fruit Of that forbidden tree, whose m.orf.al taste Brought death into the world, and all our woe, With loss of Eden, till one greater man Restore us, and regain the blissful seat...2
Indepărtează mitologia, teologia şi poezia barocă şi vei găsi în aceste versuri o urmă stinsă a descoperirii înfricoşătoare de către omul primitiv a mortalităţii sale, a faptului că trăieşte în timp şi că va muri cu timpul. în mitul biblic, pomul interzis este pomul cunoaşterii, al cunoaşterii despre rău şi bine. Nu măncaţi din fructele lui, îi avertizează Dumnezeu pe Adam şi Eva, fiindcă o să muriţi. Dar poate că în realitate cunoaşterea era despre moarte şi despre angoasa existenţială ce o însoţeşte. Izgonirea din Rai a fost o cădere în cunoaşterea de sine, iar Dumnezeu o ficţiune compensatorie. QED.
Şi totuşi, cum remarca cineva, ideea unui Univers fără Creator pare tot atît de absurdă ca şi ideea că Dumnezeu l-a făurit, mai ales atunci cînd contempli stelele noaptea. Ştim că n-au fost acolo dintotdeauna. Putem merge înapoi pe firul istoriei Universului pînă la Big Bang, dar de unde a venit impulsul pentru Big Bang?
1. Poem epic în douăsprezece cărţi, cea mai cunoscută operă a poetului englez John Milton (1608-l674).
2. „Dintăia omului neascultare/ Şi fructul pomului oprit, al cărui/ Gust ucigaş aduse-n Lume moartea,/ Năpasta noastră grea, pierdut Edenul,/ pînă cînd alt Om, mult mai mare, iară/ Acest pămănt al binecuvăntării/ Ni-l va reda prin sfăntă măntuire..." (John Milton, Partidisul pierdut, în romăneşte de Aurel Covaci, prefaţă şi tabel cronologic de Petre Solomon, Ed. Minerva, BPT, Bucureşti, 1972, p. 1).
144
E posibil ca greşeala pe care o facem să fie aceea de a ne închipui că Dumnezeul dindărătul tuturor lucrurilor trebuie să ne semene, că ne-a făcut „după chipul şi asemănarea Sa", cum susţine Catehismul. Ce-ar fi dacă Dumnezeu ar fi atotputernic şi veşnic, dar n-ar avea mai multă conştiinţă de sine decît un leu? Sau decît un ocean? o mulţime de lucruri s-ar explica atunci - bunăoară, existenţa răului. Poate că Dumnezeu n-a făcut răul intenţionat, pentru că El n-a intenţionat nimic. Dar dacă suntem unicele vieţuitoare din Univers dotate cu o conştiinţă de sine, intenţionalitate şi sentiment de vinovăţie? Se sperie gîndul. Totuşi, nu ne-ar conveni să renunţăm la conştiinţa de sine, să revenim la existenţa ani-malică non-reflexivă a hominizilor prelapsarieni, care se dădeau huţa-huţa prin copaci sau alergau prin necuprinsele savane, răapunzînd numai la im-perativele celor patru nevoi primare.
for who would lose, Though full ofpain, this intellectual being1
cum zice Milton. Cel care vorbeşte este Satana, se înţelege. Sau, aşa cum spunea John Stuart Mill, „inai bine om nesatisfăcut decît porc sătul". Un citat favorit de-al lui Martin.
Martin. Cred că a încetat să existe? Nu, dar parcă devine cumva mai... estompat, mai îndepărtat. în săptămănile de după moartea sa, vorbeam mult cu el, uneori cu voce tare. Citeam ziarul la micul dejun şi dădeam peste ceva ce ştiam că l-ar fi interesat sau amuzat şi atunci ziceam „Fii atent la asta", după care ridicam privirea şi vedeam scaunul gol din partea cealaltă a mesei. Dar tot îi citeam fragmentul, ca şi
1. „căci cine-ar pierde/ îndurerat chiar fiind, a gîndului putere."
145
cum m-ar fi putut auzi, acolo unde era. Mai purtam uneori discuţii cu el în mintea mea, iar alteori cu voce tare. Dacă mă perpelea necesitatea de a lua o hotărăre, privitoare, de exemplu, la bani sau la re-paraţiile de prin casă, îl consultam pe el. întrebam:
„Să iau guma întreagă sau s-o convertesc în rate anuale?" „Să analizez trei oferte pentru repararea acoperişului sau să mă mulţumesc numai cu două?" Martin era cel care se îngrijea întotdeauna de astfel de lucruri şi mi-am dat seama că mă ajută să iau hotărările în felul acesta, ca un copil care-şi discută problemele cu un prieten imaginar. Dar într-o zi Lucy s-a întors devreme de la şcoală, şi-a descuiat singură uşa şi m-a auzit vorbind în bucîtărie despre reînnoirea poliţei de asigurare. Cînd a intrat în bucîtărie şi a văzut că sunt singură, mi-a aruncat o privire îngrijorată. De atunci sunt mult mai precaută.
Unul dintre motivele pentru care mi-a fost greu să accept, să accept cu adevărat, dispariţia lui Martin a fost faptul că a murit subit, fără nici un fel de avertisment. Era lîngă mine, viu, iar în clipa următoare, gata. Ca şi cum ar fi ieşit din cameră ca să facă o trebuşoară măruntă şi nu s-ar mai fi întors:
nu puteai să nu te încăpăţănezi să crezi că trebuie să fi fost o neînţelegere, o greşeală, că se va întoarce curînd, zămbind şi cerîndu-şi iertare...
Alt motiv a fost sinistra lui incinerare. Martin era agnostic, părinţii lui ţin, oficial, de Biserica Angliei, dar nu sunt practicanţi, iar sora sa, Joanna, este o atee militantă care lucrează în domeniul planificării familiale şi n-a fost de acord cu faptul că ne-am botezat copiii şi i-am trimis la o şcoală primară catolică. „Sper că nu va fi şi o slujbă religioasă, mi-a spus ea, tăios, cînd i-am telefonat ca s-o informez despre locul şi ora incinerării, Martin n-ar fi suportat aşa ceva." „Nu va fi o slujbă catolică, dacă la'asta te referi", i-am răspuns, pe un ton la fel de aspru (Joanna şi cu mine nu ne-am împăcat
146
niciodată). Nici nu se pusese problema, întrucît nici eu, nici copiii nu mai practicaserăm de ani de zile religia catolică şi nu ţinusem legătura cu nici un preot binevoitor, care să fi vrut să treacă acest lucru cu vederea şi să oficieze la incinerare. Am optat pentru o ceremonie funerară restrănsă, numai pentru familie, iar mai tărziu o slujbă de pomenire, pentru prietenii şi colegii celui dispărut. Dar, în pofida pozi-ţiei Joannei, am fost de acord că părinţii lui Martin, ca să nu-i mai pomenesc pe ai mei, s-ar simţi con-trariaţi de o înmormăntare total nereligioasă, aşa că am decis să se ţină o slujbă foarte simplă, de către un preot angajat, în schimbul unei sume modice, de serviciul de pompe funebre. Acesta, bine-înţeles, nu-l cunoştea pe Martin din copilărie şi n-a făcut nici un efort să-şi ascundă plictiseala cu care-şi îndeplinea misiunea şi nerăbdarea de a ter-mina cît mai repede. Antreprenorii de pompe funebre erau politicoşi şi eficienţi, dar se simţea că asistenţa redusă şi austeritatea serviciului (cu numai opt persoane îndoliate, dintre care una anun-ţase că nu va participa la serviciul religios, n-am cîntat imnuri, iar eu cerusem ca bami care s-ar fi cheltuit pe flori să fie donaţi pentru cercetări me-dicale) le provocaseră o oarecare dezamăgire profe-sională. Era o zi de noiembrie, sumbră şi umedă. Aspectul crematoriului indica direct scopul pentru care fusese construit: o structură severă din cărămidă înnegrită de funingine, cujerbe şi coroane ude, de la funeraliile precedente, învelite în folii de plastic şi plasate în curticica de la intrare spre a fi admirate şi comandate de cernuţii clienţi. Capela era supraîncălzită, dar întunecată, lipsită pînă şi de cel mai mărunt ornament religios care ar fi putut ofensa sau sugera o discriminare. Slujba a fost ofi-ciată cu o grabă aproape indecentă. Preotul a bolbo-rosit în fugă rugăciunile, noi am rostit de cîteva ori „Amin", pe urmă s-a apăsat pe buton, muzica
147
funebră a început să se scurgă din megafoane, iar sicriul a coborăt lin, ca o orgă dintr-un film vechi. Lucy a izbucnit în lacrimi, iar eu am prins-o de umeri ca s-o alin, dar nu simţeam nimic. Nu puteam suporta acea experienţă oribilă altfel decît distan-ţîndu-mă de ea, aşa că funerariile n-au contribuit cu absolut nimic la vindecarea rănii mele sufleteşti.
După cîteva luni, prietenii lui Martin de la BBC au organizat o slujbă de pomenire la biserica din City construită de Wren1, iar acolo m-am dus cu mai multă tragere de inimă. Dar şi acel eveniment a fost o dezamăgire, o stranie îmbinare a sacrului cu pro-fanul: acordurile înregistrărilor favorite dejazz ale lui Martin reverberînd în pereţii albi-aurii şi coloanele ionice. Amintirile colegilor săi, pline de aluzii obscure şi de bancuri din folclorul lor de grup, neînţelese mie, extrase din documentarele premiate ale lui Martin, despre poluare şi pescuitul marin la adăn-cime,Aue Maria, interpretată de o soprană celebră care apăruse în programul lui despre opera Covent Garden... De data asta a participat multă lume, dar pe mulţi dintre cei prezenţi nu-i mai văzusem nici-odată. După aceea s-a ţinut un fel de petrecere în încăperile de la etaj ale unui pub şi mai multe persoane s-au îmbătat, inclusiv Lucy, care a vomitat în maşină în drum spre casă... N-am considerat că acest eveniment contribuise mai mult decît incine-rarea la împăcarea mea cu ideea că Martin murise sau că i-ar fi ajutat sufletul să-şi găsească odihna.
Marţi, 11 martie. Seminar bun azi după-amiază:
citirea şi discutarea prozelor intitulate Ce înseamnă să fii liliac ? Răsete multe şi bună-dispoziţie gene-rală. Cred că studenţii sunt mai puţin îngrijoraţi, mai puţin sensibili, în ceea ce priveşte disecţia
1. Sir Christopher Wren (1632-l723), celebru arhitect englez.
148
publică a operei lor, atunci cînd au de rezolvat o temă dată. Scrisul autentic este, inevitabil, un soi de expunere a eului. Chiar dacă nu este vădit auto-biografic, îţi evidenţiază, indirect, temerile, dorin-ţele, fanteziile, priorităţile. lată de ce recenzhle ostile te rănesc atît de grav şi sunt atît de greu de ignorat. Te întrebi chiar, dacă îţi apreciază greşit cartea, dacă nu cumva au dreptate în ceea ce te priveşte. La lucrările de laborator, studenţii trebuie că au aceleaşi sentimente, numai că riscă mult mai puţin cu un exerciţiu dat. Elementul de parodie-pas-tişă îi ajută să-şi încordeze muşchii literari, să încerce lucruri pe care nu le-ar îndrăzni în opera lor personală. Mi s-a părut că merită, aşa că le-am spus şi lor povestea despre Mary, experta în culoare, care a ieşit din lumea ei monocromă, şi le-am cerut să descrie ceva asemănător. Dar de data asta să nu fie indicat modelul, să mi se dea posibilitatea să-l identific numai după mărcile stilistice. [Gemete]
L-am auzit, din întămplare, pe Ralph Messenger vorbind la radio azi-dimineaţă - un fel de magazin de ştiinţă popularizată. 1 se lua un interviu despre computerele „portabile". N-am deschis decît pe la mijlocul emisiunii, dar, din cîte mi-am dat seama, cineva a scris nu de mult o carte pornind de la teza că, fiindcă se vor micşora şi se vor ieftini tot mai mult în viitor, computerele vor putea fi purtate cu uşurinţă asupra persoanei sau chiar implantate în corp, pentru a monitoriza pulsul, temperatura, tensiunea, nivelul glicemiei etc., etc. şi oricine va avea acces la aceste informaţii prin computerul său portabil va putea afla la ce te gîndeşti sau cum te simţi. Este fezabil acest lucru? l-au întrebat pe Ralph. „Da, a răspuns el, tehnic este fezabil. Cipu-rile sunt din ce în ce mai mici şi din ce în ce mai puternice. Computerele se perfecţionează mai rapid decît orice altă maşinărie din istoria ştiinţei. S-a
149
calculat că dacă, în ultimii treizeci de ani, automobilele ar fi cunoscut o de.zvoltare la fel de rapidă, astăzi am putea cumpăra un Rolls Royce cu mai puţin de o liră sterlină, şi ar consuma patru litri de benzină la un milion de mile... Prin urmare, nu este nici un motiv pentru care portabilele să nu poată fi procurate, ieftin, în viitorul nu prea înde-părtat. Dar de ce s-ar lăsa oamenii să li se implan-teze ? a fbst întrebat. „Păi, o idee ar fi că aparatele casnice ar răspunde la comenzi, anticipîndu-ţi dorinţele: cînd te-ai întoarce obosit de la serviciu, ceainicul ţi-ar prepara o ceaşcă de ceai, iar TV-ul ţi-ar găsi un program deconectant fără ca tu să trebuiască să mişti un deget, a răspuns Ralph. In anumite contexte însă portabilele ar deveni obli-gatorii. Haideţi să presupunem că există un compu-ter portabil care aprinde un bec roşu pe acoperişul maşinii dumneavoastră, cînd tensiunea arterială şi pulsul depăşesc un anumit nivel." Ca un fel dejur-nalier? „Exact. Multe accidente ar putea fi preve-nite. S-ar putea merge pînă acolo încît dotarea cu un computer portabil să fie o condiţie pentru obţi-nerea permisului de conducere." Dar chiar este posibil ca aceste portabile să ne dea posibilitatea să ştim ce gîndesc alţii? „Nu, a răspuns Ralph, pentru că gîndurile noastre au un conţinut semantic mult prea complex şi fin structurat ca să fie detectate prin simptome fizice. Ideea asta porneşte de la o psihologie a comportamentului cam simplistă."
Interesant că trata cu atîta condescendenţă computerele portabile. Poate nu-i convine ideea că vănătoarea de fuste ar putea fi monitorizată atît de uşor în viitor, iar Carrie, uitîndu-se la un instru-ment asemănător cu un ceas de mînă, ar putea determina exact cît de aţăţat sexual este el faţă de cutare sau cutare tipă de la un cocteil. Dacă sunt fezabile, .s-ar putea ca portabilele astea să-i dea adulterului lovitura de graţie.
150
11
Unu, doi, trageţi uşa după voi ... E miercuri, 12 martie, 5.3o p.m.... Vbice7nas(er-ul funcţionează acum ca uns şi este formidabil: nu numai că-i dictez direct, dar pot să-l şi alimentez cu benzi preînregistrate, printr-un cablu, aşa că folosesc în continuare vechiul Pearlcorder, oriunde vreau. Dictez aceste gînduri mergînd cu maşina acasă de la Univer-sitate, mai bine zis în timp ce sunt înţepenit într-un ambuteiaj pe autostrada 435, în faţa mea traficul fiind strangulat de un accident sau de o reparaţie a drumului ... Aşa că nu mai este nevoie să merg duminica dimineaţa la Centru ca să-mi continuu experienţa, ceea ce va îmbunătăţi considerabil relaţiile dintre mine şi Carrie ... oricum, Centrul nu mi se mai pare un loc chiar atît de sigur şi de intim pentru îndeletnicirile mele, deoarece l-am întălnit duminica trecută pe Duggers, care intra în clădire tocmai cînd plecam eu ... am folosit amîndoi, simul-tan, uşile de sticlă: el era afară şi şi-a inserat cardul magnetic să le deschidă, în timp ce eu veneam dinăuntru ... amîndoi am fost luaţi prin surprindere şi ne-am aruncat priviri nimicitoare, ca doi spărgă-tori care se pomenesc faţă în faţă pe scările inte-rioare ale unei case goale ... El părea uşor tulburat ... fără îndoială că şi eu arătam la fel, dar pînă să deschidă el uşa, ne-am recăpătat stăpănirea de sine ... „Hello, Duggers, l-am salutat, ce faci aici dumi-nică dimineaţa?" „Deseori vin în weekend să mai înaintez cu lucrul, mi-a răspuns el, îngheţat. E unicul interval de timp cînd poţi fi sigur că o să te lase lumea în pace." „Ştiu exact ce spui", l-am
151
aprobat, cu falsă amicitie. „Dar tu, Messenger?, a zis el, chiuleşti de la plăcerile vieţii de familie?" Ce ştii tu despre ele? a fost cît pe-aci să-l întreb. Duggers locuieşte cu maina şi sora sa nemăritată într-o vilă pătrăţoasă de cărămidă roşie, în stil victorian, dintr-unul dintre puţinele sătucuri total lipsite de farmec din colţul ăsta de ţară. Nu multă lume a fost invitată la el acasă, în orice caz nu noi, dar eu am avut ocazia să trec cu maşina pe lîngă ea, iar cuvintele „plăcere" şi „viaţă de familie" nu-ţi vin neapărat în minte cînd o vezi. „O, nu, am căutat nişte lucrări de seminar pe care uitasem să le duc acasă", l-am minţit, bătînd cu palma în geanta din cealaltă mînă. I-am ascuns instinctiv faptul că pe-trecusem mai bine de o oră în cabinet, poate fiindcă ină gîndeam, neliniştit, că s-ar putea să fi venit şi el mai devreme şi să fi fost în clădire fără ştiinţa mea ... să se fi oprit în faţa uşii mele, auzindu-mi murmurul vocii ... să-şi fi lipit urechcfl de gaura cheii ... nu, nu s-ar fi pretat chiar la aşa ceva, dar mă oripilează, acest Duggers, încă din ziua cînd ne-am cunoscut, cînd venisem să-mi examinez locul de muncă şi să fiu examinat la rîndul meu, tocmai mă aduseseră cu avionul din California, mi-am pe-trecut două zile facînd cunoştinţă cu profesorii şi cu masteranzii, am ţinut o prelegere, prorectorul a dat o masă ... chestii obişnuite ... Imi aduc şi acum aminte de antipatia rece din ochii lui Duggers, din spatele lentilelor lui rotunde, de şcolar, cînd am fost prezentaţi ... Mi-am dat numaidecît seama că el trebuie să fi fost principalul candidat intem la postul ocupat de mine şi că a ştiut de cum m-a văzut că aveam să-l obţin eu ... ei bine, pînă la un punct înţeleg cum s-ă simţit... cum se mai simte încă ... în cereetare are un palmares remarcabil, mai îngust decît al meu, dar mult mai original ... numai că ăsta nu-i dcar un post de cercetîtor, e tot atît de mult un post care implică management financiar,
152
pricepere la PR, adică ai nevoie şi de carismă, nu numai de o minte ageră ... iar Duggers are cam tot atîta carismă ca un adolescent nesărat, cu care şi seamănă ... bietul Duggers ... mă-ntreb la ce lu-crează, ce poate fi atît de interesant încît nu rezistă să stea acasă nici duminica ... eh? Bineînţeles că ştiu, în termeni generali: sisteme de evoluţie care-i pot învăţa pe agenţi cum să fie întrebuinţate, care-şi scriu, ca să spunem aşa, propriile instrucţiuni de folosire, deoarece cam cu aşa ceva s-a ocupat în ultimii doi ani ... Dar o fi facut vreo descoperire epocală? Dacă da, ar putea avea nu numai impor-tanţă teoretică, ci şi o vastă aplicare comercială ... As(a ar fi testul obiectivităţii mele profesionale, trebuie să recunosc, dacă Duggers ar ajunge pe prima pagină a ziarelor cu o senzaţională descope-rire ... ar fi ceva grozav pentru Centru, ar fi un factor decisiv în permanentizarea identităţii noastre de institut de elită, prin urmare s-ar cuveni să fiu încîntat ... dar oare aş putea suporta să văd că toată gloria îi aparţine? Să presupunem că datorită acestei descoperiri obţine un FRS1 ... Nu, nu cred că aş suporta asta ... Dumnezeule, doar gîndul că va trebui să-l felicit, forţîndu-mi cuvintele să iasă printre dinţi, cînd de fapt aş vrea să-l muşc de-o ureche, să-i strîng măna, cînd de fapt aş vrea să i-o smulg din încheietură ... Nu, nu, vă rog, nici un FRS pentru Duggers ... M-am resemnat cu gîndul că eu nu voi primi acest titlu .... Nu m-am resemnat chiar, dar ştiu ce se spune despre mine: „un vulga-rizator, un crai mediatic, cu o carte mult trămbiţată la actiu, dar fără cercetări originale serioase ..." parţial, vorbeşte invidia, desigur... şi, oricum, foarte puţini specialişti în ştiinţa cognitivă sunt FRS ... Poate că domeniul este prea amorf şi se suprapune peste alte cîteva discipline, aşa încît nu posedă o
1. Titlul de Fellow ofthe Royal Society.
153
identitate proprie ... este matematică, este filosofie, sau psihologie ... sau inginerie? De fapt, este toate astea, de aceea fascinează, dar este privit chiorăş de forurile ştiinţifice, ca un fel de corcitură ... e greu aă-ţi imaginezi că un specialist în ştiinţa cognitivă ar putea fi vreodată laureat al Premiului Nobel ... Chiar, dacă cineva ar rezolva inăine problema con-ştiinţei, ce premiu i s-ar decerna? Nobelul pentru fizică? Pentru chimie? Pentru medicină? Nu se înscrie în nici una dintre aceste categorii ... mă întreb cum este, în realitate, să căştigi Nobelul ... qualia nobelităţii... trebuie să fie un fel de ... care-i cuvăntul pentru a deveni zeu ... apotheosis, da, da ... brusc devii invulnerabil, nemuritor ... nu la pro-priu, fireşte, dar realizezi un lucru pe care moartea nu ţi-l mai poate răpi... şi nu mai trebuie să dai din coate cîte zile oi mai avea ... orice altă descoperire va fi un bonus, cornul abundenţei va deborda ... nu va trebui să te mai temi de ceilalţi... vei fi deasupra oricărei competiţii ... lasă-l pe Duggers să devină FRS, să devină FRS toţi cei din Facultatea de Ştiinţe, Nobelu-i numai unul ... Te scalzi, pur şi simplu, în glorie, strălucirea premiului te încon-joară, ca o aureolă, oriunde te duci ... în fiecare noapte adormi cu zămbetul pe buze, spunîndu-ti că eşti laureat al Premiului Nobel, şi dimineaţa te trezeşti fericit, fară să ştii la început de ce, dar amintindu-ţi imediat ... în fiecare zi din viaţa ta acesta va fi primul gînd conştient ... am căştigat Premiul Nobel... Mă întreb dacă aşa or sta lucrurile ... Sau sunt laureaţii Nobel la fel ca noi toţi, tot nemulţumiti, tot ambiţioşi, tănjind mereu după noi descoperiri, după cît mai multe onoruri, cît mai multă celebritate? Ei bine, nu voi şti niciodată ... ca să fiu realist, nici măcar cum este să primeşti un FRS ... Poate că iubesc prea mult viaţa carnală ... femeile, vinul, măncarea ... m special femeile ... savantul adevărat nu se gîndeşte decît la ştiinţă,
154
trăieşte pentru ştiinţă, respiră ştiinţă, n pare rău după fiecare clipă petrecută departe de ea ... ştiţi bancul despre un savant a cărui nevastă îi bate la uşa laboratorului? NEVASTA:AZfred, trebuie să stăm d'e vorbă! SAVANTUL (ridică ochii de pe masa de lucru, se încruntă): Despre ce anume? NEVASTA:
Am un amant. Tepărăsesc. SAVANTUL: 0/i/(pauză) Cît timp lipseşti? Dacă vi-l puteţi imagina pe Duggers căsătorit, vi-l puteţi închipui şi purtăn-du-se astfel ... Dacă şi-ar dicta fluxul conştiinţei unui Voicemaster, rezultatul ar fi o înşiruire de algo-ritmi genetici ... algoritmi şi cîte o răutate despre Centru în general şi despre mine în special ... Sau să-l luăm pe Turing, un creier cu adevărat formi-dabil, un geniu care a schimbat mersul civilizaţiei sau, oricum, l-a accelerat, computerul tot ar fi fost inventat de cineva mai devreme sau mai tărziu, dar el şi-a devansat grozav timpul ... însă absolut pră-pădit ca om, un homosexual singuratic, refulat, ne-fericit, care pînă la urmă şi-a curmat zilele într-un apartament deprimant din Manchester ... Dacă mi s-ar oferi şansa să trăiesc o a doua viaţă, fie ca Turing, fie ca Ralph Messenger, aş şti ce să aleg ... Oare cine ar vrea să fie homosexual, dacă poate alege? Nu că sunt homofob, dar mi-e tare milă de ei. Ce privaţiune, să nu te atragă trupurile femeilor, rotunjimile şi sexul lor şi toate celelalte deosebiri faţă de corpul bărbătesc ... mi se pare atît de ... tem .. să tănjeşti mereu numai după trupuri ca al tău ... Pe urmă, să privim adevărul în faţă, gaura din curul unui bărbat nu este un corolar de fru-museţe ... nu mă mir că Nicholas Beck a rămas
burlac ...
A, bun, în sfîrşit circulaţia începe să dea semne de viaţă ... văd în faţă /Zas/i-ul albastru al unui girofar, ceea ce înseamnă că a fost un accident ... pare-se chiar la încrucişarea unde o apuc pe scurtă-tura spre Horseshoes ... Am sărutat-o ... pe Helen
155
... ceilalţi se duseseră înăuntru, noi am continuat să povestim în piscină, mai bine zis să dezbatem, fiindcă subiectul era destul de serios ... asta-mi place la ea, nu crede că-i o dovadă de snobism să discuţi subiecte serioase ... pînă cînd ne-a chemat Carrie la ceai, iar atunci, cînd urcam scările, am sărutat-o ... Am mers la risc, dar de obicei instinctul meu nu dă greş cu astfel de lucruri ... ca atunci cînd am sărutat-o pe Carrie în ascensorul de la MIT1 ... era evident că lui Helen îi plăcuse casa, că fusese cucerită de bazinul cu apă fierbinte ... corpul ei în costum de baie se ridică la înălţimea oricărei aştep-tări, am avut timp pentru o evauare rapidă cînd şi-a scos halatul şi a intrat în apă, iar biata Carrie îi cîntărea din ochi, cu invidie, talia subţire şi coap-sele elegante ,.- sănii îi atămă cam mult şi sunt prea depărtaţi unul de celălalt, dar bine formaţi şi tari ... tresăltau perceptibil... datorită elasticităţii proprii, nu costumului de latex ... cînd a intrat în bazin ... Cînd a ieşit, i-am văzut bine fundul ... un poponeţ foarte simpatic, amplu, dar tare ,.. destul de amplu ca să-i scape fesele, ca două semiluni gră-suţe, afară din costum, care avea o croială adăncă între picioare ... de fapt, doar o făşie minusculă de ţesătură, nu mai lată de un inci, mă împiedica să mă uit chiar în fundul ei ... Drăgute chesth, costu-mele de baie, ce puţin acoperă, şi totuşi ce mare este diferenţa. întotdeauna eşti luat total prin surprin-dere cînd vezi prima dată o femeie în pielea goală ... uneori surpriza este plăcută, alteori eşti dezamăgit ... Mă-ntreb dacă va fi de acord să facem cîndva baie în piscină în pielea goală, nu en famille, fireşte, ci o şedinţă exclusiv pentru adulţi, aşa cum se prac-ticau pe vremuri în California ... sorbind pahare de Zinfandel din Napa Valley, cu fumul de grătare plutind în aer şi frănturi de raga ţăşnind dintr-un
1. Massachusetts Institute of Technology. 166
stereo portabil ... grozave vremuri ... Carrie n-ar intra goala în bazin dacă-s copih prin preajmă ... presupun că e corect, altfel aceştia s-ar ruşina peste poate, în orice caz băieţii ... lar în zilele noastre toată lumea este atît de conştientă de abuzul sexual, atît de temătoare să nu dea motive de suspiciune, să nu hrănească un viitor sindrom de falsă memorie ... iar faptul că Emily nu este fiica mea complică lucrurile ... deşi nu sunt sigur că pe ea ar deranja-o ... odată, cam acum un an, am surprins-o goală, cînd am intrat în baie, căutînd ceva, iar ea tocmai se îmbăia, „Oh, iartă-mă!" I-am zărit doar sănii tari de adolescentă, cu apa lucind pe ei, cu aureole mari, maronii şi sfărcuri ascuţite, înainte de a mă răsuci pe călcăie şi a ieşi, strigînd prin uşa închisă, „Af(ă dată te rog să încui uşa cînd faci baie\"... Mai tărziu, cînd a ieşit din baie, mi-a surăs, oarecum jenată, ,Jmi cer scuze, Messenger ...", dar nu părea deloc bulversată... Eu însă eram, fiindcă mi-ar plăcea să mă culc cu Emily ... N-am s-o fac, fireşte, pentru că ar fi de neconceput ... ba nu, tocmai aici e baiul, că pot concepe un asemenea lucru ... nu există act sexual, oricît de pervers sau de bizar, care să nu poată fi conceput, la care să nu se fi gîndit cineva ... dar eu nu am nici o intenţie s-o fac, absolut nici una ... Asta chiar dacă ideea că găliganul ăla de prieten al ei, ciuruit de acnee, Greg, are acces la ea este aproape insuportabilă ... Nu, nu m-aş preta ... este doar un gînd din cele pe care le păstrăm zăvorăte în fişierul strict confidenţial din minte ... n-are nici un rost să încerci să-l distrugi, să-l arzi sau să-i negi existenţa, nu poţi decît să-l tăinuieşti, atît de ochii tăi, cît şi de ochii altora ... ceea ce nu devine mai simplu cînd îţi surprinzi propria fiică vitregă, plină de nuri, scăldîndu-se goală ...
Dar oare cum de am descuiat sertarul ăsta al fişierului secret? Helen Reed, da, şi cu ea mi-ar plăcea să mă culc, iar asta nu numai că este de
157
conceput, ci este chiar posibil, aici nu mai sunt tabuuri ... am sărutat-o şi ea m-a lăsat ... nu pot spune chiar că mi-a răspuns în acelaşi mod, dar în orice caz nu s-a împotrivit... am avut o săptămănă bună în ceea ce priveşte pupăturile ilicite ... ieri am mozolit-o şi pe Marianne, în parcarea de la Sainsbury, imaginaţi-vă ... eram în magazin, să cumpăr vin pentru agapă, iar ea-şi făcea, singură, tărguielile săptămănale, ne-am întălnit pe interval, împingînd fiecare cîte un cărucior în directia opusă, între răcoritoare şi Phileas Fogg Tortilla Chips ... am sporovăit cîteva minute, destul de inocent, dar la despărţire am întrebat-o unde parcase şi mi-a răs-puns murmurînd, după o scurtă ezitare: „Lîngă containerul pentru sticle goale" ... Mi-am umplut căruciorul cu băutură, am plătit la casă, am ieşit în parcare şi am pus vinul în portbagaj... era întuneric şi aernl era umed, o burniţă fină, invizibilă, cădea peste şirurile de maşini, înceţoşînd parbrizele ... am stat la pîndă în maşină pînă cînd a apărut Mărianne, împingînd căruciorul cu un munte de alimente ... după ce le-a pus pe toate în portbagajul Volvoului, s-a aşezat la volan, dar nu a pornit motorul, nici n-a aprins farurile ... ne aflam într-un colţ potrivit, întunecat, lîngă containerul pentru sticle, nici o altă maşină pe aproape. M-am dus pînă la automobilul ei, am deschis portiera şi am intrat, ea înclinase speteaza scaunului ... Ne-am repezit unul la celălalt... fară cuvinte, ca de obicei, fiecare cu limba în gura celuilalt, răscolindu-ne hainele cu măinile ... M-am gîndit că am putea s-o facem pe loc, în maşină, cum îşi face numărul o prostituată, dar brusc s-a auzit o explozie de sticle sparte, cineva aruncase o salvă de sticle în container, iar Marianne s-a speriat, s-a desprins din îmbrăţişarea mea, mi-a întors spatele şi a pomit motorul... fară un cuvănt ... a intrat în marşarier ... a trebuit să ies fuga-fu-guţa din maşină ... şi m-a lăsat acolo, stînd în
158
picioare lîngă containerul de sticle, găfăind, cu o erecţie cît o coadă de mătură ...
Am avut dreptate, un accident urăt ... o rulotă VW răsturnată, un MG în şanţ, maşini de poliţie, ambulanţă ... Mulţumesc, sergent ... Dus am fost, cum spunYankeh ... [sfîrşitul înregistrării]
12
Joi, 13 martie. S-a ivit o problemă mai delicată şi destul de neplăcută cu o studentă de-a mea, Sandra Pickering. o distribuiaem deja în rolul de enigmă a grupei, pentru că vorbeşte foarte puţin la ore: se mulţumeşte să mă privească fix şi enervant, impasibilă, fără să clipească. Se apropie de treizeci de ani, are faţa ovală, tenul curat, un păr blond, cu firul drept, ce-i cade pînă la umeri, pieptul plin, de obicei ascuns sub un bluzon negru de piele. Buzele ei sunt roşii şi cărnoase, cea superioară proiectată în afară deasupra celei inferioare, ceea ce, cînd se relaxează, îi dă o înfăţişare destul de ursuză. Nu se remarcă prin nimic, în afară de o tintă de metal înfiptă în limbă — presupun că e de argint, dar poate fi şi de inox. Din cînd în cînd, în rarele ocazii cînd spune şi ea ceva, ţinta îi străfulgeră în gură, atră-gîndu-ţi atenţia. Imi imaginez că o deranjează teribil cînd mînăncă.
Face parte dintre studentele care au renunţat la slujbă ca să urmeze cursul - lucrase în publicitate, a catadixit să mă informeze în prima zi de cursuri, cînd i-am descusut pe rînd pe toţi membrii grupei despre experienţa lor de viaţă. De fapt, ea nu-mi spune niciodată nimic dacă nu-i pun o întrebare directă, iar atunci răspunde scurt şi neangajant. Fiindcă îmi puneam problema dacă nu cumva suferă de depresie sau are altă problemă personală, l-am tras de limbă pe Simon Bellamy. Acesta a recunoscut că Sandra a fost cam apatică în semestrul ăsta, dar a zis că oricum n-a fost niciodată o membră prea vorbăreaţă sau plină de iniţiativă a colectivului şi că întotdeauna „este retrasă". A
160
participat la toate seminariile şi discuţiile, fiind însă unica studentă care nu mi-a predat proza Ce înseamnă să fii liliac ? (ce-i drept, o temă opţională) şi care n-a avut nimic de comentat nici despre compunerile altora, dîndu-ţi impresia că, după părerea ei, tot exerciţiul nu este decît un banal joc de societate. Şi mai semnificativ, a fost ultima din grupă care mi-a arătat ce scrie. Marţi, după ce i-am trimis un mesaj ceva mai imperativ, mi-a înmănat două capitole dintr-un roman intitulatArsd, pe care le-am citit ieri.
Este un roman despre o femeie tănără care lu-crează la o agenţie de publicitate ca asistentă perso-nală a unui bărbat între două vărste, căsătorit, pe nume Alastair. Se simte atrasă de el şi se vede de la început că între ei se va infiripa o idilă. o intrigă familiară, ca să nu spun banală, înviorată de cîteva observaţii isteţe despre politica birocratică şi de o descriere abilă şi sardonică a contrastului dintre viaţa intimă agitată a eroinei — numai visuri roman-tice, fantezii erotice şi neîncredere în sine - şi com-portarea ei controlată, profesionistă, de la birou. Romanul este narat la persoana a doua: ^mbraci o bluză albă. îţi scoţi bluza albă, fiindcă te face să arăţi ca o directoare de liceu. îţi pui bustiera de mătase negră. îţi scoţi bustiera de mătase neagră, pentru că te face să arăţi ca o curvă. îmbraci din nou bluza albă, dar laşi neîncheiaţi trei nasturi de sus..." Presupun că ideea i-a venit de la Jay Mclnnery1, dar n-are importanţă. pînă aici, merge, mi-am spus, sfîrşind primul capitol.
Dar mai tărziu, pe măsură ce era dezvoltat personajul Alastair în capitolul al doilea, ani avut sentimentul foarte straniu de dejă vu. în mai multe privinţe, acesta seamănă leit cu personajul
1. Romancier american, autor al romanelor Brightness Falls, The Last ofthe Savages, Model Behaviour.
161
Sebastian din Ochiul furtunii. E înalt şi deşirat, distrat şi neglijent, vine la lucru încălţat cu ciorapi desperecheaţi sau cu nasturii cămăşii încheiaţi aiurea. Are obiceiul să se lase pe spate în scaunul ergonomic, să-şi pună picioarele pe birou şi să ţină între dinţi un creion sau un pix care vibrează, în timp ce gîndeşte. Răspunde la telefon cu un „Da?" irnpacientat. Se ciocneşte tot timpul de mobilă şi de oameni, fiindcă umblă cu capul plecat. Mai sunt şi alte asemănări marginale, mai greu de definit, dar izbitoare pentru mine.
Am rămas, ca să folosesc o expresie urătă, dar sugestivă, ca la dentist. Nu ştiam cum s-o iau. Era oare o glumă? Dacă da, nu-i înţelegeam rostul. Sau, poate, citise Ochiul furtunii, asimilase, fără să-şi dea seama, amănuntele primindu-l pe personajul Sebastian în subconştientul ei creator şi le reciclase involuntar? Aceasta era explicaţia cea mai plau-zibilă.
Cînd a venit la consultatie, în celula de piatră ce-mi serveşte drept birou, am întrebat-o fără mena-jamente: „Ai citit Ochiul furtunii?" Mi-a spus că da, în vacanţa de Crăciun. Răspunsul m-a surprins, fiindcă însemna că scrisese capitolul doi foarte recent, deci nu avusese cum să nu fie conştientă că plagiase. „îţi dai seama, presupun, am continuat, că multe trăsături ale lui Alastair se suprapun exact peste trăsăturile personajului Sebastian?" „Da, am observat", a răspuns ea, flegmatic. „Ai observat? am repetat alb, cînd ai observat?" „Cînd ţi-am citit cartea", a răspuns, cu o expresie la fel de impertur-babilă. „Dar sunt sigură că ai scris capitolul al doilea după ce ai citit Ochiul furtunii." „Ba nu, a zis, ambele capitole le-am scris astă-vară, înainte de începerea cursului." I-am aruncat o privire lungă. „Le-ai revizuit de cînd te afli aici?" „Da, a zis, în noiembrie, după ce i le-am arătat lui Russell." „Vrei să spui, am rostit eu, apăsat, că ai scris fiecare
162
cuvinţel de aici (am ridicat în aer al doilea capitol şi am privit-o drept în ochi) înainte să fi citit Ochiul furtunii'!" Ea nu mi-a ocolit privirea - nici n-a clipit. „Da, bineînţeles", a încuviinţat. „Atunci cum îţi explici asemănările extraordinare dintre personajul meu şi al tău?" I-am dat cîteva exemple. „Coincidenţă, presupun, a zis ea, ridicînd din umeri". o umbră de încruntare trecu peste chipul ei destins, cum încreţeşte briza suprafaţa unui iaz. „Sper că nu mă acuzi că ţi-am copiat personajul?" „Mă gîndeam că ai reprodus poate, involuntar, cîteva detalii din cartea mea." „O, nu, protestă Sandra, scuturînd puternic din cap, aşa ceva n-ar fi fost posibil. Ţi-am spus - am început să scriu romanul înainte de a-l fi citit pe al tău." „Poate ţi l-a povestit cineva? Poate ai citit o cronică?" am încercat eu, disperată, să găsesc o explicaţie care să ne convină amîndurora, chiar dacă n-o credeam. „Nu, răspunse ea sec, mi-aş aminti." „Ei bine, am exclamat, ridicînd braţele în aer, în cazul ăsta, nu mai am cuvinte. Nu pricep nimic." Trebuie să menţionez că pe toată durata conversatiei, în timp ce eu nu-mi găseam locul pe scaun şi roă roteam cu el cu tot cînd la stînga, cînd la dreapta, jucîndu-mă cu obiectele de pe birou, ca şi cum eu eram acuzata, ea şedea nemişcată şi calmă, cu genunchii şi pantofii aliniaţi şi cu măinile frumos împreunate în poală. „Nu văd care este problema, a zis. Soiul ăsta de bărbaţi este foarte răspîndit. Nu cred că numai noi dintre toţi roman-cierii am inventat un personaj care poartă şosete desperecheate." Completă, obraznic: „De fapt, cred că-i un clişeu." „Fireşte, detaliile nu sunt semni-ficative, luate unul cîte unul, am spus, iritată. Extraordinar este că se combină în acelaşi mod." Am tăcut amîndouă cîteva minute. „Oricum, spu-ne-mi ce impresie ti-a făcut", a întrebat Sandra în cele din urmă, ca şi cum problema ar fi fost tranşată. „Mi-e greu să mă pronunţ, date fiind împrejurările.
163
Ai mai scris şi alte capitole?" S-a dovedit că mai scrisese două, în ciornă. I-am spus că m-ar interesa să le citesc şi astfel consultaţia a luat sfîrşit, destul de abrupt.
Complet descumpănită de această confruntare, n-am fost capabilă să mă gîndesc la nimic altceva toată ziua. Mi-e teamă că după-amiază am condus foarte ineficient seminarul de critică — norocul meu că era rîndul lui Simon Bellamy să-şi prezinte opera şi el a fost mai mult decît capabil să dirijeze discu-ţia. In timp ce dezbaterea se înfierbănta, nu m-am putut abţine să nu strecor o privire spre Sandra Pickering, iar de mai multe ori m-am pomenit, tul-burată, că mă uit drept în ochii ei de un căprui opac. La un moment dat, ea făcu un comentariu despre proza lui Simon şi i-am văzut ţinta de metal lucind în scorbura gurii, ca o piatră scumpă pe fruntea unni broscoi răios. Există ceva vag reptilian în tănăra asta, în impasibilitatea, inerţia ei, în privirea-i ne-clipitoare. Sunt sigură că-mi proiectez asupra ei insecuritatea proprie. Să presupunem că spune ade-vărul. Să fie, oare, cu putinţă ca doi scriitori să inventeze, separat, acelaşi personaj ? Sunt sigură că nu este posibil, decît dacă este vorba de un perso-naj-stereotip. Presupun că asta m-a cutremurat:
implicaţia că atît Sebastian, cît şi Alastair sunt stereotipuri alcîtuite din aceleaşi clişee.
Numai că, vedeţi, eu ştiu că Sebastian nu este un stereotip, fiindcă l-am modelat, parţial, după Martin. Martin şi-a dat seama de asemănare, dar nu s-a supărat — ba a fost chiar măgulit. Şi-au dat seama de ea aproape toţi prietenii noştri. Dar poate că în procesul propriu-zis al scrierii, al transformării lui Martin cel real în Sebastian cel fictiv, am pierdut cumva simţul vieţii trăite (cum îl numea Henry James), am apelat, din lene, la vechile şmecherii fumate ale „caracterizării", am ratat echivalentul lingvistic prin care aş fi putut da unor trăsături şi
164
ticuri familiare o calitate individuală unică, sfîrşind prin a produce ceva greu de deosebit de eforturile de ucenic ale Sandrei Pickering. Un gînd umil, ca să nu spun umilitor. Aş vrea să fi adus cu mine dosarul cu recenzii la Ochiul furtunii ca să le răs-foiesc şi să mă asigur că există originalitate autentică în romanul ăla. E jalnic, zău dacă nu, că încrederea de sine este atît de fragilă, dar n-am ce face, a mea n-a fost niciodată prea greu de zdruncinat. De cîte ori n-a venit Martin de la serviciu şi nu m-a găsit cu faţa lungă şi ochii roşii, fiindcă-mi pierdusem încrederea în ceea ce scrisesem? Odată — cred că înainte de a avea computer sau măcar un copiator -a trebuit să meargă afară, în curtea din spate şi să recupereze un întreg manuscris din pubela de gunoi în care-l aruncasem, mănată de disperare; mi l-a restituit, şifonat şi pătat, dar mirosind destul de plăcut a coji de cartofi şi de măr. M-a pus să stau la masă în bucîtărie, mi-a turnat un pahar de vin şi m-a silit să-i citesc primele două capitole cu voce tare, ca să mă conving că merita să continuu. E vorba de Binecuvăntări amestecate, prin urmare a avut dreptate. 0, Martin, ce mult îmi lipseşti!
Vineri, 14 martie. M-am dus la Cheltenham, să cumpăr un cadou pentru Ralph Messenger. N-a fost simplu să aleg ceva potrivit. Şi ea, şi el s-au purtat atît de frumos cu mine, încît voiam ceva care să nu fie doar simbolic, dar nici din cale-afară de scump, fiindcă în cazul acesta s-ar fi putut interpreta că vreau să le cumpăr bunăvoinţa, ca să fie buni cu mine în continuare. în final, după multă şovăială, m-am decis pentru o jucărie de birocrat, un abac mititel de oţel. A fost, de fapt, destul de costisitor, dar sper că va fi interpretat doar ca un cadou plin
de umor.
Pentru ocazie, mi-am cumpărat şi eu îmbrăcă-minte nouă, o rochie de seară din catifea încreţită,
165
croită în formă de A şi cu decolteu. N-am vrut să port aceeaşi fustă şi acelaşi top pe care le-am îmbrăcat la dineul de la Richmonzi, iar celelalte ţinute de seară aduse cu mine nu-rni mai plac, din diferite motive. Ca de obicei, am intenţionat să cum-păr ceva colorat, dar aro sfîrşit prin a alege o rochie neagră. Cu negrul mergi la sigur: e bun în toate ocaziile şi încă la modă. lar eu, la urma urmei, sunt văduvă.
166
13
— In locul tău, aş separa partea istorică de povestea lui Alice şi a a familiei sale, zice Helen. Pare nenatural s-o faci pe Alice să se gîndească atît de mult la politica locală şi la arhitectura
oraşului.
— înţeleg ce spui, îi răspunde Carrie. Dar cum?
— Nu văd de ce n-ai folosi un narator omniscient, care să i se adreseze cititorului, pur şi simplu, pe
deasupra capetelor personajelor.
— Dar romanul meu n-ar părea mult prea desuet
în cazul ăsta?
— Poţi să-i dai o turnură modernă. Bagă multe
referinţe la prezent. Ai citit lubita locotenentului
francez1?
— 0, da, mi-a plăcut la nebunie cartea aia.
— Sau plasează povestea lui Alice într-un cadru contemporan: cineva ca tine care citeşte documente de familie, încercînd să reconstituie viaţa bunicii,
să schiţeze fundalul istoric...
Carrie se opreşte din decojirea creveţilor.
— Minunată idee, Helen.
— Da, dar nu te năpusti. Aşa ceva presupune
multă muncă.
— Ce anume? întreabă Ralph, intrînd înbucîtărie.
— Lasă-ne în pace, Messenger, porunceşte Carrie.
Helen îmi acordă o consultatie.
—Aha, ai citit manuscrisul lui Carrie. Cum e?
Mie nu mi-l dă să-l citesc.
— Promiţător, răspunde Helen.
— Figurez şi eu în carte?
Roman al scriitorului britanic John Fowles.
167
— Nu se putea să nu fie asta prima ta întrebare, zice Carrie.
— Nu cred, răspunde Helen.
—Ce cauţi, Messenger? întreabă Carrie.
— Tirbuşonul, zice Ralph, zămbindu-i lui Helen, ca şi cum ar invita-o să descopere o aluzie în numele uneltei. Cel mai bun prieten al amfitrionului.
—Nu-i în dulapul cu sticle?
— Nu, nu este.
— Atunci îl găseşti acolo unde l-ai lăsat. Caută-l în sertarele bufetului.
—OK.
Ralph îşi vără indexul într-un bol cu guacamole, îl linge, mormăie aprobator şi iese.
— Mi-ar plăcea să fiu înscrisă la cursul tău, Helen, declară Carrie.
— Nu sunt sigură că ţi-ar plăcea. Unii studenţi sunt foarte duri cu operele celorlalţi.
Este seara cînd Ralph îşi sărbătoreste ziua de naştere. Helen a sosit devreme, conform înţelegerii, ca să dea o mînă de ajutor la bucîtărie. Majoritatea felurilor principale - somonul fiert întreg în abur, jambonul afumat cu os, salatele variate - au fost livrate de o firmă de catering din apropiere şi sunt deja aranjate frumos în sufragerie, lîngă teancuri de farfurii şi seturi de tacămuri înfaşurate în şerve-ţele groase de hărtie. Dar lui Carrie îi place să pre-gătească tartinele cu măna ei. Lui Helen i s-a încredinţat sarcina de a tăia şi toca crudităţi pentru gustoasele sosuri. Carrie decojeşte creveţii proas-peţi şi-i trage în ţeapa scobitorilor, unde sunt des-părţiţi între ei de cuburi de pimiento copt, ceea ce le dă o înfăţişare de shish-kebab miniaturizat. în holul pătrat şi spaţios, podit cu plăci albe şi negre de gresie, a fost aşezată o masă care va servi drept bar, cu sticle de vin roşu şi alb aliniate în două şiruri simetrice, separate de o tavă mare cu pahare de vin ce strălucesc de curăţenie. Imediat după ieşirea lui
168
Ralph din bucîtărie, femeile aud poc-poc-ul regulat al dopurilor extrase cu tirbuşonul. Prin uşă se stre-coară acorduri recî de jazz instrumental, de la hi-fi-ul din salon, unde Emily amplasează boluri cu covrigei şi alune în puncte strategice. Messengerii au experienţa organizării petrecerilor; fiecare membru al familiei îşi cunoaşte precis misiunea şi ştie cum sa şi-o îndeplinească. Se aude soneria de la intrare.
— Primul musafir, anunţă, redundant, Helen.
— Pariez că e Duggers, spune Carrie, aruncînd o privire spre ceasornicul din bucîtărie. Nu i s-a explicat că o invitaţie la o serată nu-i un test de punctualitate. Fii bună şi ţine-l de vorbă, bine, Helen?
—Acum îmi puteţi explica mecanica cuantică, domnule profesor Douglass, zice Helen.
— Momentul nu mi se pare potrivit, i-o întoarce el, zămbind înţepat.
— Dar e un moment plăcut şi liniştit, insistă Helen. Camera asta o să se umple curînd de oameni şi de zarvă, şi va fi imposibil să mai discutăm serios.
Sunt singuri în salonul cel mare, în picioare în faţa imitaţiei de foc de cărbuni. Helen are în mînă un pahar de Sauvignon Blanc, Douglass unul cu suc de portocale. Helen îi întinde un bol cu nuci maca-damia. Douglass ia una şi o ronţăie ca o veveriţă, cu o mişcare rapidă a dinţilor din faţă.
— De ce vă interesează? întreabă el.
— Ralph zicea că ar avea o legătură cu teoria conştiinţei. Acesta este, de fapt, lucrul care mă inte-resează.
— Particulele foarte mici se comportă ca undele, mişcîndu-se la întămplare şi imprevizibil, începe Douglass. Cînd facem o măsurătoare, provocăm dezintegrarea undei. S-a spus că fenomenul con-ştiinţei ar fi o serie de prăbuşiri ale funcţiei ondulare.
— E acelaşi lucru cu teoria haosului? întreabă Helen.
169
—Nu.
—Mă gîndeam că... „prăbuşire" şi „haos"...
— Sunt două concepte absolut diferite.
— Dar fac ştiinţa să pară foarte interesantă, nu-i aşa?
Evident, profesorul Douglass găseste întrebarea prea trivială şi tipică pentru o minte de fetiţă ca să se ostenească să răspundă.
— Unii specialişti în fizica cuantică susţin că noi creăm universul în care locuim, prin faptul că-l observăm. Că el nu este decît unul dintre multele universuri care e posibil să fi existat sau, cu o formu-lare extremă, care există chiar acum, în paralel cu cel locuit de noi.
— Credeţi în teoria asta? îl întreabă Helen.
— Nu, răspunde profesorul Douglass. E sigur că universul există independent de noi, şi că a existat şi înainte de apariţia noastră. Dar este foarte pro-babil că nu-l vom cunoaşte niciodată aşa cum este el de fapt, din cauza principiului nesiguranţei.
—Principiul nesiguranţei, da, da..., murmură Helen. Fireşte c-am auzit de el, dar...
— Heisenberg a demonstrat că nu poţi determina corect şi poziţia, şi viteza unei particule. Dacă o determini corect pe una, dai chix cu cealaltă. îşi roteşte privirea prin încăperea goală, pe urmă se uită la ceas. Am înţeles eu greşit ora la care începe petrecerea?
— Nu. Trebuia să sosească cineva primul, îl liniş-teşte Helen. Vedeţi, dumneavoastră aţi creat petre-cerea. Din toate multele petreceri care ar fi putut fi! Dacă ar fi ajuns altcineva primul, serata asta ar fi urmat cu totul alt curs, pentru că aş fi vorbit cu acea persoană în locul dumneavoastră, poate că n-aş fi vorbit deloc cu dumneavoastră sau nu ne-am fi oprit la acelaşi subiect şi toate conversaţiile ce vor fi avut loc'de acum încolo vor fi fost diferite dacă n-aţi fi sosit dumneavoastră primul. Cum vi se pare ceea
170
ce-am spus, ca teorie cuantică a seratelor? Răde, mulţumită de concetto-ul născocit.
— Seamănă mai mult cu teoria haosului, răspunde Douglass, pedant.
—Da?Dece?
— Teoria haosului se ocupă de sistemele deosebit de sensibile la variaţiile conditiei lor iniţiale, sau afectate de un mare număr de variabile indepen-dente. Cum este, de pildă, vremea de afară.
— 0, ştiu ce vreţi să spuneţi, că un fluture dă din aripi într-o emisferă şi provoacă o tornadă în cealaltă.
— Simplificarea e grosieră, dar, în principiu, aşa este.
— Bun, zice Helen. în sfîrşit, am înţeles şi eu corect ceva.
Soneria de la intrare se aude iarăşi, iar în hol se produce bruscă o zarvă.
— Poftim, au mai sosit cîteva variabile indepen-dente, îl încunoştinţează Helen.
Casa începe să se umple. Draperiile n-au fost trase peste ferestrele înalte, georgiene, iar lumina se revarsă afară, pe alee. Musafirii care se apropie văd multimea dinăuntru, care pălăvrăgeşte, răde, bea şi mestecă, foarte animat, dar în tăcere, ca actorii de la televizor cînd sonorul este redus la minimum. Uşa a fost lăsată descuiată, ca să nu mai fie nevoie de sonerie, iar Ralph se aţine pe lîngă ea, ca să-şi întămpine musafirii şi să primească urările, felicitările scrise şi cadourile. Domnii sunt îndru-maţi să-şi lase paltoanele în garderoba de la parter, iar cîţiva zăbovesc acolo, admirînd tapetul cu ilustraţii din La Vie Parisienne ; doamnele sunt invitate să-şi întindă pardesiele pe paturile gemene din dormitorul pentru oaspeţi, unde există şi o baie en suite, foarte convenabilă pentru ajustări de ultim moment ale coafurii sau machiajului. Scăpaţi de hainele de stradă, invitaţii îşi aleg vin alb sau roşu,
171
bere sau o băutură nealcoolică de la barul din hol, unde serveşte Mark Messenger, într-o cămaşă de un albastru electric şi pantaloni Dockers negri, trec apoi în salonul cel mare, unde Simon şi Hope fac slalom prin mulţime cu tăvi cu tartine şi din cînd în cînd se reped după provizii noi la bucîtărie, unde Carrie încălzeşte pentru cină, în cuptorul electric, ciabatta, şi focaccia, şi cornuri din făină integrală, trăncănind cu cîteva prietene care inspectează, invidioase, modulele şi suprafeţele de lucru ale noh bucîtării importate din Germania şi instalate abia de cîteva luni.
In salon, se formează, se desfac şi se re-formează gheme de musafiri. Subiectele de conversaţie se transmit de la un grup la altul, ca viruşii: trista poveste a lui Jean-Dominique Bauby; Dolly, oaia clonată; accidentele provocate pe autostradă de ceaţa de la începutul săptămănii; bătaia pe care le-au tras-o italienii englezilor în meciul de pe Wembley, de calificare la Cupa Mondială; învăţătorul din Cheddar, o localitate din apropiere, dovedit, printr-un test ADN, a fi descendentul direct al vănătorului preistoric al cărui schelet a fost descoperit într-o peşteră; alegerile generale care bat la uşă.
— De 1 Mai, semn bun pentru laburişti, remarcă cineva.
—Nu avem nevoie de semne bune, îi dă altul replica. Avem sondaje de opinie. Avem rezultele prehminare. Dacă rezultatul obţinut de Wirral se repetă în mai, laburiştii vor căştiga cu o majoritate de peste două sute cincizeci...
—Vă daţi seama că asta-i pură fantezie...
—Posibil... dar dacă-i numai pe jumătate ade-vărat...
Laetitia Glover este exasperant de nehotărătă cu privire la alegeri, şi-i explică lui Helen starea în care se află:
172
—Bineînţeles, vreau să plece conservatorii;
asta-i o prioritate... lar în Cheltenham cea mai bună cale de realizare a acestui deziderat este un vot tactic pentru liberal-democraţi. La alegerile trecute, ei au luat locuri în Parlament de la conservatori. Numai că-i împotriva firii să votezi cu adevărat pentru lib-dem. Deci, sunt condamnată să stau pe tuşă.
— N-ai putea lucra pentru laburişti într-o altă circumscripţie? o întreabă Helen.
—Ba, aş puteaaa..., răspunde Laetitia, tărăgă-nînd ultimul cuvănt şi nedînd semne că-i convine
ideea.
— Numai că n-are nimeni chef să se spetească pentru un partid condus de Blair şi Brown, declară Reginald Glover.
— Exact, î1 aprobă Laetitia. Au înfipt pumnalul în spatele oricărui guvem laburist, promiţînd să nu mărească impozitul pe venit.
— Dar tu voiai să plăteşti un impozit mai mare, Laetitia? o întreabă Ralph, apropiindu-se cu cîte o sticlă de vin în fiecare mînă, roşu şi alb.
— Da, dacă e necesar pentru salvarea Departa-mentului Sănătăţii, spune ea, înţepată. De fapt, ar trebui storşi de bani motanii graşi din industriile privatizate.
— Aud că Bill Gates a devenit cel mai bogat om din lume, zice Ralph, umplîndu-i paharul. Are o avere de douăzeci şi nouă de miliarde de dolari şi mai face zilnic cîte patruzeci şi două de milioane.
— Este pur şi simplu obscen ca un singur om să aibă aşa o avere, zice Laetitia.
—Gîndiţi-vă numai, îi îndeamnă Ralph, dacă l-am putea determina să se mute în Marea Britanie şi am reintroduce suprataxa, numai de la el s-ar obţine fonduri îndestulătoare pentru întregul Departament al Sănătăţii.
îi face cu ochiul lui Helen şi pleacă mai departe.
173
—Asta ce-a mai fost? se miră Laetitia.
— Cred că o aluzie la faptul că o impozitare dură strangulează iniţiativa în afaceri, explică Reginald Glover, strămbîndu-şi uşor buza sub mustaţă. Mă tem că Ralph a avut totdeauna o părere exagerat de bună despre doamna Thatcher. Ceea ce nu mă sur-prinde. La urma urmei, ce-a fost thatcherismul, dacă nu o economie darwiniană? Supravieţuirea celui mai bine adaptat?
Helen se desprinde de Gloveri şi se alătură unui mic pălc de doctoranzi ai lui Ralph, care, surprin-zător, par să discute despre Zola.
—Care roman al lui îţi place cel mai mult? îl întreabă ea pe Jim.
Reiese însă că ei vorbeau despre fotbalistul care marcase golul decisiv împotriva Angliei, în meciul de miercuri. Neavînd ce contribuţie să aducă la acest subiect, Helen face un pas lateral, să-l salute pe Jasper Richmond, care dă din coate să ajungă din nou la bar.
— Bună, zice el. Vino şi-ţi mai ia ceva de băut. o conduce afară în hol şi umple ambele pahare, al ei şi al lui.
— Mă bucur că ai fost şi tu invitată. Messengerii dau cele mai grozave petreceri din zonă.
— în orice caz, se pare că este un lucru la care se pricep, aprobă Helen.
— Au şi banii necesari, şi spaţiul. lar conversaţia este un amestec de arte şi ştiinţe pe care nu-l găseşti altundeva. Meritul îi revine, în primul rînd, lui Carrie. Colosală casă, nu?
— Splendidă.
— Ştiai că mai au una, la ţară, la Stow?
— Ştiu. Am fost în vizită.
—Chiar?
Pare surprins şi impresionat.
—Te mişti repede. Felicitări.
174
— Pentru ce? se miră Helen.
— Evident, pentru că te-au adoptat... Nu invită la vilă decît prieteni foarte apropiaţi. o mai fac din cînd în cînd, mai ales Carrie. Dacă-i cade careva cu tronc, mai ales vreo femeie, vreo nou-venită...
Chicoteşte.
— Nu vreau să sugerez că ar fi lesbiană...
— Mă bucur, zice Helen, din vărful buzelor.
— Aşa a fost şi cu Marianne, cînd ne-am căsă-torit. Asa s-a întămplat cu tănăra Annabelle Riverdale, cînd a fost numit Colin pe post. Aşa s-a întămplat cu o multime dintre invitatele din seara asta. o vreme eşti favorita, pînă cînd apare o nouă candidată. Te-ai scăldat în piscina încălzită?
— M-am.
— E ca un fel de botez, zice Jasper, dînd din cap. Dar mă bucur — este exact ce-ţi trebuie cît timp stai la Universitatea din Gloucester. Prieteni ospitalieri.
— Da, au fost foarte drăguţi cu mine, zice Helen.
— După cum crede Marianne, Carrie procedează astfel ca să preîntămpine orice interes extraconju-gal din partea lui Ralph. Conştient sau inconştient.
— Cum adică?
— Cînd apare în campus o femeie nouă şi cu vino-ncoace, Carrie o transformă repede într-o prietenă de familie. Astfel, femeii respectwe îi este mai greu să devină prietena intimă a lui Ralph.
— Pricep, zice Helen.
— Iată-l şi pe prorector, anunţă Jasper, privind peste umărul ei. Hai să-ţi fac cunoştinţă.
Jasper Richmond o prezintă pe Helen prorecto-rului şi soţiei acestuia, adică lui Sir Stanley şi lui Lady Hibberd.
— Stan şiViv, aşa ne spun prietenii, o informează, vesel, prorectorul, cu un accent de Lancashire. Nu suntem cu nasul pe sus, nu-i aşa, Viv? încîntat că
176
ai venit la noi, Helen. Nu te superi dacă-ţi spun Helen?
— Cîtuşi de puţin.
Se apropie Colin Riverdale, surăzînd, cu Annabelle lîngă el; ea ţine în ambele măini un pahar mare de vin, ca pe o cupă de cuminecare. Sir Stan îi salută cu o înclinare a capului, dar continuă să se întreţină cu Helen.
— o să fiu sincer cu dumneata, spune Sir Stan. Cînd am venit aici, nu consideram tehnicile de com-poziţie un subiect academic. Dar, după ce am văzut înscrisurile, m-am lăsat convertit.
—Vă referiţi la cărţile scrise de foştii studenţi?
— Nu, nu! Mă refeream la registrele contabile, o contrazice Sir Stan, răzînd cu poftă. Mă tem că nu prea am timp de lectură, Viv este cititoarea în fami-lia noastră, nu, răţuşco?
— Mi-a plăcut foarte mult cartea dumitale, Ochiul acului, îi comunică Lady Hibberd lui Helen. Helen zămbeşte şi murmură ceva inaudibil.
—Aia-i de Margaret Drabble, intervine Annabelle Riverdale, şi se numeşte Urechea acului.
— 0, exclamă Lady Hibberd.
Colin o fulgeră cu privirea pe nevastă-sa.
—Mă iertaţi, zice. Asta înseamnă să fii biblio-tecară.
Annabelle îşi pleacă, pocăită, capul şi soarbe din paharul de vin.
— In orice caz, era ceva cu „ochiul", spune Lady Hibberd.
—Am scris un roman cu titlul Ochiul furtunii, precizează Helen.
—Ăsta e, strigă Lady Hibberd. începe cu un bărbat într-un restaurant cu program de noapte.
—Nu, nu, mă tem că acela-i Urechea acului, o contrazice, parcă cerîndu-şi scuze, Helen.
Annabelle Riverdale se îneacă, sorbind din vin. Colin o duce de acolo, ca pe un copil neastămpărat.
176
— Ştii că şi Patrick White' a scris un roman intitulat Ochiul furtunii? o întreabă Jasper pe Helen, ca să abată atenţia celorlalţi de la micul incident.
— Da, dar am aflat prea tărziu ca să mai schimb titlul cărţii mele, răspunde Helen. Oricum, m-am ataşat de titlul ăsta.
— Nu-i de mirare că te-ai zăpăcit, Viv, îşi conso-lează Sir Stan soţia. E posibil un asemenea lucru? o întreabă el pe Helen.
— Da, nu există copyright pe titluri.
Creşte nivelul în decibeli al conversaţiei din salon. Majoritatea invitaţilor s-au cinstit deja cu două, trei pahare de vin. Ralph şi Carrie schimbă priviri. Ralph ridică, întrebător, dintr-o sprănceană;
Carrie aprobă din cap şi începe să-şi dirijeze musa-firii înspre sufragerie, unde aceştia se înşiră imediat de-a lungul mesei de mahon, gîngurind şi minu-nîndu-se în faţa preparatelor apetisante. Oaspeţii se întorc în salon cu farfuriile pline, sau se împrăştie prin alte încăperi de la parter — camera pentru micul dejun, camera cu televizor, livingul - care au fost deschise şi aranjate special pentru această oca-zie, cu scaune, perne şi taburete dispuse, îmbietor, în mici semicercuri.
Ralph observă că Marianne Richmond se refu-giază în grădină ca să fumeze. După un minut sau două, ridică o cutie de carton cu sticle de vin goale şi o urmează. Vedejarul roşu al ţigării ei strălucind în umbra zidului curtii interioare şi pomeşte într-acolo.
— Te-a văzut cineva ieşind? îl întreabă ea. Ralph nu face nici o mişcare, dar nu răspunde.
—Te-a văzut cineva? repetă Marianne.
1. Romancier australian anul1973.
laureat al Premiului Nobel în
177
— Am cărat afară nişte sticle goale, ca alibi, zice el, punînd-şi povara clinchenitoare pe pămănt. După o scurtă pauză, adaugă:
— Credeam că n-avem voie să vorbim. Credeam că asta-i prima regulă a jocului.
—Gata cu jocul, decretează Marianne. S-a terminat.
— Ce vrei să spui ?
— Oliver ne-a văzut marţi, în parcare la Sainsbury.
— Nu ştiam că Oliver este cu tine!
— Nu era cu mine! E vorba de o coincidenţă nefe-ricită. Se afla la un execiţiu de dobîndire a auto-nomiei. Le face în fiecare marţi după-amiaza, la F.E. College. Nevoi Speciale. îi scot în oraş, îi învaţă cum să folosească transportul în comun, îi duc pe la magazine. Marţi, au mers la Sainsbury, Oliver s-a despărţit cumva de grup, s-a rătăcit şi se învărtea prin parcare, căutînd minibusul, cînd ne-a văzut pe amîndoi în maşina mea.
—De unde ştii?
— leri mi-a spus: „Te-am văzut sărutîndu-l pe Ralph Messenger în maşina ta."
— lisuse! exclamă Ralph. Aşadar, mă ştie pe nume, nu?
— Nu uită nici un nume. In special ale persoa-nelor de la televizor.
— lisuse! repetă el.
— Mor de frică să nu-i spună lui Jasper!
— Nu-i poţi cere să n-o facă?
— N-ar înţelege.
—Dacă-i spune, va trebui să negi. La urma unnei, pare un fel de poveste vănătorească, nu? Nu l-ar crede nimeni, dacă ar fi de ales între mărturia lui şi a ta.
— Olivernu spune nunciuni, protestează Marianne. Nici nu înţelege conceptul.
—Nu„ bineînţeles că nu, spune, meditativ, Ralph. Nu are TAM.
178
— Ce nu are?
— o Teorie a Mintii. Cunoaşterea faptului că alţi oameni pot interpreta diferit lumea. Abilitatea de a minţi depinde de asta. Majoritatea copiilor o dobăn-desc la trei sau patru ani. Autiştii n-o dobîndesc.
— Foarte interesant, dar nu văd cum ne ajută, spune Marianne. Jasper ştie că Oliver nu minte niciodată.
— Atunci spune-i că s-a înşelat. Doar ploua şi era întuneric.
— Dar eram acolo, toţi trei, la aceeaşi oră, pro-testează Marianne. Jasper poate stabili acest lucru, dacă vrea să aplice metode poliţieneşti. o coincidenţă suspectă, nu ţi se pare?
Ralph se gîndeşte un moment.
— OK, să zicem că Oliver ne-a văzut pe rînd, în magazin, şi pe urmă s-a separat de grup, s-a învărtit prin parcare într-o stare de nervozitate, căutîndu-şi prietenii, şi a observat un cuplu care semăna cu noi, poate purta haine asemănătoare, pipăindu-se în maşină, geamurile maşinii erau aburite şi a crezut că suntem noi. Fireşte că e o idee abracadabrantă. Ralph Messenger şi Marianne Richmond pipăindu-se în parcarea de la Sainsbury? Să fim serioşi! Nici o problemă!
—Mda, sper să ai dreptate, spune Marianne, trăgînd ultimul fum din ţigară şi strivind-o sub picior pe dala de piatră. E cazul să intrăm, adaugă ea. Dar nu împreună.
— Ce-ar fi să-mi dai mai întăi un pupic? întreabă Ralph, încercînd s-o înşface.
— Nu, Ralph.
îl îmbrănceşte, hotărătă.
— A fost un joc tămpit, care s-a terminat. Marianne se răsuceşte pe tocuri şi se înapoiază
în casă, cu braţele încrucişate pe piept, tremurînd
de frig.
179
Ralph ridică şi el cutia cu sticle goale şi o duce pînă la pubelele de gunoi de lîngă o latură a casei.
în hol, Helen dă peste profesorul Douglass, care-şi încheie paltonul.
—Plecaţi atît de devreme?
— Mi-e teamă că da. Doamnele din familia mea se îngrijorează dacă lipsesc pînă noaptea tărziu.
Pendulul din hol indică ora zece şi cincisprezece minute.
— Ca să fiu sincer, nici nu mă prea dau în vănt după serate. Nu poţi sfîrşi nici o conversaţie pe care o începi.
— Ştiu ce vreţi să spuneţi, zice Helen.
— Nu că gazda noastră s-ar sinchisi de asta, con-tinuă Douglass, trăgîndu-şi pe măini o pereche de mănuşi din piele de ied şi mişcînd din degete. Maestrul clişeelor ştiinţifice sforăitoare.
Işi arătă dinţii într-un zămbet, de parcă tocmai ar fi spus o vorbă de duh.
—Eşti bună să le comunici, lui şi doamnei Messenger, că a trebuit să plec? Şi că nu i-am găsit ca să le mulţumesc?
— Desigur.
— Atunci, noapte bună.
Cu două pocnituri ale capselor de la mănuşi, dispare.
Helen intră în salon, unde Laetitia Glover se ceartă cu Colin Riverdale pe tema controlnlui naşterilor.
— Biserica Catolică e vinovată de multe, zice ea. A te opune programelor de contracepţie în Lumea a Treia este dovada unei criminale iresponsabilităţi.
—Ţărilor capitaliste din emisfera boreală le convine să nu lase să crească populaţia din emisfera australă, răspunde Colin. Ridicînd nivelul de viaţă al Lumii a Treia, din punct de vedere strict material, ele îşi creează pieţe noi pentru bunurile lor de consum.
180
Pentru moment, observaţia aceasta o reduce la tăcere pe Laetitia, care a folosit şi ea acelaşi argu-
ment, în alte contexte.
— Nu vorbeam doar despre sărăcie şi malnu-triţie, reia Laetitia. Există şi problema SIDA. Africanele trebuie protejate de consecinţele promis-
cuităţii bărbăteşti.
— N-are sens să distribui prezervative femeilor africane, dacă bărbaţii Africii nu vor să le
folosească, parează Colin.
Annabelle Riverdale, care ascultă tăcută şi posomorătă discuţia, îşi ridică paharul gol, se uită chiorăş la el, apoi porneşte nesigură spre uşă, evi-dent ca să-l umple. Helen se ia după ea şi o ajunge din urmă chiar în dreptul mesei din hol.
— Nu te simţi bine? o întreabă.
— Ba da, mulţumesc. Mă gîndeam că e mai bine să mă îndepărtez, pînă nu începe Colin să prea-mărească bucuriile abstinenţei periodice.
Helen zămbeşte, înţelegător.
— Te referi la metoda ritmică? Ştiu de la soră-mea că-ţi dă mult de furcă şi că oricum nu are efect-
— La noi are efect, spune Annabelle.
— A, bun, spune Helen uşor încurcată.
— Fiindcă iau şi pilula.
Annabelle ridică un arătîtor şi-l duce la buze.
— Nu mă spune lui Colin.
— Nu, bineînţeles că nu, răspunde Helen, oare-
cum contrariată.
— Cred că trebuie să vomit, anunţă Annabelle.
Unde-i closetul cel mai apropiat?
—Uite acolo, zice Helen, luînd-o de braţ şi călăuzind-o spre garderoba de la parter.
Revenind în casă cu cutia goală, Ralph o întăl-
neşte pe Helen.
— Salut, îi spune ea. Colin Riverdale a dus-o
acasă pe Annabelle. Nu se simţea bine.
— 0, Doamne. Sper că nu-i însărcinată din nou?
181
—Nu e.
Ralph pare surprins de siguranţa tonului ei.
— Şi v-a căutat profesorul Douglass. A trebuit să plece.
—Ăsta-i Duggers. întotdeauna vine primul şi pleacă primul. Oricum, urăşte petrecerile.
— Mi-a comunicat.
—Zău... ? Incă n-am deschis cadoul de la tine. Vrei s-o fac acum?
— Dacă-ţi face plăcere.
Lîngă uşa de la intrare se află o măsuţă, pe care au fost puse cadourile şi felicitările. Ralph desface pacheţelul de la Helen şi scoate abacul de oţel inoxi-dabil din cutie.
—A, exact ce-mi doream, zice. Mulţumesc din inimă.
— M-am gîndit că ţi-ar putea fi de folos cînd ne va ataca virusul mileniului, explică Helen.
— Zilele trecute am văzut un desen animat în care doi romani din Antichitate se uitau la un obiect ca ăsta, spune Ralph, împingînd cîteva biluţe de pe rîndul de sus al abacului cu vărful degetului. Unul îi spunea celuilalt; „Teamă mi-e că va da în primire cînd vom trece din î.Hr. în d.Hr".
—Pe bune, întreabă Helen. Nu eşti îngrijorat? Citeam undeva că la 1 ianuarie 200o totul se va opri în loc. Avioanele vor cădea din cer, vapoarele se vor învărti în cerc, în sălile de operaţie se va face întu-neric, se vor termina alimentele din supermarketuri şi nimănui nu i se va mai da salariul sau pensia.
—Vorbe alarmiste şi febra mileniului, zice Ralph. Există probleme cu unele computere vechi, cu sistemul depăşit, dar vor fi rezolvate şi ele.
— Imi pare rău că te aud vorbind astfel, zice Helen. Ideea că civilizaţia modemă ar fi îngenun-cheată de propria ei tehnologie pare un fel de revanşă divjnă.
— Dar nu ţi-ar prea plăcea să fii împinsă, peste noapte, înapoi în Evul Mediu, sunt sigur de asta.
182
Apropo, am căutat pentru tine referinţa aia din Darwin, ,filănsul este o enigmă".
— 0, mulţumesc. Uitasem de ea cu desăvărşire.
— o am sus, în birou. Poate că vrei să-l vezi? Mă refer la birou. Toată lumea crede că merită.
— Da, bine, mulţumesc, acceptă Helen, după un moment de ezitare.
întămplător, tocmai trece Carrie, dinspre bucîtă-rie spre sufragerie, ducînd un vas mare cu cremă de ciocolată şi remorcîndu-l pe Nicholas Beck, care duce un bol asemănător, cu salată de fructe.
—Mă duc să-i arăt lui Helen biroul, îi spune Ralph lui Carrie, Pune-mi deoparte nişte cremă.
— Nu, zice ea, fără să se oprească. Primul venit, primul servit.
Nicholas Beck fornăie uşor peste umăr, urmînd-o pe Carrie în sufragerie.
— Nu vrei desertul acum? îl întreabă Helen pe Ralph.
— Nu, îmi face în ciudă, doar. Pariez că are încă un bol plin în frigider. Haide, în felul ăsta evităm năvala la măncare.
o conduce în sus pe două şiniri de trepte.
— Există două şcoli de gîndire în ceea ce priveşte birourile, explică Ralph. Una spune că biroul trebuie să fie la parter, ca să poţi observa tot ce se întămplă în casă şi ca să-ţi fie uşor să intri şi să ieşi, folosind astfel fiecare minut liber. Cealaltă susţine că trebuie să fie în partea cea mai de sus a casei, cît se poate de departe de treburile casnice, un loc în care să te retragi, unde să nu te deranjeze nimeni.
— Un tum de fildeş, zice Helen.
— Exact. Eu sunt partizanul tumului de fildeş. Biroul lui Ralph Messenger a fost construit din ceea ce fuseseră, iniţial, odăile servitorilor, unite într-o încăpere mare, care ocupă aproape jumătate din suprafaţa etajului şi are un covor din perete în perete, rafturi încăpătoare pentru cărţi, o masă
183
uriaşă cu scaun ergonomic, o măsuţă rotundă cu două scaune cu speteaza dreaptă, un şezlong Charles Eames, numeroase veioze, lămpi standard şi aplice, fişiere placate cu lemn, un computer cu un monitor cu ecran mare, alte cîteva aparate electrice şi electronice - imprimantă, scaner, fax, o combină TV-VCR, o combină hi-fi - şi un telescop montat sub oberlicht, pe un trepied. Toată mobila este di'n jemn de cireş şi inox, capitonată cu piele neagră.
— Eu n-aş numi locul ăsta un tum singuratic, remarcă Helen. Este o combinaţie între o garsonieră de lux şi Centrul de Control Spaţial de la Houston.
Ralph răde scurt.
— Destul de plăcut, nu? Dar iată nota care-l va desăvărşi.
Aşază abacul pe birou, lîngă doi cilindri din oţel inoxidabil, sudaţi la un loc ca să formeze un contai-ner pentru creioane şi pixuri.
—Se potrivesc! strigă, încîntată, Helen.
— Da. Mi-am zis că i-ai cerut sfatul lui Carrie.
— Nu, pură întămplare. Sau, poate, al şaselea simţ al meu. Probabil că nu crezi în al şaselea simţ. El zămbeşte.
— Nu, nu cred.
Se duce pînă la un fişier, trage afară un sertar care rulează fără zgomot şi extrage dintr-unul dintre dosare o singură foaie, fotocopia unei pagini din Carnetele lui Darwin:
— Poftim.
Plasează coala sub lampa de citit de pe masă, în aşa fel încît s-o vadă amîndoi.
— o pagină din carnetele de însemnări din 1838. Darwin are treizeci de ani. Au trecut doi ani de la călătoria cu Beagle. A apucat bine de coadă ideea evoluţiei. Ah, nu voiam să fac o poantă... e convins că omul descinde din maimuţă, dar, deocamdată, nu şi-a făcut publică ideea - îşi dă seama ce senzaţie va
184
stărni... Se gîndeşte la răs - la faptul că, atunci cînd răd, oamenii îşi expun caninii, întocmai ca babuinii... Speculează că răsul şi zămbetul nostru îşi pot avea originea în felul cum primatele comunică restului tribului că au găsit hrană.
Ralph subliniază citatul cu degetul arătîtor şi citeşte cu voce tare:
— „Prin faptul că subiectul era considerat impor-tant, rasul a modificat lătratul, zămbetul a mo-dificat răsul. Lătratul prin care li se comunica animalelor din aceeaşi familie felurite veşti bune, descoperirea prăzii - fără îndoială, avîndu-şi originea în neuoia de ajutor". Pe urmă, îi vine un alt gînd. Nu-şi poate da seama a cui modificare este plănsul: JPlănsul este o enigmă".
— „Sunt lacrimae rerum", citează Helen.
— Latina mea a cam ruginit, se scuză Ralph.
— „Există lacrimi ale lucrurilor" — Virgiliu. Aproape intraductibil, dar înţelegem ce voia să spună. Ceva de genul ,plănsul este o enigmă".
— De fapt, şi răsul este o enigmă. Explicaţia lui Darwin nu prea stă în picioare.
— Poţi proiecta un robot care să rădă de bancu-rile altui robot? întrebă Helen.
—Ar fi o încercare temerară, răspunde Ralph.
Dar nu văd de ce nu.
— Nu cred că o maşinărie poate fi amuzată, se îndoieşte Helen. Sau fericită, sau tristă, sau plic-
tisită.
— Plictisită? Ralph zămbeşte, ca şi cum nu s-ar fi gîndit niciodată la această posibilitate, sau im-
posibilitate.
— Da. Dacă laptopul meu Toshiba ar fi o fiinţă omenească, ar muri de plictiseală, fiindcă nu-l folo-sesc decît ca procesor de cuvinte. Cred că nu între-buinţez nici zece la sută din puterea lui mentală. Dar computerul nici nu se sinchiseşte.
185
—Absolut, aprobă Ralph. De aceea sunt computerele o forţă eliberatoare atît de mare pentru omenire. Prin ele, abolim plictiseala! De ce să vrei s-o reproduci artificial? Este plictiseala o trăsătură esenţială a naturii umane?
— Păi, probabil că da. In orice caz, fericirea şi tristeţea sunt. Vreau să văd şi eu un robot care să rădă, şi să plîngă, şi să se bosumfle; abia după aceea voi crede că are conştiinţă.
— S-ar putea să nu ai mult de aşteptat. Compu-terele evoluează într-un ritm ameţitor.
— Ştiu. Te-am auzit nu demult la radio.
—Zău?
Ralph pare măgulit.
— Păi, e adevărat. Micuţul tău laptop are, pro-babil, o memorie la fel de mare ca primul computer main-frame al Universităţii. Pe atunci, un megabit de memorie costa aproape o jumătate de milion. Acum, circa două lire.
— Dar nu-ţi sunt necesari megabiţi de memorie ca să te prinzi la un banc. pînă şi un copilaş recu-noaşte un lucru caraghios. Te-ai jucat vreodată „cucu-bau" cu un bebe?
— Aşa e, recunoaşte Ralph. Dar eu mă gîndeam la identificarea structurii logice a evenimentelor percepute ca fiind caraghioase, în aşa fel încît ea să poată fi încorporată în construcţie. Să presupunem că obţinem un computer care procesează milioane de bancuri, în loc de numere. Ala ar putea descoperi mecanismul din spatele răsului. Ţi-am spus ce irezistibilă este rochiţa de pe tine?
— Nu, răspunde Helen, dar mulţumesc, oricum, de compliment. N-ar fi cazul să mergem la ceilalţi?
— OK, zice Ralph. Vrei să iei asta cu tine? împătureşte coala de hărtie şi o pune într-un plic.
— Mulţumesc, zice ea, luîndu-i-o din mînă.
186
— Şi eu îţi mulţumesc pentru abac. Pot primi şi
un pupic?
— Nu cred, zice Helen, după o scurtă şovăială.
— Nu ţi-a plăcut data trecută?
Helen nu prea are chefsă răspundă la întrebare.
— Nu vreau să încep o idilă cu tine, Ralph, spune în cele din urmă.
El face ochii mari, ridică braţele în lături şi surăde.
— Cine a rostit cuvăntul „idilă"? Nu mă gîndeam decît la un sărut prietenesc.
— Nu, zău?
îl priveşte, provocator, drept în ochi:
— Adică, nici nu ţi-a trecut prin minte că ai putea să mergi mai departe?
El se uită lung la ea, cu gura întredeschisă, după care izbucneşte în răs.
— Ei, ba da, sigur că da. Dar aşa gîndesc bărbaţii ori de cîte ori cunosc o femeie, o femeie atrăgătoare. Nu înseamnă neapărat că vor şi trece la fapte.
— A o săruta pe femeia respectivă nu înseamnă a trece la fapte?
—Nu neapărat... Sunt săruturi şi săruturi... Unele pătimaşe, altele... doar prieteneşti. Zămbeşte.
— Qualia săruturilor sunt de o varietate infinită.
— Da, tu ar fi cazul să ştii. Se pare că faci cerce-tări serioase în domeniu.
Lui Ralph îi piere zămbetul.
— La ce te referi?
— La nimic anume.
— Te rog să-mi spui.
Helen îşi fereşte privirea, pe urmă se uită din nou în ochii lui Ralph.
—Te-am văzut, întămplător, sărutînd-o pe Marianne Richmond la serata lor... prin fereastra de la bucîtărie... leşisem, din greşeală, în curtea din spate... Nu te spionam.
187
— Nu sunt încurcat cu Marianne, zice Ralph.
— De fapt, nu-i treaba mea, recunoaşte Helen. îmi pare rău că am adus vorba. Coborăm?
— Ne hărjoneam numai. Jucam şi noi un joc, un fel de „încearcă-ţi norocul". Acum s-a sfîrşit.
— Cum spuneam, nu mă priveşte. Schiţează un pas spre uşă.
—Eu mă ducjos.
— Stai puţin.
Ralph stinge veioza de pe birou şi o lampă prin-cipală.
—Asta nu înseamnă, sper, că nu mai putem fi prieteni.
— Nu, dimpotrivă. o fac tocmai să mă asigur că pot fi în continuare prietena voastră a amîndurora.
— Atunci e bine. Vine lîngă ea la uşă.
—Ăăă... n-ai... n-o să... n-o să-i spui nimic lui Carrie, nu-i aşa?
Ea îl priveşte nimicitor.
—lartă-mă...
Helen iese din cameră. Ralph stinge celelalte lumini de la întrerupătorul principal de lîngă uşă, pe care o trage după el. Murmurul conversaţiei se ridică să-i întămpine în timp ce coboară scările.
188
14
Luni, 17 martie. încă un weekend petrecut după coada Messengerilor.
Ne înţeleseserăm că voi rămăne la ei în noaptea de după serata de sămbătă, ca să pot bea ceva fără să-mi fac griji în legătură cu şofatul spre casă. Sim-ţeam că ies prea mult în evidenţă, cum stîteam acolo, împreună cu Ralph şi Carrie, şi le spuneam la revedere ultimilor musafiri care plecau, ca şi cînd aş fi facut parte din familie - dar chiar asta se pare că am devenit. „Adoptată" a fost cuvăntul folosit de Jasper Richmond. M-au tulburat puţin comentariile lui, dar este un bărfitor răutăcios, aşa că, probabil, tot ce spune trebuie privit cu rezervă. Dacă strategia lui Carrie este de a se purta frumos cu mine numai ca să fie cu ochii pe Ralph, mie mi se pare riscantă. Deja a reuşit să-mi smulgă un sărut, iar sămbătă noaptea ar fi repetat figura, dacă m-aş
fi lăsat.
După plecarea ultimilor întărziaţi, am ajutat la strîngerea farfurhlor şi paharelor murdare din diferite încăperi de la parter, pe care le-am aşezat în teancuri în bucîtărie, gata pregătite pentru femeile angajate special să deretice şi să spele vesela a doua zi. Carrie a preparat pentru noi trei (copiii se retrăseseră de mult în camerele lor, să doarmă sau să se uite la televizor) o băutură delicioasă numai bună înainte de culcare, un fel de cocteil mexican, din ciocolată fierbinte, brandy şi o farămă de ardei iute, aşa că am stat la masa din bucîtărie, sorbind din amestecul ăsta şi comentînd momentele de vărf ale petrecerii, înainte de a ne duce la culcare.
189
In dormitorul pentru oaspeţi se simţeau încă vag parfumurile amestecate ale invitatelor din seara aceea. Am deschis geamul, să aerisesc înainte de a mă culca. Şi am încuiat uşa. De ce? Credeam oare că Ralph va încerca să se strecoare în patul meu la miezul nopţii? Idee absurdă, fireşte; totuşi, pe mă-sură ce o întorceam pe toate feţele în minte, răsu-cindu-mă şi zvărcolindu-mă sub plapumă (ceva din băutura roexicană avea un efect stimulator, nu unul soporific) mă întrebam cum aş reacţiona dacă aş fi lăsat uşa deschisă şi el s-ar fi strecurat cu adevărat la mine în cameră. In cazul în care Carrie ar fi luat un somnifer, iar el s-ar furişa afară din dormitorul lor drept în aşternutul meu, aş ţipa şi m-aş lupta cu el? I-aş face pe Carrie şi pe copii să vină fuga, fuguţa, din camerele lor? L-aş da în vileag pe Ralph, într-o scenă de cumplită penibilitate, şi aş pleca cu taxiul, în toiul nopţii? Nu, nici vorbă. Dar ce-aş face? Aş protesta şi l-aş inustra în şoaptă? JEsti nebun ? Dă-te jos din patul meu imediat, că altfel .../" Că altfel, ce? ^Nu mai vorbesc cu tine." Ce plăpîndă ameninţare! Aşa că ce-aş face? L-aş lăsa să-şi ducă pînă la capăt planurile? Bineînţeles că nu. Totuşi, a trebuit să-mi pun întrebarea dacă lanţul acesta de gînduri nu era cumva o variantă a faimoasei reverii femeieşti despre siluire, despre care ne povestesc atîtea psihologii populare, do-rinţa de a te abandona sexului fără a accepta nici o responsabilitate morală. Din care altă cauză îmi imaginam un astfel de scenariu? N-am să mă încurc cu Ralph Messenger pentru că nu vreau să fiu com-plice la adulter, nu pentru că nu l-aş găsi atrăgător. Chiar îl găsesc atrăgător, vai mie!
Rumegînd, în stare de trezie, conversaţia din biroul lui, am i'egretat (regret şi acum) că i-am vorbit atît de brutal. „Nu vreau să încep o idilă cu tine, Ralph." A avut bunul-simţ să recunoască, totuşi, că ceva de acest gen îi trecuse prin cap. Dar
190
acum ştie că mi-a trecut şi mie prin cap, deşi aş fi preferat să păstrez gîndul ăsta numai pentru mine. Pe urmă, am băiguit ca o idioată că l-am văzut sărutînd-o pe Marianne Richmond - fără îndoială. v^ wha v}\-^ <i.(yd&%at Uioba,, diîolvînd. discreţia mea obişnuită. Nici nu-mi ieşiseră bine vorbele din gură că am şi simţit dorinţa să le aspir înapoi şi să le înghit. A rărnas absolut perplex, pe urmă s-a înfuriat, înainte de a-şi recăpăta calmul obişnuit.
Amintindu-mi de toate astea a doua zi, cînd m-am trezit, m-am simţit neliniştită de perspectiva de a lua micul dejun cu el şi cu Carrie, prin urmare m-am spălat şi m-am îmbrăcat cu încetinitorul. Din fericire, adusesem cu mine o pereche de jeans şi un pulover, aşa că n-a trebuit să apar în noua mea toaletă de gală printre Messengerii confortabil deshabilles. Carrie era încă în capot, cu părul încălcit şi faţa strălucind de cremă emolientă, iar Ralph purta un tricou cu inscripţia CAL TECH şi pantaloni de trening. Copih, cîţi se sculaseră, erau în pijama. Măncau clătite cu sirop de arţar - un obicei duminical bine înrădăcinat, se pare — la masa lungă din bucîtărie. Ralph m-a salutat voios, fără să pară deloc încurcat, iar Carrie mi-a turnat suc proaspăt de portocale şi o cafea.
Ea mi-a comunicat că-şi vor petrece întreaga zi la Horseshoes şi m-a invitat să merg cu ei. Antici-pasem oferta şi tocmai voiam să mă scuz, pretex-tînd că am multe manuscrise de citit, dar am fost suficient de slabă de înger ca să mă răzgîndesc şi să accept. Era o dimineaţă strălucitoare şi răcoroasă, iar gîndul de a-mi petrece ziua la ţară era îmbietor, în orice caz mai atrăgător decît singurătatea şi o cină în faţa televizorului, pe Maisonette Row.
Aşadar, am petrecut încă o zi agreabilă cu Messengerii, ajutînd-o pe Carrie să pregătească zarzavaturile pentru masă, dîndu-i o mînă de aju-tor lui Emily la tema la franceză, jucînd Trivial
191
Pursuit1 cu copiii mai mici, în vreme ce Ralph se retrăsese, ca să citească o carte pe care o recenzează pentru un ziar ce va apărea duminica viitoare. Am avut uşoara impresie că sunt o guvernantă dintr-un roman din secolul al XIX-lea, angajata unei familii bogate, care gustă din unele privilegii ale stăpănilor, în schimbul nepreţuitei ei prestaţii ; dar nu m-am sinchisit.
Cînd a venit momentul scăldatului în piscina încălzită, mai întăi am refuzat, cu regret, fiindcă după-amaiaza se înnorase şi începuse să fulguiască. Ideea de a şedea în bazinul fierbinte, în timp ce afară ningea, era excitantă, dar nu-mi adusesem costumul de baie. Ralph mi-a propus, cu imper-tinenţă, să mă scald în lenjeria intimă, iar după aceea s-o usuc în uscîtorul cu aer fierbinte, dar Carrie mi-a găsit un T-shirt uriaş şi o pereche de pantaloni scurţi de bumbac, de-ai lui Emily, care se potriveau perfect pentru respectiva ocazie, şi erau practici, fără a sări în ochi. Am trăit o experienţă magică, zăcînd în bazinul fierbinte şi urmărind fulgii pufoşi, care erau negri pe fundalul cerului şi deveneau apoi albi, la nivelul ochilor, ca după aceea să se topească în aburul ce se ridica din apa fier-binte. Cînd am ieşit din bazin, pe punte se aştemuse un strat subţire de zăpadă, în care ne-am lăsat urmele calde ale tălpilor cînd am urcat scările ca să intrăm în casă- Am avut grijă să nu rămăn singură cu Ralph în piscină şi de data asta.
Am vecini noi: o pereche tănără s-a mutat în maisonetta de lîngă mine. leri serară, întor-cîndu-mă de la Horseshoes, am văzut o maşină pe alee şi lumini după perdele. Azi-dimineaţă i-am zărit pe noii locatari plecînd împreună la jogging,
1. Joc 'de societate căre presupune acumularea de cunoştinţe lipsite de importanţă.
192
iar cînd s-au întors, găfăind şi roşii la faţă, le-am ieşit în întămpinare, ca să mă prezint. Se numesc Ross şi Jackie. El a fost numit recent lector, predă Ştiinţa sporturilor (Dumnezeu ştie ce mai e şi asta), la Facultatea de Studii pentru Comunitate (ce-or mai fi şi ăstea), iar ea este psihoterapeută şi speră să-şi găsească de lucru la o clinică particulară din Cheltenham sau Gloucester. I-am invitat la mine la cafea, dar Ross a spus că „trebuie să fugă, fiind tărziu". Eu i-am replicat că, după mine, fugiseră deja, destul de devreme, dar nu s-au prins la calam-bur. Insă cînd Ross a spus că ar fi cazul să se ducă la duş, Jackie a chicotit, ca şi cum ar fi fost vorba de ceva risque. Am avut impresia că nu sunt împreună de mult timp. Au aerul că ar fi în luna de miere. în timp ce vorbeam, Ross o ţinea pe Jackie de talie şi o plezni drăgăstos peste funduleţ cînd au plecat să-şi facă duşul, indubitabil, împreună. Mă tem că este exclus să legăm o prietenie strănsă.
Azi-dimineaţă, am întălnit-o, la Bibliotecă, pe Annabelle Riverdale. Era de serviciu la sala de lectură şi mi-a adrest o privire panicată cînd am trecut pe lîngă ea, aşa că m-am oprit să-i dau bineţe. „Cred că m-am facut de răs sămbătă", mi-a spus ea. „Nu-ţi bate capul, am liniştit-o, nu cred să fi observat cineva." „Ba Colin s-a prins, a zis ea, supărată. Reuniunile astea mă fac nervoasă şi atunci întrec măsura cu băutura." M-a cîntărit, speculativ, din ochi. „Nu trebuie să iei în serios tot ce spun cînd beau." „Nici nu-mi amintesc ce-ai spus", am răspuns, cu un aer inocent. Mi-a adresat un zămbet timid, recunoscîtor.
Miercuri, 19 martie. Studenţii mi-au predat ieri textele cu titlul Mary, specialista în culoare. Din nou, unele sunt excelente. Sandra Pickering a imitat-o surprinzător de exact pe Fay Weldon.
193
Numai că tot nu mi-a adus capitolele urrnătoare din roman. După oră i-am atras atenţia şi a mormăit ceva de genul că mai are de lucrat la ele. Presupun că se străduieşte să-l facă pe Alastair ăla al ei diferit de Sebastian al meu şi nu-i iese. Acum mi se pare evident că a citit Ochiul furtunii de-ndată ce a apărut, că a împrumutat din el, fără să-şi dea seama, cînd a venit sorocul să-şi înceapă romanul propriu şi pe urmă l-a recitit de Crăciun, fiindcă veneam eu să-i predau, şi a înţeles ce se întămplase. Dacă şi-ar recunoaşte fapta, as putea s-o ajut.
Nu-i prea văd pe noii mei vecini, dar îi aud, prin peretele despărtitor, cum răd şi se strigă unul pe celălalt, cum fug, energic, în sus şi-n jos pe scări. Uneori se lasă o tăcere bruscă după o serie da ţipete de-ale lui Jackie şi mă-ntreb dacă hărjoana s-a transformat în ceea se numeşte „ciocănit". Mi-l ima-ginez pe mss prinzînd-o pe Jackie pe scări, dîndu-i jos pantalonii de trening şi posedînd-o, fară mena-jamente, pe palier. Odată mi-am lipit urechea de perete şi am încercat să prind zgomotele ce trădează o partidă de sex, dar tot ce-am auzit au fost bătăile propriei mele inimi.
194
15
Ana are mere ... probă de microfon ,,- Este 9.10, luni, 17 martie, merg cu maşina la lucru. Se înain-tează dureros de încet pe banda din interior în dimineaţa asta, o combinaţie de ploaie şi reparaţii rutiere, aşa că scot bătrănul Pearlcorder ca să mai omor timpul... S-ar zice că a devenit un obicei... ca ţinerea unui jurnal intim, chiar dacă n-am ţinut niciodată un jurnal, nu mi-am dat osteneala, dar dacă dictezi la Voicemaster e mult mai uşor ... şi poate că e vorba şi de vărstă, începi să fii posesiv şi protector cînd este vorba de gîndurile proprii, nerăbdător să le aşterni pe hărtie pînă nu dispar ... materia cenuşie decade inexorabil, reţeaua neuro-nilor lucrează tot mai lent, generezi tot mai puţine idei noi... sau le uiţi şi pe cele pe care le-ai avut - îţi petreci ore, zile întregi punînd la punct o demon-straţie sau o teorie şi pe urmă, tocmai cînd ai reuşit să-i dai o formă, vezi că-i vorba de o idee care ţi-a venit acum cîteva secole ... înveselitoare gînduri pentru o dimineaţă ploioasă de luni ... consecinţă a faptului că am trecut pragul celor cincizeci de ani ... Petrecerea a fost ... interesantă ... Marianne, da, nu regret că a anulatjocul nostru, începea să devină prea riscant, şi oare pentru ce, pentru puţin frottage'1 din cînd în cînd ... sper din toată imma că ăla, cum îl cheamă, Oliver, o să-şi ţină pliscul... sau că nu va da nimeni atenţie băiguielilor lui... aşa că Marianne se întoarce după purdah2, iar Helen nu
Frecare (fr.).
în India, perdea sau paravan în spatele căruia femeile
se ascundeau de ochii bărbaţilor.
195
doreşte să-i ia locul ... Deşi n-a lăsat să-i scape prilejul de a veni a doua zi la Horseshoes şi, Dumnezeule, ce mai costumaţie purta la baie, tricoul care i se mulase pe ţăţe şi şortul de bumbac alb, amîndouă semitransparente cînd s-a ridicat în picioare şi a ieşit împreună cu Carrie şi ceilalţi, puteam să-i văd fanta poponeţului prin chiloţei, lisuse ... a trebuit să mai zăbovesc în bazin pînă am scăpat de erecţic ... Nu există îndoială că sexul ...[sfîrşiiul lnregistrării\
Este 9.35 şi mă aflu într-un refugiu de pe autostrada 435, parcat în spatele unui mastodont olandez, al cărui şofer probabil că trage un pui de somn, fiindcă nu există nici un cafe-bar pe roţi care să te tenteze să opreşti aici, nici alte atracţii, cu excepţia unei pubele din care se revarsă gunoiul ... Am întrerupt înregistrarea de pe banda din interior, fiindcă am observat că pasagerul dintr-un Mondeo, aflat în dreptul meu în ambuteiaj, se holba la mine şi am devenit cam prea conştient de mine însumi, mai ales ţinînd cont de ceea ce ... interesantă tur-nură de frază, apropo, „a deveni conştient de sine", ca şi cum n-am avea tot timpul conştiinţă de sine ... Este vorba, de fapt, de o conştiinţă de sine secun-dară, am putea-o numi conştiinţă de sine refiectată ... cînd devenim conştienţi de noi înşine aşa cum ne percep alţii, sau, mai bine zis, cînd intuim că alţii sunt conştienţi de conştiinţa noastră de sine, ca şi cum ar fi accesat ceva personal, care ne este cunos-cut numai nouă ... Mă-ntreb dacă individul ăla se pricepe să citească pe buze, era atît de concentrat, se răsucise în scaun ca să mă vadă mai bine cum dictez ... I-am aruncat o privire nimicitoare, care spunea vezi-ţi de treabă, iar el s-a uitat repede în altă parte, dar n-am mai avut chef să-mi continuu dictarea, am oprit Pearlcorderul ... curînd, circu-laţia s-a reluat şi mi-am putut vedea de drum ...
196
Dar, avînd putin tirnp la dispoziţie, m-am gîndit să profit şi am tras pe dreapta, ca să-mi înregistrez pensee-vA pînă nu-l uit ... ceea ce voiam să spun este că dorinţa sexuală este pentru IA o nucă foarte greu de spart, deşi după cunoştinţele mele nimeni nu s-a gîndit măcar cum ar putea fi înglobată în construcţie ... acea combinaţie curioasă, unic umană, dintre stimul fizic şi reacţie, pe de o parte, şi acti-vitatea mentală, pe de alta -.- acel bulion consis-tent, îmbătîtor, format din ţesuturi umplute de sînge, şi de ferornoni, şi obsesie, şi calcul ... o enigmă, cum ar spune Darwin.
Aseară, după întoarcerea de la Horseshoes, m-am hotărăt să caut banda cu Isabel Hotchkiss ... Ceva din forma sănilor lui Helen, conturaţi sub ţesătura udă a tricoului, mi-a amintit, mai ales sfărcurile, rotunde şi ieşite în afară, mi-au amintit de ţăţele lui Isabel şi brusc m-a cuprins dorinţa de a asculta banda în care facem sex în camera aia de hotel din San Diego ... Nu ca să mi-o iau la labă, ci numai ca să retrăiesc senzaţia unei nebunatice aventuri de o noapte, ceva ce n-am mai facut de mult ... Carrie se uita la televizor, cu copiii, o melodramă despre o moştenitoare, cu telegari, caleşti, crinoline ... nu tocmai genul meu ... am urcat la birou să caut banda ... nu mi-a trebuit mult ca s-o găsesc ... Mi-am pus căştile, ca nimeni din casă să nu poată auzi ceva, întămplător ... am făcut lumina mică şi m-am lungit în şezlong ... şi am apăsat pe play ...
S-a întămplat, cînd oare, cam acum. opt ani şi de atunci n-am ascultat banda asta niciodată, aveam doar o amintire vagă despre conţinut, iar la început a fost o dezamăgire cruntă ... Pearlmasterul nu şi-a prea facut datoria, poate că era prea departe, cel mai probabil că hainele mele înăbuşeau sunetele, cred că ascunsesem aparatul sub cămaşă ... Din cînd în cînd auzeam zgomote sexuale şterse,
197
chicote, gemete şi găfăieli, dar mai mult o linişte şuierătoare, ca zgomotul undelor venite din cosmos ... Pe urmă, un fragment de conversaţie, dar n-am reuşit să disting cuvintele, ci numai intonaţia afir-mativă sau interogativă ... nemaipomenită frus-trare ... Apoi, subit, noi, protagoniştii de atunci, am vorbit mai tare şi am auzit totul ... ţipam unul la celălalt, zicînd „Fute-rnă!" ^i „Te iuhesc!" şi apro-piindu-ne de un orgasm grozav, vulcanic ... Isabel a ţipat şi eu am urlat „AŞAAA!" cînd am trăit sincro-nizat momentul de extaz ... după care s-a auzit o bătaie indignată în peretele camerei vecine şi Isabel şi cu mine am izbucnit în hohote de răs fericit, triumfător, nepăsător. M-am excitat pe cinste ascul-tînd răsul nostru. Mi-am amintit întreg episodul, în cele mai mici amănunte, inclusiv conversaţia care era aciun doar un murmur inaudibil pe bandă ...
Era penultima zi a conferinţei, amîndoi ne susţi-nnserăm prezentările în aceeaşi secţiune, după-anuaza tărziu, comunicările fuseseră bine primite, aşa că eram încîntaţi de deşteptăciunea noastră, intoxi-caţi de adrenalină ... gata să dăm drumul la abur ... pentru puţină recreere ... conferinţa avea loc într-unul dintre hotelurile alea americane imense, cu făntănă arteziană, şi cascadă, şi ojunglă minia-turizată în hol... cu asccnsoare-express în care acce-leraţia te striveşte de podea ... cu mii de camere identice pe coridoare întinse pînă la infinit şi cu cîte baruri, cafenele şi restaurante doriţi dumnea-voastră ... Participanţii nu aveau nici un motiv să se aventureze pe străzile din San Diego şi, dacă erau conştiinciosi, nu prea aveau nici vreme, fiindcă programul era neîntrerupt de la 9.0o dimineaţa la 10.0o seara ... Isabel şi cu mine am dat duşca două pahare, împreună cu alţi participanţi la secţiunea năastră ... şi ori eram eu nemaipomenit de spiritual, ori Isabel începuse deja să mă prindă în mreje, că rădea şi aproba din cap la orice spuneam şi-mi
198
zămbea pe deasupra paharului ... Am făcut cîteva manevre prin gloată ca să mă apropii de ea şi, cum ceilalţi s-au dus să cineze, scoţînd din portmonee carneţele cu bonuri de masă şi chiorîndu-se la ele încruntaţi, eu i-am propus în şoaptă lui Isabel să sărim peste sesiunea plenară din seara aceea şi să luăm masa altundeva de data asta. Ea mi-a îmbră-ţişat imediat ideea şi a plecat de lîngă mine, chipurile ca să-şi pudreze nasul. După zece minute ne-am întălnit în holul cu aer condiţionat şi am ieşit în noaptea californiană înăbuşitoare, chicotind ca doi copii care chiuleau de la ore. I-am poruncit taxi-metristului să ne ducă la cel mai bun restaurant mexican din urbe, care părea a fi taverna favorită a mafiei locale, dar pînă la urmă a fost grozav ... ne-am ospătat cu măncăruri condimentate şi fier-binţi, burritos, şi enchiladas, şi chimichangas, de pe care picurau salsa şi smăntăna, stropite cu două sticle de vin roşu californian, foarte robust. Cred că am greşit comandînd a doua sticlă, dar acest lucru n-a fost evident la început, fiindcă Isabel devenea tot mai dezinhibată pe măsură ce se înmulţeau paharele. La început am discutat de-ale noastre, despre cercetare şi bărfe din branşă, dar dialogul a devenit imediat mai personal. Ea se apropia de trei-zeci şi cinci de ani, aş crede, şi nu era cine ştie ce frumuseţe - avea trăsături vag cabaline, purta oche-lari cu rama groasă, iar părul şi-l prinsese într-un coc la ceafa, atît de străns că te apuca durerea de cap numai privindu-l ... Cînd îi sugerasem esca-pada nu avusesem nici cea mai mică intenţie de a o seduce, îmi dorisem doar tovărăşia plăcută a unei femei, iar ea se afla lîngă mine ... Dar în clipa cînd, după ce băusem cam două pahare din cea de a doua sticlă, am făcut o referire glumeaţă la austeritatea coafurii ei, Isabel şi-a dus măna la ceafă, a tras de un pieptene şi a scuturat din cap, să i se reverse păru1. Lung şi strălucitor, acesta i-a căzut pe umeri,
199
făcînd-o să pară de zece ori mai feminină şi mai apetisantă, lucru de care, evrdent, era pe deplin conştientă. Un semnal lipsit de ambiguitate. Era conferenţiar într-unul din campusurile de stat din Illinois, despărţită de soţ, care lucra în acelaşi departament de neurobiologie ... Isabel spunea că se despărţiseră fiindcă ea se titularizase, iar el nu ... „Pur şi simplu nu s-a împăcat cu ideea ..." Aveau un copil, iar legea le permitea amîndurora custodia ... Bărbăţelul avea grijă de el acum, cît era ea la conferinţă ... Şi avea pe cineva? am vrut să ştiu. „Nu. M-am săturat de legături pe termen lung ... nu vreau să mă implic din nou prea tare. Ceea ce caut, zise ea, adresîndu-mi o privire înceţoşată de vin, prin perdeaua de păr, este o aventură de o noapte, satisfăcîtoare din punct de vedere fizic, goală din punct de vedere sentimental." „Sunt sigur că se poate aranja", am zis, încins de dorinţă. Sindromul Martha se declanşase — şansa de a dărui fericire sexuală unei femei mature care tănjea după ea. Cînd s-a uitat chelnerul spre noi, am semnat un cec în aer, cerînd astfel nota de plată.
In taxiul cu care ne-am întors la hotel ne-am îmbrăţişat lubric, iar în ascensor, pînă în camera ei de la etajul douăzeci şi opt ... Nici nu se închisese bine uşa după noi că ne-am şi smuls hainele şi eu am condus-o în paşi de foxtrot pînă la pat, dar Isabel mi-a spus că trebuie să mergă mai întăi la baie, aşa că mi-am aşezat hainele pe speteaza scaunului cît a stat ea acolo şi, dintr-un impuls, am dat drumul Pearlcorder-ului ... După ce s-a întors, ne-am întins pe pat şi am facut tot ce trebuia ... am supt şi lins şi pompat şi umblat cu degetele ... La început m-am umflat în pene ce mult timp pot să o servesc fără să ejaculez, dar pe urmă m-a cuprins îngrijorarea, neştiind dacă aveam să mai ejaculez vreodată ... regretînd că băusem a doua sticlă de vin roşu ... între timp, Isabel suspina şi gemea şi
200
torcea de plăcere, nedînd însă nici ea semne că se apropie de orgasm ... Am pus întrebarea cu toată delicateţea de care eram capabil, lungit peste ea şî sprijmit în braţe. „Cred că m-am înşelat, a spus. Eşti un amant perfect, Ralph, dar cred că nu-s făcută, de fapt, pentru sex sportiv." Făcu o mică pauză. „Dacă ai vrea să-mi spui Te iubesc, continuă ea, poate aş reuşi. Nu trebuie să crezi ce spui." I-am dat imediat ascultare. „Bineînţeles că te iubesc", am spus, serios, fără nici cea mai mică urmă de nesmceritate şi am simţit un tremur străbătîndu-i trupul. „O, Doamne", a murmurat Isabel. „Te iubesc şi iubesc să fac sex cu tine", i-am repetat, îmbinînd cuvintele cu acţiunea. „Te iubesc cînd mă fuţi", mi-a spus. „Te iubesc şi te iubesc cînd spui cuvăntul ăla." „Fute-mă, iubitule" a zis. Şi tot aşa, psalmodiind contrapunctic „te iubesc" şi „fute-mă", pînă am ajuns la un crescendo şi un punct culminant care l-a facut pe vecin să bată darabana în perete.
Am mai ascultat o dată banda, şi de data asta a fost şi mai excitantă ... Aveam o erecţie cît casa ... am plecat în căutarea lui Carrie ... Emily şi Mark, aflaţi în faţa televizorului din hol, mi-au comunicat că se dusese la culcare ... Fuga sus, din nou ... M-am bucurat că mai era trează, citea. M-am spălat pe dinţi şi m-am vărăt, gol, sub plapumă, punîndu-i măna pe burtă. „Ce vrei, Messenger?" „Tu ce crezi?", i-am răspuns, întinzîndu-mă ca să-i înhaţ tivul cămăşii de noapte. Ea oftă şi pusejos cartea. „Bine, dar să nu faci zgomot, copiii nu s-au culcat încă." „Cred că ştiu că noi facem dragoste", am zis. „Chiar şi aşa ..." a spus ea. Şi-a scos cămaşa, trăgînd-o peste cap. Are nişte săni colosali. Cititorii lui Sunday Sports ar ejacula în pantaloni numai privindu-i. M-am urcat peste ea, m-am scufundat în ea, m-am bălăcit în ea ... A face dragoste cu Carrie, astăzi, e ca şi cum ai regula un Bouncy Castle ... dar am tras zdravăn şi după un timp a dat semne că
201
simte şi ea ceva, a scos mieunăturile de rigoare... „Spune «Fute-mă!»", i-am cerut. „Şşşş... Fute-mă!" „Mai tare, i-am cerut, ca şi cum ai vorbi serios." Dar ea n-a vrut. „Te iubesc!", i-am spus. Ea a facut ochii mari de surpriză. De mult nu mai auzise asa ceva de la mine. „Şi eu te iubesc, Messenger." „Atiinci spune, tare, «Fute-mă!»", i-an-i cerut din nou. Dar n-a vrut. Am închis ochii, încercînd să mă gîndesc la Isabel. Dar cu ochii minţn am văzut-o pe Helen Reed, în tricoul ud şi şortul şiroind de apă. După cum spuneam, dorinţa sexuală este o enigmă.
16
Mary iese în. lume
Şedea, Mary Willingdon, în vestibulul gri, fără geamuri, ca toate celelalte camere din vastul apar-tament subteran, cu măinile împreunate în poala fustei cenuşii de serj şi privea cum minutarul cea-sornicului cu ramă de ebonită de pe perete par-curgea ultimul segment al itinerarului său circular. Acum era perfect aliniat cu orarul care indica cifra rornană unsprezece şi pe care îl eclipsa. După ce limba mare va mai fi parcurs rinci unităţi, ceasor-nicul va emite unsprezece bătăi solemne, sonore;
uşa neagră căptuşită cu postav prin care se putea ajunge la lumea de afară, printr-un coridor lung şi întunecat, terminat cu o altă uşă, masivă şi nituită, se va deschide, mişcîndu-se tăcut din balamalele unse, şi stăpănul va apărea în prag.
Va fi îmbrăcat, nu avea nici o îndoială, în obiş-nuitul său costum negru imaculat, cu cizme negre, lucioase, o cămaşă de un alb orbitor şi la găt va avea o cravată gri de mătase. însă nu va purta, pe dea-supra bărbii sale negre bogate şi a favoriţilor, masca mohorătă de oţel, cu tăieturi în dreptul ochilor, care, de obicei, ascundea privirilor ei culoarea ochilor şi buzelor sale. Şi poate că astăzi va avea în mînă, iar nu pe măini, mănuşile negre, strămte şi suple, din cea mai fină piele de ied, mănuşi cu care îşi ascun-dea întotdeauna măinile în prezenţa ei.
Işi plecă privirea spre propriile-i măini, încleş-tate într-o înşelătoare poză de repaus calm, vărăte în teci utile din piele de porc, din care avea voie să şi le scoată doar noaptea, cînd bezna era totală -
203
ajutată de Lucy, slujnica oarbă — ca să preîntărnpine orice zărire nedorită a culorii roz-perlă care — din cîte i se spunea - nuanţa plăcuţele transparente ce acopereau suprafeţele dorsalc ale vărfurilor dege-telor ei.
Ei bine, îşi va putea vedea, curînd, unghiile, ca şi multe alte lucruri, dar combinată cu acest gînd plăcut era teama că nu numai simţul văzului îi va fi amplificat de „ieşirea" în lumea culorilor, ci şi al pipăitului. S-ar putea să prindă în mînă măna goală a profesorului Hubert Dearing, cînd o va saluta în viitor - deşi „goală" nu era, desigur, cuvăntul potri-vit, dar nici „dezgolită" sau „neîmbrăcată". Se opri în cele din urmă la „desfoliată de tegumentul obiş-nuit de piele", dar numai după ce epitetele mai ex-presive care-i veniseră în minte o făcuseră să roşească. Adică, simţi că-i ard obrajii şi că o gădilă, senzaţie care ştia că era provocată de umplerea bruscă a capilarelor dermei, deşi efectul vizual al acestui fenomen, ca orice altă schimbare a tenului, nu-i era cunoscut decît teoretic. In toate încăperile locuinţei sale nu se afla nici urmă de oglindă sau de vreo altă suprafaţă reflectorizantă, chiar masca pro-fesorului Dearing fuscse scrijelită temeinic, ca să nu-i ofere eroinei noastre nici măcar o iniagine deformată ă propriului chip.
Era drăguţă? Era frumoasă? Spera că nu era cu totul hădă, măcar de dragul lui Hubert Dearing, care avea îndatorirea profesională de a-şi petrece mult timp cu ea. In problema aceasta nu se putea consulta cu sărmana Lucy şi nu îndrăznea s-o întrebe nimic pe domnişoara Calcutt, matroana cu uncoifformidabil, care-i supraveghea activitatea în orele de lumină artificială. Se înţelege de la sine că ar fi preferat să moară decît să-i adreseze întrebarea direct lui Hubert Dearing - numai cînd se gîndeă la această posibilitate simţea că i se urcă iar sîngele în obraji. El îi lăuda inteligenţa,
204
hărnicia, foamea şi rapiditatea cu care asimila cunoştinţele ştiinţifice. Odată, cînd avea paispre-zece ani - îşi însemnase complimentul înjurnal - el îi spusese: „Eşti o fată remarcabilă". Dar evita cu scrupulozitate să facă vreo observaţie privind per-soana ei, de teamă, poate, că i-ar aţăţa curiozitatea, poate chiar vanitatea — slăbiciuni la care femeile erau, se pare, predispuse în lumea mare de afară — sau privind culoarea ochilor ei, a părului sau a buzclor, ca să n-o ispitească să caute o bucată interzisă de oglindă, ceea ce ar fi compromis întreaga experienţă. N-ar fi trebuit să-şi facă griji din pricina asta, se gîndea Mary, înţepenind şi îndreptîndu-şi spatele din pricina bănuielii ipotetice. Lungul minutar se mai apropie cu un centimetru de zenitul cadranului.
Cît despre ea, îl considera deja pe Hubert Dearing cel mai chipeş bărbat, deoarece îi admirase cîteva portrete fotografice în alb-negru, dar ardea de nerăbdare să-l vadă, cum se spune, în came şi oase. într-adevăr, tănăra noastră prietenă considera că nu exista nici un alt lucru care s-ar fi putut înfăţişa, la început, cu mai mare pertinenţă, înfometatei sale percepţii a culorilor decît chipul marelui om care veghease atăţia ani la educaţia şi creşterea ei. Cum el purta însă barbă şi favoriţi eroici, era foarte pro-babil că, la prima privire, punctele colorate de pe faţa sa aveau să fie ochii. Vor fi ei căprui, albaştri sau gri? Griul ar fi, desigur, o dezaroăgire - se sătu-rase deja de gri. îşi imagina că vor fi căprui, pentru că felul cum suna cuvăntul se potrivea cu timbrul vocii lui. Dar cum va arăta culoarea căprui? Curînd o să afle.
Dar chiar o să afle? Cu o strîngere de inimă, îşi aminti de nota de prevenire strecurată de el în ultima lor discuţie, din ziua precedentă.
— Ştii, e posibil să nu vezi absolut nimic.
Ea îi răspunsese printr-o întrebare:
205
—Nunic?
—Nimic, referindu-ne la-culoare. E posibil ca după o atît de lungă izolare într-un mediu mono-crom...
Lăsă concluzia pe sema inteligenţei ei isco-ditoare.
— S-ar putea să fi duvenit oarbă la culoare, la propriu.
El îşi găsi de lucru cu mănuşile, îndoind şi dez-doind degetele şi împingînd pielea dintre ele.
— Nu este exclus. Dacă lucrurile s-ar prezenta astfel, mă vei putea ierta vreodată ?
—Aş continua să fiu un obiect de un oarecare interes pentru ştiinţa medicală, nu? zise ea, curajoasă. Ar fi o compensaţie.
—Eşti minunată, rosti el, simplu, şi un fior ii străbătu trupul cînd îşi dădu seama cît de mult o aprecia. Am ţinut să menţionez eventualitatea asta nedorită, fiindcă este de datoria mea s-o fac. Dar nu
mă îndoiesc că mîine va fi ziua cea mai fericită din viaţa ta.
— Şi eu cred la fel.
Şi, iată, se iviseră zorii acelei zile — oricum ar fi arătat zorii - şi bătuse ceasul al unsprezecelea. Mi-nutarul înaintă, tresărind, pînă la cifra douăspre-zece. Ceasornicul se puse pe bătut. Lui Mary, mai asurzitoare i se părură bătăile inimii sale, întot-deauna gata să palpite la orice emoţie puternică. Auzi zgomotul zăvoarelor trase pe partea dinafară a uşii. Se ridică de pe scaun şi-şi duse palmele
la piept, cu o mişcare involuntară a măinilor înmănuşate.
Uşa se deschise şi în prag apăru profesorul Hubert Dearing, surăzîndu-i prin barbă.
— Ei bine, draga mea, i se adresă el, eşti pregă-tită pentru experienţa cea mare?
Ea. îl privea ţintă, iar faţa îi era palidă ca moar-tea. Nu se uita însă la buzele lui mărginite de barbă,
206
nici la ochii de un căprui adănc. Ochii îi fuseseră atraşi de o pată strălucitoare de pe reverul vesto-nului, unde un boboc roşu de trandafir, tăiat abia azi-dimineaţă din grădină, încadrat de una, două frunzuliţe verzi, i se iţea din butonieră. Observînd direcţia privirii ei, Dearing se uită şi el condes-cendent la floare şi-şi pipăi reverul cu degetele.
— Asta este... începu el, dar, înainte de a putea explica, ea se prăbuşi la picioarele lui.
— Mary! exclamă el, îngrozit.
Ingenunche repede, îi luă pulsul, îi sfăşie piepţii rochiei, îi dezlegă şireturile corsetului şi-şi apăsă urechea pe pieptul ei. în zadar. Roşeaţa bobocului de trandafir îi străpunsese creierul ca o săgeată, iar fragila ei inimioară, suprasolicitată de intensitatea emoţiei, încetase să mai bată.
Trandafirul lui Mary
Deci asta-i povestea despre cum a văzut Mary culori pentru prima dată cînd era o tănără femeie, fiindcă ea n-a văzut culori ca mine şi ca tine de cînd era bebeluş, deşi nu ştie nimeni exact cînd văd bebeluşii prima oară culori, fiindcă le văd atunci cînd nu pot spune că le văd, dar nu există îndoială că bebeluşii le văd şi cînd încep să înveţe să vor-bească învaţă numele feluritelor culori şi culoarea al cărei nume îl învaţă aproape întotdeauna primul este roşu.
Mary a învăţat şi ea numele culorilor cînd era un ţănc, dar n-a văzut culorile propriu-zise, nu i s-a permis să vadă nici o culoare acolo unde vieţuia, numai negru şi alb şi toate nuanţele de gri dintre astea două, aşa că numele culorilor cînd le-a învăţat n-au avut pentru ea aceeaşi semnificaţie ca pentni mine şi pentru tine cînd le-am învăţat, erau ca nişte cuvinte într-o limbă străină pentru Mary cînd le-a
207
învăţat, ca fetiţă, nu putea decît să ghicească ce se întămplă în capul omului cînd vede ceva roşu, galben sau albastru sau altă culoare. Nu avea voie să se joace cu cuburi colorate sau cu bile colorate sau cujucării colorate de nici un fel. Nu avea voie să folosească acuarele sau creioane colorate sau să ci-tească cărţi cu poze colorate. Locuia la subsol într-o casă fară asbsolut nici o culoare în ea afară de alb şi negru şi toate nuanţele de gri dintre astea două şi nicăieri nu era nici o oglindă, aşa că nu-şi putea vedea culoarea buzelor, ochilor sau a părului. Toată ziua şi zi după zi trebuia să poarte veşrninte care-i acopereau fiecare centimetru al corpului, aşa că nu-şi putea vedea culoarea pielii proprii, iar hainele ei erau albe sau negre sau o nuanţă de gri dintre astea două. Nu avea voie să iasă din casă, aşa că n-a văzut niciodată cămpul verde, cerul albastru sau vreun curcubeu. Crescînd, a învăţat mai multe despre culori, dar niciodată nu i s-a permis să vadă ceva colorat. Prin toate astea se urmărea să se afle ce i s-ar întămpla cuiva dacă ar şti totul despre culori, dar nu şi cum arată culorile, să se afle ce ar simţi în sufletul lor cînd ar vedea, în sfîrşit, o culoare, aşa cum i s-a întămplat lui Mary într-o zi despre care am să vă povestesc.
Pănă în ziua cînd a văzut culori pentru întăiaşi dată, Mary încerca să descopere cum anume arată culorile numai gîndindu-se la ele. Cînd era mică, obişnuia să pronunţe numele culorilor şi să încerce să-şi imagineze cam cum arată acestea după sunetul cuvintelor pe care le rostea, dar cînd a mai crescut a descoperit că în lume există multe limbi şi că una şi aceeaşi culoare poate avea nume diferite, care sună cu totul altfel în diferite limbi, aşa încît, de exemplu, galben era jaune în franceză, gelb în germană şi zolty în poloneză, deşi un obiect galben,
208
să spunem o lămăie sau un calup de unt, ar avea aceeaşi înfaţişare pentru un englez, un neamţ, un franţuz sau un polonez, aşa că nu era chip să deduci după nume cum arată o culoare. Pasul următor a fost să încerce să ghicească felul cum arată culorile din expresiile şi zicalele întălnite în cărţile de poveşti, de exernplu „ era roşu de mănie" sau „vănăt de supărare" sau „verde de invidie" şi făcea eforturi de voinţă să ajungă în stările respective, aşteptînd apoi ca o culoare să-i umple mintea şi să-i coloreze viziunea lumii alb-negre şi gri în care trăia, dar nu s-a întămplat cum a vrut ea şi mai tărziu a citit în alte cărţi că oamenii pot fi roşii de ruşine şi vineţi de frig sau verzi de greaţă, trăgînd deci concluzia că nu există o corespondenţă între o anumltă culoare şi o anumită stare psihică sau fizică.
Ce este culoarea? Ei bine, este ceva foarte stra-niu, este un fel de lumină, de fapt, lucrul numit de noi lumină se compune din toate culorile curcubeu-lui, amestecate, iar culoarea este lumina descom-pusă în părţile componente, unde de lumină care lovesc diferite obiecte şi sunt refractate de acestea în aşa fel încît impulsionează interiorul ochiului şi trimit felurite semnale la creier. Cînd a crescut, Mary a învăţat despre asta la orele de ştiinţe, a învăţat totul despre diferitele lungimi de undă ale luminii şi despre frecvenţele diferite ale undelor diferitelor culori, despre cum unii oameni nu văd anumite culori, deoarece nu au un set complet de celule receptoare, a învăţat despre diferitele tipuri de discromatopsie1, despre deuteranopie2, prota-nopie3 şi tritanopie4, dar ea, personal, nu văzuse
1.	Tulburări ale vederii cromatice.
2.	Tulburări în percepţia culorii verde.
3.	Tulburări în percepţia culorii roşu.
4.	Tulburări în percepţia culorii albastru.
209
niciodată vreo culoare pînă în ziua despre care o să vă povestesc. A învăţat tot ce se pu-tea şti despre culoare de pe table negre pe care se aflau digrame scrise cu cretă albă şi din tratate ştiinţifice cu ilustraţii alb-negru.
Aşa că a sosit ziua cea mare, cînd lui Mary i s-a dat drumul din căminul ei subteran şi i s-a permis să vadă culori pentru prirna oară. Vă puteţi imagina cît era de emoţionată, dar savanţii şi filosofii care o crtscuseră, se ocupaseră de educaţia ei şi o învăţa-seră tot ce e putea şti despre culori erau tot atît de emoţionaţi, fiindcă aveau să alle răspunsurile la nişte întrebări care-i chinuiau de inultă vreme şi pe marginea cărora se ciorovăiseră îndelung, ca, bună-oară, cum este cînd vezi culorile întăia oară, dat fiind că, aşa cum spunearo, nu poţi întreba un bebe cmn este cînd vezi culori prima dată, fiindcă ăştia nu vorbesc şi nu-ţi pot spune, dar Mary avea să poată să le spună, sau întrebarea dacă o culoare este ceva ce se întămplă numai în creierul omului sau ceva cu existenţă de sine stîtătoaro în lume, şi dacă o culoare ţi-o poţi imagina în minte fară s-o fi văzut vreodată sau trebuie s-o vezi mai întăi, sau dacă o culoare dată este aceeaşi pentru toată lumea sau diferită pentru fiecare individ şi dacă un specia-list în culoare, ca Mary — fiindcă aşa ceva devenise — care ştia totul despre frecvenţe şi lungimi de undă, poate identifica prima culoare pe care o vede numai măsurînd-o cu un spectrofotometru, sau trebuie să i se spună despre ce culoare este vorba. lată cîteva dintre întrebările la care sperau savanţii şi filosofii că va răspunde Mary cînd avea să vadă, pentru prima oară, ceva colorat, în ziua despre care vă povestesc.
Mai întăi, savanţii şi filosofii s-au certat zdravăn cu privire la primul obiect colorat pe care ar fi trebuit să-l vadă Mary, întrucît, evident, nu o puteau lăsa
210
să iasă numai aşa în lumea mare, cu cascada ei de culori, pentru că ar fi fost copleşită, n-ar fi ştiut de unde să înceapă, ar fi fost imposibil să i se moni-torizeze reacţiile cu acurateţe ştiinţifică, aşa că în cele din urmă se hotărăse ca în prima zi să i se arate un singur lucru colorat, iar lucrul acela să fie un trandafir. Au ales roşul fiindcă este conceptul de culoare cel mai comun din lumea întreagă — nesoco-tind albul şi negru — ceea ce înseamnă că toate limbile cunoscute posedă un cuvănt pentru roşu, dar nu toate limbile vorbite pe glob au cuvinte pentru toate culorile existente în lume. Şi s-au oprit la un trandafir, nu la o cărămidă roşie sau la un drapel roşu, fiindcă trandafirul este ceva natural şi roşul lui este un roşu natural.
Aşa se face că, atunci cînd Mary a ieşit pentru prima oară din locuinţa ei subterană, în ziua despre care vă povestesc, cu spectrofotometrul în mînă, nu s-a aflat în sănul naturii, ci într-o altă încăpere cu zugrăveala de un gri palid uniform, inundată de lumină albă. în pereti fuseseră sfredelite găuri prin care savanţii şi filosofii s-o poată monitoriza pe Mary, fuseseră introduse megafoane prin care să dialogheze cu ea, iar în centrul camerei, pe podea, se afla o plintă albă ca laptele, iar pe plintă un singur trandafir roşu înflorit, acesta fiind unicul obiect din cameră.
Mary îşi scăpă spectrofotometrul pe jos şi se repezi la floare. „Ce vezi, Mary?" o întrebă şeful proiectului ştiinţific şi toţi ceilalţi oameni de ştiinţă îşi ţinură răsuflarea. „Un trandafir", răspunse ea. Ştia că era un trandafir, fiindcă văzuse, în manua-lele de botanică, trandafiri fotografiaţi sau desenaţi în alb-negru. Dar pînă atunci nu văzuse un tran-dafir adevărat, tridimensional, nu ţinuse niciodată un trandafir în mînă şi nu simţise parfumul unui trandafir natural. Ridică floarea, prinzîndu-i cu multă grijă tija între arătîtor şi degetul roare, îi
211
mîngăie petalele catifelate, îşi îngropă adănc nasul între ele şi inhală parfumul - parcă ar fi căzut în extaz. „Ce culoare are trandafirul, Mary?" o întrebă savantul şef, iar ceilalţi savanţi şi filosofi îşi ţinură din nou respiraţia.
„Habar n-am, zise Mary, şi nu-mi pasă." „Nu-ţi pasă?" strigară în cor savanţii şi filosofii. „Nu-mi pasă ce culoare are, repetă Mary. Un trandafir e un trandafir şi atîta tot1."
Mary vede roşu
— Ei bine, a sosit ziua cea mare, Dickinson! Profesorul Horatio Stigwood îşi freacă, nerăb-dător, măinile veşnic reci. Sub halatul alb de labora-
tor poartă o cravată roşie, semn al siguranţei de sine.
—Chiar aşa, răspunde, acru, profesorul Giles Dickinson,
Cei doi aşteaptă ascensorul la etajul nouă al Centrului pentru Studiul Conştiinţei de la Parcul de Ştiinţe ăl Aeroportului Stanstead, în această zi luminoasă, dar văntoasă de aprilie, din anul 2031.
— Nu mărim miza ? întreabă Sigwood.
—Nu.
— Oare am desluşit o îngrijorare în ton ? se inte-resează Stigwood, zămbind subtire cu buzele-i uscate.
— Nu sunt adeptul pariurilor, zice Dickinson. In special atunci cînd se încheie pe marginea unei ex-perienţe ştiinţifice. De data asta m-am lăsat con-vins, împotriva voinţei mele, să fac prinsoare cu dumneata.
Unping electronic vesteşte sosirea liftului. Uşile lunecă în lături şi cei doi pătrund în cubul capitonat.
1. în original, A rose is a rose is a rose is a rose, expresie idiomatică echivalentă cu „a spune lucrurilor pe nume".
212
— Anulăm pariul, dacă vrei, oferă Stigwood.
— Nu, rămăne, zice Dickinson. Sunt foarte sigur
de rezultat.
Ascensorul încetineşte la etajul patru. Dickinson
se apropie de usă.
—Atunci ne vedem în sala de observaţie, la
unsprezece, îi reaminteşte Stigwood.
— La unsprezece, repetă Dickinson şi iese din lift, fără să-i mai adreseze o privire.
Ah, minunata lume a cercetării ştiinţifice! Cîtă răbdare, cîtă dedicaţie, cîtă atenţie acordată deta-liilor! Timp de treizeci şi unu de ani Mary X a trăit încarcerată într-o celulă subterană (savanţii preferă să-i spună „apartament"). Luată de cum a venit pe lume, din sala de naşteri, cu ochii bandajaţi pe timpul călătoriei de la maternitate, ca nici un indi-ciu al existenţei unei lumi colorate să nu-i ajungă, din greşeală, la creier, via sistemul ei optic încă nedezvoltat. Hrănită, distrată şi educată de o echipă de asistenţi mascaţi, înveşmăntaţi din cap pănă-n picioare în haine albe şi negre. Iniţiată în lumea cea mare prin intermediul maşinilor creatoare de reali-tate virtuală, programate să funcţioneze exclusiv în monocromie. Instruită în ştiinţele naturii prin în.vă-ţămănt la distanţă, meditată în domeniul opticii şi al neurologiei de laureaţi ai Premiului Nobel, infor-mată despre ultimele cercetări din sfera fenome-nologiei perceptiei culorilor — ştie tot ce se poate şti despre culori, fără a fi avut experienţa reală a culorii. Toate ilustraţiile colorate din manualele şi periodicele ei au fost îndepărtate şi înlocuite cu reproduceri monocrome. Acolo unde locuieşte, nu există oglinzi sau suprafeţe reflectorizante, în care să-şi poată vedea pigmentaţia buzelor, ochilor sau părului. Se întămplă că are un păr negru ca pana corbului, buze pline, rubinii şi ochii albaştri ca cicoa-rea; de fapt, este o tănără de o frumuseţe răpitoare,
213 deşi, evident, ea nu e conştientă. Săririana Mary! Mary, Mary-n toiul verii, grădiniţa cum îţi creşte? Cu iarbă gri-cenuşie şi flori albe-n tufa neagră ce se vestejeşte.
Dar viaţa i se va schimba din acest moment. Experienţa, începută în anul 2000, cu un grant de la Fondul Mileniului al Loteriei Naţionale, este aproape încheiată. Ziua cea mare a sosit: Mary va fi eliberată din lunga hibernare incoloră, ca să se poată rezolva marea controversă referitoare la qualia. Sunt acestea, aşa cum susţin neurosavanţii ca Stigwood, simple reacţii electro-chimice din creier sau, cum insistă filosofii de teapa lui Dickinson, experienţe subiective ireductibile ale gestalt-ului uman individual, în interacţiunea sa cu mediul ? De cîteva luni, Stigwood stimulează artificial, cu electrozi, creierul lui Mary, reproducînd modelul celulelor nervoase ce se descarcă în propriul său creier la percepţia culorii roşu, aşa cum este relevat acesta de tomografia cu emisie de pozitroni şi de imaginea obţinută prin rezonanţă magnetică. Ea a descris o senzaţie despre care el i-a spus că este roşu. Imposibil de ştiut dacă aceasta corespundea percepţiei ordinare a culorii roşu. Este exact ceea ce se pregătesc să afle. La ora unsprezece fix, cînd va ieşi din locuinţa ei incoloră, Mary se va afla într-o antecameră goală, spoită în alb, care va adăposti o singură pată de culoare: în mijlocul ei, pe o masă cu tăblia de sticlă, se va găsi un unic trandafir roşu, într-o vază transparentă de sticlă. întrebarea este:
cînd va da cu ochii de el, va şti Mary că trandafirul este roşu?
La ora unsprezece fară un minut, Stigwood şi Dickinson sunt postaţi, încordaţi, în spatele ferestruicii cu vedere unidirecţională dintre camera de observaţie şi antecamera albă. Stigwood aruncă o privire la ceas şi-i face un semn din cap
214
asistentului, care apasă pe un buton de pe o consolă. In podea se deschide automat o trapă. Incet, apar capul şi umerii lui Mary, apoi şi restul corpului, pe măsură ce ea urcă scara în spirală prin care se iese din temniţă. îşi roteşte privirea, clipind din cauza luminii intense reflectate, şi vede trandafirul. Scoate un icnet de surpriză şi-şi duce măna la piept; pe urmă se apropie de floare în vărful picioarelor, ca şi cum aceasta ar fi o vieţuitoare care ar rupe-o la fugă dacă ai speria-o. Savanţii o urmăresc, abia îndrăz-nind să respire. Stau ca pe jăratic, nu din cauza insignifiantului pariu de o sută de lire sterline, ci în aşteptarea verdictului de triumf sau dezastru pro-fesional.
—Mary.
Stigwood îi vorbeşte prin Sistemul de Adresare Publică, provocîndu-i o tresărire.
—Da?
Ea cercetează camera cu privirea, căutînd să localizeze megafoanele şi nedîndu-şi sema că pane-lul opac din perete este o fereastră cu vedere unidirecţională.
— Ce vezi pe masă?
— Un trandafir.
—Ce culoare are?
Pauză. Cea mai lungă pauză pe care cei doi savanţi a trebuit s-o îndure în viaţa lor.
— Roşu, zice Mary.
Stigwood îşi repede pumnul în aer. Dickinson pare năucit. Smulge microfonul din măna lui Stigwood.
— De unde ştii? întreabă Dickinson.
— Este culoarea sîngelui.
—A sîngelui?
Este rîndul lui Stigwood să fie constemat.
— De unde ştii tu ce culoare are sîngele? Mary roşeşte.
215
— Orice femeie ştie.
Stigwood îşi dă cu pumnii în cap.
—Fire-ar a dracului, la asta nu ne-am gîndit! se vaită el.
— Problema ramăne nerezolvată, declară Dickinson, vizibil uşurat.
— Mary, zice Stigwood. Mi-e teamă că va trebui să repetăm experienţa, cu altă culoare. Eşti bună să te întorci în apartamentul tău?
— Mi-aţi promis că astăzi voi putea ieşi în lume.
— Nu mai durează decît cîteva luni. Mary ia trandafirul din vază, varsă apa pe podea
şi sparge gătul recipientului de marginea mesei. Apoi
îşi duce la găt sticla zimţată.
— Nememicilor, dacă nu mă lăsaţi afară chiar în clipa asta, am să vă arăt ce culoare are sîngele meu!
216
17
— Ai nevoie de un algoritm pentru autoconservare, spune Ralph Messenger. Mama trebuie să se iubească pe sine tot atît cît îşi iubeşte copiii, daca e să func-
ţioneze efident. Mă urmăreşti?
Se află în biroul său de la Centrul pentru Ştiinţe Cognitive, unde-i dă o consultaţie lui Carl, docto-randul german. Este mijlocul dimineţii, vineri, 21 martie. Carl dă grav din cap şi-şi notează. Sună
telefonul şi Ralph răspunde:
— Helen! exclamă el, plăcut surprins. o clipă, te
rog.
Acoperă receptorul cu măna.
— Cred că ajunge pentru astăzi, Carl. Ne reve-
dem săptămăna viitoare la aceeaşi oră. QK?
—Da, desigur, domnule profesor, mulţumesc, zice Carl. Pare, totuşi, puţin descumpănit, cînd îşi
adună hărtiile şi dosarele.
— Nu e ora potrivită? întreabă, neliniştită, Helen,
în urechea lui Ralph. Pot suna mai tărziu.
— Nu, nu, e OK.
Aşteaptă pînă cînd iese Carl şi închide uşa după el.
— Tocmai terminam o consultaţie. Cu ce-ţi pot fi
de folos?
— Am făcut o cerere, aşa cum m-ai sfatuit, către
Serviciile Computerizate Centrale ale Universităţii, să am acces la e-mail. Apropo, Lucy are o adresă
e-mail la birou...
— Asta este bine.
— Şi acum mi-au trimis o scrisoare, cu parola şi
o grămadă de instrucţiuni incomprehensibile.
— Unde eşti? o întreabă Ralph.
— Pe Maisonette Row, numărul cinci.
Elrăde:
—Aşa se numeşte?
— Nu, doar eu îi spnn aşa.
— Vin la tine să-ti explic, se oferă Ralph.
— Trebuie să fii teribil de ocupat... dar îmi spu-neam că vreunul dintre tinerii tăi...
— Vin în timpul pauzei de prănz. Ai nevoie de un modem şi de nişte softuri. Ce marcă şi ce număr de model are computerul?
—UnToshiba...Staisămăuit...„Satellite210". Auzi, mă cuprind remuşcările dacă-ţi fur toată pauza de masă ...
—Ai păine şi brănză în maisonetta ta?
—Da...
— Atunci invită-mă la masă. Urmează o scurtă pauză, după care:
— Bine, vino.
La 12.15 Ralph bate la uşa căsuţei lui Helen si este poftit înăuntru. Gazda îl conduce din holul minimal în living-room. El îşi pune jos servieta şi priveşte în jur.
— Cred că e prima dată c& văd o căscioară din asta. Destul de confortabilă, nu?
— Eu am făcut tot ce-am putut, zice ea, cu un gest spre ficuşi, spre posterele art nouveau de pe pereţi, spre perniţele viu colorate şi cuverturile de pe canapea şi fotolii. Numai că posibilităţile sunt strict limitate.
—Nu-mi arăţi casa?
— De fapt, asta-i toată. E după un plan ce poate fi cuprins dintr-o ochire.
—Dar are şi etaj, zice el, uitîndu-se spre scara ce porneşte dintr-un colţ al livingului.
— Nu merită văzut, spune ea. Dar dacă, totuşi, vrei...
— Păi, ca membru al Senatului ar trebui să constat ce fel de cazare le oferim oaspeţilor ca tine.
218
Helen îl conduce pe scări în sus şi se opreşte pe minusculul palier.
— Dormitorul meu, zice, deschizînd o uşă. Ralph păşeşte peste prag şi examinează o încă-pere mică, mobilată cu o masă de toaletă, un dulap în zid şi un pat dublu amplasat lîngă perete, sub plafonul oblic şi o fereastră înclinată. Patul este aproape făcut, uşile şi sertarele mobilierului sunt închise. Se văd puţine lucruşoare de-ale lui Helen, cu excepţia unui teanc de cărti pe noptieră.
— Exemplară ordine, o laudă el. Dacă aş locui aici singur, într-o săptămănă dezordinea ar fi cruntă.
— Obişnuinţa, zice Helen, ridicînd din umeri. Indică o altă uşă de pe palier: Baia şi closetul.
— Pot să văd?
Helen îi deschide uşa băii pentru inspecţie, vede o pereche de chiloţei pe podea, sub vergelele pentru prosoape, şi se repede înăuntru să-i înhaţe. Ralph zămbeşte fără să comenteze.
— Cu asta, turul s-a încheiat, anunţă ea, arun-cînd chiloţeii într-un container cilindric de poliamidă cu capac de plută, care are funcţia dublă de coş de lenjerie murdară şi scăunel. El se răsuceşte pe călcăie şi coboară scările în faţa ei.
— Vrei să mănănci acum, sau ne ocupăm mai întăi de e-mail? întreabă Helen, indicînd cu o mînă masa deja pusă, cu faţa de masă roşie, şi cu cealaltă biroul, pe care stă deschis laptopul ei, cu nişte linii ondulînd leneş pe ecran.
— Să rezolvăm mai întăi e-mail-ul. După aceea ne putem relaxa.
Scoate din servietă un modem şi două dischete şi se aşează la birou.
— Nu trebuie să plătesc pentru astea? se inte-resează Helen.
— Nu. Softul este gratuit.
— Atunci pentru modem.
— Cu complimentele Centrului.
219
— Cred că ar fi corect să plătesc.
— Pentru mine, mai bine zis pentru Stuart Phillips, ar însemna o bătaie de cap groaznică să-ţi trimitem o notă de plată.
Helen se resemnează:
— Dacă aşa stau lucrurile, bine. Mulţumesc.
— Ce parolă ţi s-a repartizat?
—Highjump pentru serviciul telefonic şi lipstick pentru e-mail.
— Hmmm, destul de bune.
—Bune?
— Uşor de memorat.
—Ale tale care sunt?
— Eu n-am nevoie de parolă pentru telefon, pentru că am acces direct la reţea, chiar şi acasă. Şi nu e bine să divulg parola mea de e-mail.
— 0, pardon, zice ea, jenată. Apoi adaugă: Dar tu o cunoşti de-acum pe a mea.
— Dacă n-aş cunoaşte-o, nu ţi-aş putea arăta cum să procedezi. o poţi schimba oricînd.
— Nu-mi fac probleme.
— Este backpack, de fapt.
— Pe cuvănt că n-am vrut s-o ştiu. Imi pare rău că mi-ai spus-o.
— N-aş vrea să crezi că n-am încredere în tine.
—Lipstick si backpack1, repetă Helen. Parcă Providerul ar suferi de stereotipia genului.
—Nu, e absolut aleatoriu, spune Ralph. Au o listă de cuvinte şi le distribuie la cerere.
li arată cum să intre, prin telefon, în reţeaua Universităţii, cum să trimită şi să primească e-mail-uri. Trece în dosarul Adrese al lui Helen adresa e-mail a lui Lucy, apoi pe a lui.
— Cum vrei să-mi spui, „Ralph" ori „Messenger"? o întreabă.
—„Messenger" răspunde ea, după un moment de gîndire.
1. Ruj de buze şi raniţă (engl.). 220
El o supraveghează şi o îndrumă cît timp ea îi trirnite, ezitînd, un mesaj de două rînduri lui Lucy, rugînd-o să-i confirme primirea. Helen apasă pe tasta „Trimite" şi textul mesajului dispare cît ai clipi din ochi.
— Teoretic, ar putea fi deja în Australia, zice Ralph. Dar e mai probabil că va întărzia, din cauza aglomerării sistemului. In orice caz, va primi azi mesajul.
—Uluitor!
— Şi totul nu costă mai mult decît o convorbire telefonică locală. Apropo, să-ţi scrii mesajul înainte de a să forma numărul de telefon. în felul ăsta, nota de plată va fi mult mai mică.
li arată practic cum să procedeze.
— îţi mulţumesc. Cred că nu pot asimila mai mult în prima lecţie. Acum încălzesc supa, să măncăm.
— Sper că nu te-ai ostenit prea mult, zice Ralph. Cînd am zis păine şi brănză chiar la astea mă refeream.
— Păi, în mare, chiar asta şi avem, răspunde Helen. Cu puţin pate şi salată verde.
— Şi supă.
— Şi supă. pînă o încălzesc, poate vrei să te uiţi la ce-au mai scris studenţii mei.
li dă cele mai bune trei lucrări despre Mary, spe-cialista în culoare.
Ralph se aşază în fotoliu şi parcurge manu-scrisele, pufnind în răs din cînd în cînd. Helen se făţăie între chicinetă şi masă.
— Ce-i sigur este că ai stors tot ce s-a putut din pictura murală a lui Karinthy, observă el, la sfîrşitul lecturii.
— Tot aşa şi studenţii. Trebuie să-ţi spun că sunt impresionată de felul cum au răspuns. Unii au făcut un efort real să se pună la punct cu partea ştiinţifică - rnai ales cei din teancul ăsta.
221
— pînă la un punct. Dar prozele lor sunt fantezie curată.
— Normal că asta sunt. Dar experienţa de găn-dire originară nu este tot o fantezie?
— Ba da, recunoaşte Ralph. Dar pune o problemă filosofică gravă, pe care povestirile sunt departe de a o trata serios.
— Ele nici nu încearcă să o abordeze. Nu le-am cerut să o discute, spune Helen. Folosesc povestea lui Mary ca să defamiliarizeze ceva ce este pentru noi de la sine înţeles, percepţia culorii — scrisul de calitate face asta întotdeauna. Pe deasupra, imită destul de abil anumite modele literare...
— Da, l-am recunoscut pe Henry James... cît şi pe Gertrude Stein la sfîrşit... Recunosc, sunt foarte bine scrise. Ai observat însă că toate demonizează ştiinţa? Oamenii de ştiinţă sunt personajele rele, cei care o închid, o exploatează, o privează de toate pe sărmana Mary. într-una dintre poveşti, chiar o omoară.
— Lucrul acesta este inerent în experimentul de gîndire originar, îl contrazice Helen. Este primul aspect la care se gîndeşte orice persoană normală care aude povestea pentru întăia oară - teribilul destin al sărmanei fete, închisă într-un univers monpcrorn din copilărie pînă la maturitate, numai ca să satisfacă o curiozitate ştiinţifică... Supa este gata, dacă vrei să vii la masă.
Supa este de roşii cu busuioc, servită cu un benghi de smăntănă şi ciabatta caldă.
— Mm, delicoasă, decretează Ralph, după prima înghiţitură. Sper că n-a ieşit dintr-o conservă sau o cutie de carton.
— Nu. Bucîtăria este dotată şi cu un mixer, spre norocul meu.
— Şi ce mai gamă de brănzeturi! exclamă el, privind cu jind platoul.
222
— Doar ce s-a întămplat să am în frigider. Ce vrei de băut? Apă minerală?
— N-ai cumva o bere?
Faţa lui Helen se înnegurează.
— Nu ţin bere în casă. Personal, nu beau. Am o sticlă de Beaujolais, dacă...
— De ce nu? De obicei nu beau vin în mijlocul zilei, dar ce naiba! Azi e vineri. Şi cred că aş insulta brănza Stilton dacă aş bea la ea apă minerală.
Aşa că Helen aduce sticla de Beaujolais Villages, Ralph o destupă cu un tirbuşon de modă veche şi umple două pahare.
— Sănătate, zice.
— Sănătate.
Mănăncă în tăcere. Apoi Helen întreabă:
— Ce mai face Carrie?
— Foarte bine, mulţumesc. E ceva de romanul ei? Poţi fi sinceră cu mine, n-am să te părăsc.
— Cred că e promiţător, răspunde Helen. Absolut promiţător.
— Perfect, zice Ralph. Exact ce-i trebuie lui Carrie, un proiect care să-i aparţină, în care să-şi găsească împlinirea. Beaujolaisul tău e chiar foarte bun. E voie?
Ridică întrebător sticla.
— Bineînţeles.
Ralph umple ambele pahare pînă sus.
— Dar tu, lucrezi la ceva în momentul ăsta? o întreabă.
—Nu.
—Nu scrii absolut nimic?
— Nimic. Cu excepţia jurnalului.
—Unjurnal?
— De cînd a murit Martin nu sunt capabilă să mai scriu romane.
— înţeleg.
Ralph îşi mai taie o felie de Stilton.
— Atunci îţi faci însemnări despre noi toţi?
223
— Nu, nu, zice Helen, uşor stănjenită. Bineînţeles că nu.
—Vrei să spui că n-ai scris nici un cuvinţel despre mine în jurnal? o întreabă el, zămbind şi privind-o drept în ochi. Aş fi nespus de umilit, dacă te-aş crede.
— Păi... inevitabil... conţine referinţe la oamenii pe care i-am cunoscut aici... oameni care s-au purtat frumos cu mine, cum sunteţi tu şi Carrie, dar...
Helen lasă fraza neterminată.
— E doar o modalitate de a-mi cultiva muşchii narativi. Altminteri, s-ar atrofia. Mă străduiesc să scriu cîte ceva în fiecare zi. N-are importanţă pe ce subiect.
—Recent, am început şi eu să ţin un fel de jumal, se destăinuie Ralph.
—Vorbeşti serios?
E rîndul lui Helen să pară mirată.
— A început ca o mică investigare a conştiinţei, ca un fenomen la persoana întăi. Ideea e să obţin nişte date neprelucrate. Pur şi simplu mi-am dictat gîndurile, aşa cum îmi veneau, unui reportofon.
— JSă înregistrăm atomii aşa cum cad peste minte şi în ordinea în care cad."
—Exact. Cine a spus-o?
— Virginia Woolf.
— Sunt totuşi sigur că n-a procedat întocmai. Pariez că a schimbat ordinea cum i-a venit bine.
— Da, probabil că da.
— Şi a descris totul într-o proză splendidă, re-scriind de multe ori.
— Da, dar scopul ei era să producă o iluzie.
—Ah, sigur, dar eu nu încercam să produc o iluzie, eu urmăream chestia adevărată, zice Ralph. Numai că e greu — de fapt, imposibil. Creierul ordo-nează $i revizuieşte de nenumărate ori pînă să-ţi iasă primele cuvinte pe gură.
— Inseamnă că ai renunţat la experienţă ?
224
— Nu, mai dictez cîte ceva, din cînd în cînd. A devenit un obicei.
— Iţi faci însemnări despre mine?
— Da, zice el, fară şovăire.
—Atunci, suntem chit, spune Helen, golind paharul.
Ralph se întinde peste masă ca să l-l umple.
— Nu mai pune, zice ea, dar nu-l opreşte. Ralph scurge restul de vin în paharul propriu.
— Mă bucur că m-ai invitat la masă. Credeam că eşti supărată pe mine.
— De ce să fiu supărată?
— Păi, după conversaţia de la petrecere, din biroul meu... Şi a doua zi, la Horseshoes, am avut impresia că mă eviţi.
— Nici n-aş fi venit la Horseshoes dac-aş fi vrut să te evit.
— Aşa e, chiar cu gîndul ăsta mă îmbărbătam şi eu. Urmează o scurtă pauză, cît timp Helen îi rumegă remarca.
—Vrei puţină cafea? îl întreabă.
— Imediat. Deocamdată să ne savurăm ultimele picîturi de vin.
Helen soarbe şi înghite.
— N-o să fiu bună de nimic după-amiază. o să adorm.
—Ce idee bună! zice Ralph, zămbind obraznic, Şi mie mi-ar prii o siestă.
— N-ai de lucru după-amiază? îl întreabă ea, pe acelaşi ton frivol.
— Tot ce am este o şedinţă de Comitet plictisi-toare, peste care sunt foarte dornic să sar. Ne putem duce sus, în dormitoraşul tău elegant, să ne întin-dem puţin.
Helen învărte încet vinul din pahar.
— Ţi-am spus, Ralph, că nu vreau o idilă cu tine.
— De ce să nu vrei ?
— Nu sunt de acord cu adulterul.
225
— Nu mă supar, dacă niotivul nu este că nu simţi nici o atracţie pentru mine, glumeşte Ralph. Helen nu răspunde.
— Eu te găsesc extrem de atrăgătoare, Helen. Cred, de fapt, că încep să mă îndrăgostesc de tine.
— Probabil că te îndrăgosteşti una-două, zice ea, sec. Pe Marianne o iubeai?
—Ţi-am spus că nu era decît o hărjoneală. Am început să ne pipăim la o petrecere, după ce băuse-răm amîndoi mai mult decît trebuia, iar după aia a devenit un fel de joacă, în care ne complăceam ori de cîte ori ne întălneam în societate. Nu vorbeam niciodată despre asta. Dar pînă şi cel mai plicticos dineu se transforma în ceva palpitant. Era echi-valentul emoţional al saltului cu coarda elastică -îţi dădea senzaţia unui abandon nepăsător, dar, în realitate, eram amîndoi străns legaţi. Nici nu s-a pus problema să trecem dincolo de mozoleală. Cînd mă îndrăgostesc, eu vreau să fac dragoste, mai spune el, privind-o, sincer, drept în ochi. Şi am convingerea că sunt un amant desăvărşit.
— Cred că ar trebui să punem capăt acestei con-versaţii, zice Helen, fără să se mişte de pe scaun.
— Ne-am putea duce sus, să nc dezbrăcăm şi să ne întindem pe patul tău şi să facem dragoste foarte încet, foarte tandru, să adormim după aceea unul în braţele celuilalt şi să ne trezim odihniţi şi refăcuţi. N-ar afla nimeni, niciodată.
— Nu, zice Helen. Nu vreau.
—De ce? Eşti conştientă că între noi există o atracţie reciprocă. S-a întămplat încă din prima seară cînd ne-am cunoscut, de cum te-am zărit la Richmonzi. în probleme din astea nu mă înşel. Sen-timentul brusc de plutire, simpla încîntare că există o altă persoană atît de răpitoare... Şi tu te-ai simţit la fel, să nu minti. în timpul mesei, te-am surprins de cîteva ori privindu-mă.
226
— Nu putem face ce vrem noi fără să ţinem seama de ceilalţi, zice Helen.
— Dacă la Carrie te referi...
— Da, la ea.
— N-o să se supere, dacă suntem discreţi,
— Cum adică?
— Carrie nu e proastă. Ştie că majoritatea bărbaţilor nu le pot fi sută la sută fideli nevestelor lor. Ştie că eu sunt mort după sex. Dar nu mă ţine din scurt. Nu mă caută prin buzunare. De-aia a rezistat căsnicia noastră.
— Carrie mi-e prietenă, zice Helen. Nu vreau s-o trădez.
Ralph oftează.
— Dar ne trădăm unii pe alţii mereu, Helen, ştii perfect de bine. Există o mie de lucruri pe care nu i le-ai spune lui Carrie cu nici un preţ. De ce să facem din acest lucru un fetiş?
— Aşa sunt eu. De vină este poate educaţia mea catolică.
— Dar acum nu mai crezi în toate aiurelile alea. Nu poţi fi convinsă că vei merge în lad fiindcă într-o după-amiază, după un prănz delicios, ai mers cu mine sus în dormitor şi ţi-ai pus-o foarte plăcut? Sau eşti?
—Nu, dar...
— Nu-i mare lucru, Helen. Oamenii şi-o trag tot timpul, peste tot în lume şi foarte mulţi, poate majoritatea, nu sunt soţ şi sotie. Nu-i decît ceva foarte plăcut, un lucru pe care-l faci cu o persoană care-ţi place. Este actul omenesc suprem, să te regu-lezi fără constrîngeri, nu pentru că eşti în călduri, sau în oestrus ca un animal, ci pentru că vrei să oferi şi să primeşti plăcere.
Helen se ridică în picioare şi pune farfuriile mur-dare una peste alta.
—Am să fac o cafea, după care e mai bine să pleci la şedinţa ta de Comitet.
227
Ralph se uită la ceas.
la caf^ e să ajung la şedlntă'va trebui să ^"t
— Cum vrei.
Con^î? sigură că nu vre1 să sar P^ ^nţa de
— Absolut sigură
c^sr'să ştli-sunt slgur că ar fi ^t...
sonSe8'0813 de pe scaun ^51 adună lucruri1^ Per-
—Atunci, ne vedem duminică
ăstaTzTeH^ vin la Horseshoes în weekend^
in.tTtu^e1: eşti a?teptată- Esti invita^ ^- "
— Mai vedem, zice Helen. 7- Mulţumesc pentru masă
rntinde măna şi Helen i-o ia. îi ridică măna la buze şi-i sărută degetele.
-— Pe duminică, zice.
18
Vineri, 21 martie. Ralph tocmai a plecat, după ce a încercat, fără succes, să mă atragă în pat cu el. Dar n-a lipsit mult să reuşească — a fost mai aproape de izbîndă decît îşi închipuie. Dacă m-ar fi văzut azi-dimineaţă, cu cîtă frenezie mă pregăteam pentru sosirea lui, şi-ar fi apreciat mai bine şansele.
I-am telefonat pe la unsprezece, cerîndu-i ajutor cu e-mail-ul, iar el s-a autoinvitat prompt la masă. Numai păine şi brănză, mi-a spus. In frigider aveam un boţ de brănză Cheddar veche şi nimic altceva, aşa că am dat fuga la supermarketul din campus şi m-am aprovizionat cu Stilton, Gruyere şi chevre1, pate de Ardennes, salată şi roşii pentru supă. Pe urmă am dat cu aspiratorul prin toată casa, am dereticat în living-room, mi-am străns lenjeria pusă la uscat pe sfoara de deasupra căzii, am schimbat cearşafurile. (De ce? Fiindcă se vedeau de sub pla-puma prea mică şi arătau folosite, cel puţin aşa mi-am spus, dar cine ştie ce idei clocoteau în subconştientul meu - şi, oricum, de ce să fi presupus că el va vedea cum arată dormitorul meu? Deşi, pînă la urmă, a insistat de cum a intrat să fac cu el turul complet al casei, inclusiv baia, în care se găsea, pe podea, o pereche de chiloţaşi scăpaţi neob-servaţi de mine.)
Deja transpiram abundent din cauza efortului, aşa că am facut al doilea duş pe ziua de azi şi m-am hotărăt să mă spăl şi pe cap, după care m-am schimbat - de două ori, fiindcă bluza şi fusta pe care le-am îmbrăcat întăi mi s-au părut prea elegante
1. Brănză de capră (fr.).
229
pentru aşa o ocazie, in special încoronate de coama mea de păr proaspăt spălat, aşa că mi-am con-fecţionat o înfăţişare obişnuită, cu o cămaşă largă denim, purtată peste pantaloni. Doream să-i fac o impresie bună, fără să emit semnale. Nu că Ralph ar fi avut nevoie de încurajare. Sunt absolut sigură că a venit la mine cu intenţia fermă de a mă seduce şi că rugărnintea de a-i arăta casa n-a fost decît un pretext ca să se familiarizeze cu topografia domes-tică — să recunoască terenul, cum spun, sau spuneau cîndva, spărgătorii din romane.
„A seduce" e alt cuvănt care suna astăzi teribil de demodat şi de literar, sugerînd fecioare deflorate şi reputatii feminine ruinate, amintindu-ţi de Parnela lui Richardson1 care-şi apără „virtutea" împotriva domnului B., dar nu mă pot gîndi la unul mai bun, deocamdată. La urma urmei, a încercat să mă ducă în pat, iar eu am rezistat tentaţiei. Fiindcă nu există îndoială: am fost tentată. Este primul bărbat întălnit după moartea lui Martin de care mă simt atrasă fizic, împreună cu care îmi pot imagina că sunt întinsă, goală şi cu membrele încolăcite înjurul lui, fară ca imaginea să-mi pară ridicolă sau respin-gătoare. In ultimul an au existat cîteva ocazii — întălniri literare şi aşa mai departe - cînd am sporovăit mai mult cu cîte un bărbat şi poate de-veneam cam îndrăzneaţă din cauza alcoolului, aşa că dădeam impresia că flirtez mai mult decît doream s-o fac, iar apoi îmi dădeam seama, speriată, că el îşi calcula şansele de a mi-o trage şi atunci îngheţam imediat, sau îi făceam semn cu măna unui amic inexistent din celălalt colţ al sălii şi mă repe-zeam la el să-l salut, sau găseam un alt pretext... odată l-am lăsat pe un biet nătăfleţ - un librar mai în vărstă, cu dinţi galbeni şi păr în pavilioanele
1. Trimitere la romanul sentimental Pamela sau virtutea răsplătită (1740), de Samuel Richardson.
230
urechilor — să-mi ţină paharul de vin pînă ină duc la toaletă, dar în loc să mă întorc la el mi-am luat haina de la garderobă, m-am furişat afară şi am chemat un taxi, cu care m-ain dus singură acasă, chiţcăind, vinovată, în sinea mea.
După anii lungi de sex monogam cu Martin, mi se părea de neconceput să o iau de la început cu un alt bărbat, un străin. Ne obişnuiserăm atît de mult să fim împreună, îmbătrămserăm împreună, eram înţelegători cu imperfecţiunile celuilalt, ne înţele-geam reciproc necesităţile, ne cunoşteam preferin-ţele, înclinaţiile şi antipatiile, iar dacă se întămpla odată ca el să-şi piardă erecţia, sau dacă eu nu ajungeam la orgasm, nu conta, el nu se ruşina, eu nu mă prefăceam, ştiam amîndoi că vor fi nenumă-rate alte ocazii. Este nevoie de timp ca să con-struieşti o astfel de relaţie, e ca atunci cînd înveţi o limbă nouă. Şi cum să te porţi cînd te trezeşti faţă în faţă - un trup gol lîngă alt trup gol - cu un necunoscut care nu vorbeşte limba ta, ci pe a lui? N-are haz să te întorci cu gîndul la trecut, la tine-reţea ta promiscuă, ca să găseşti un model de com-portare. Privite retrospectiv, îinpreunările frenetice, timide, solemne, temătoare sau la betie din dormi-toarele colegiilor sau din garsonierele sordide par ceva foarte superficial. Cît de avăntaţi erau băieţii, cît de nerăbdătoare erau erecţiile lor tremurînde, cît terminau de repede, cît de dezamăgitoare erau, în mare, senzaţiile proprii, chiar dacă nu recunoş-teai în sinea ta, cît de puternic era sentimentul eliberator, sentimentul că ai ajuns la maturitate, că ştii în sfîrşit ce înseamnă sexul. Martin a fost primul bărbat care a făcut dragoste cu mine încet, primul care mi-a provocat un orgasm adevărat — şi, pînă azi, singurul. Avea capacitatea de a fi foarte senzual. Cînd avea chef de dragoste îi puteai citi în ochi, se vedea după umbra zămbetuluijucăuş din colţul gurii. Intuiesc aceeaşi capacitate şi la Ralph Messenger.
231
Da, m-am simţit tentată — cu atît mai mult cu cît m-a curtat cil cuvinte -meşteşugite, cum ar fi facut un poet renascentiet cu feciorelnica sa stă-pănă. N-a încercat să mă sărute, deşi tot timpul m-am gîndit că ar putea-o face — poate că ştia că speram în sinea mea că va încerca, şi mă dezamăgea premeditat, ca să-mi stărnească dorinţa... Dar nu m-a sărutat la sosire, n-a încercat să mă ia în braţe sus, în dormitor, n-a propus să ne mutăm pe canapea după ce am terminat de măncat. A fost un gentle-man desăvărşit. Doar că mi-a propus, flegmatic, să mergem sus şi, cum s-a exprimat el, „să facem dragoste foarte încet, foarte plăcut". Dnmnezeule,
numai faptul că aştern pe hărtie cuvintele acestea mă face să juisez.
Oare avea dreptate? Mi-am refuzat oare o experienţă plăcută, din care aş fi ieşit „reconfortată şi reînnoită"? Dumnezeu mi-e rnartor că mi-ar prinde bine puţină reconfortare de felul acesta — corpul meu tănjeşte după îmbrăţişări, mîngăieri şi alintări- Mă gîndesc uneori că miza luptei mele cu Ralph Messenger este chiar sufletul meu - la propriu, fiindcă, după el, aşa ceva nu există. Nu există, în sensul unui sine imortal, esenţial, care dă socoteală Creatorului pentru acţiunile sale. „O, admit că ai un suflet muritor. E doar un alt fel de a descrie conştiinţa de sine." lar conştiinţa de sine este o ficţiune, un epifenomen al surplusului capaci-tăţii cerebrale. Aşa că de ce să fii cuminte? La ce bun să-ţi refuzi plăcerea? ,f)acă nu există Dumnezeu, totul este permis", spune unul dintre Karamazovi. Să fie adevărat? Atunci de ce nu omo-răm, nu tăliiărim, nu siluim şi nu trişăm tot timpul? Interes personal luminat, spun materialiştii - recu-noaşterea faptului că ne sporim şansa de a supravieţui prin acceptarea constrîngerilor şi sancţiunilor sociale. Civilizaţia, cum remarca Freud, se bazează pe represiune. Nu şi în sfera
232
sexului, aici lucruruile nu mai stau aşa, susţin cei fără Dumnezeu. Nimeni nu mai poate pretinde că sexul de plăcere trebuie limitat la căsnicia monogamă. E adevărat? Nu şi dacă dăm crezare literaturii contemporane. Acolo se pare că există la fel de multă gelozie, supărare şi amărăciune gene-rate de infidelitate ca totdeauna.
Dacă aş putea fi sută la sută sigură că soţia sa nu va afla niciodată şi deci că nu va avea de suferit, poate că aş face dragoste cu Ralph, dar o astfel de certitudine matematică nu poate fi garantată nici-odată în relaţiile umane, Şi nu numai sentimentele lui Carrie trag greu la cîntar. în mod curios, simt că aş întina amintirea lui Martin, sau amintirea ma-riajului nostru, dacă prima mea experienţă sexuală de după moartea lui ar fi una adulterină. Nu con-tează dacă acest gînd este iraţional, poate chiar superstiţios.
233
19
Ana are mere ... sau să spun un spectrofotometru? Şi cealaltă poezie cum suna? Mary, Mary, quite contrary ... nu, solitary1, Helen a fost cea contrară, vai ... crezusem că a dat norocul peste mine cînd mi-a telefonat azi-dimineaţă şi m-a invitat la masă- da, bine, tehnic vorbind presupun că m-am autoinvitat, dar totuşi... a fost un fel de semnal, vă rog domnule savant computerist, o puteţi ajuta pe sărmana de mine cu e-mail-ul ... şi telefona de acasă, nu de la servici ... în mod deliberat mă abţi-nusem s-o mai caut după acel weekend ... odată am văzut-o de la distanţă în campus şi i-am făcut cu măna, fără să mă opresc, prefăcîndu-mă grăbit ... Aşteptam să văd dacă va face ea prima mişcare şi a făcut-o ... Aparenţele erau promiţătoare cînd am ajuns acasă la ea, se vedea de la o poştă că dere-ticase în cinstea mea, totul era curat şi aranjat ca într-o expoziţie, cu pernuţe bine umflate pe canapea, cearşafuri curate şi apretate pe pat - un pat dublu, mi-am notat cu satisfacţie - şi o pereche de chiloţaşi anume uitaţi în baie ... cel puţin aşa am crezut atunci, dar poate că m-am înşelat, o fi fost o scăpare autentică. în orice caz, i-a suflat de sub nasul meu cu multă îndemănare, abia am apucat să văd că erau nişte simpli chiloţi de bumbac alb, nimic ca setul de lenjerie de satin, de culoarea piersicii, al Marthei ... E sigur că a vrut să mă vadă, dar, din nefericire, îşi face încă scrupule să se culce cu mine ... Păcat, chiar îmi place de ea.
1 Mary, Mary oarecum contrară... solitară (engl.). 234
Aşa că după-amiaza, în loc de amor, am avut parte de trei ore de plictiseală mortală la comisia Senatului ce lucrează la compatibilitatea modulară inter-facultăţi, unde ni se cerea să găsim o formulă prin care să ne asigurăm că un curs de la, să spunem, Facultatea de Studii Comunitare presupune la fel de multă muncă şi merită aceeaşi evaluare ca un curs de la, să zicem, Ingineri Electronică, aşa încît Universitatea să-şi poată pune pe piaţă noua diplomă de Studii Interdisciplinare ... diploma „Alege şi Amestecă", cum h spune secretarul-şef, care se presupune că ne va face competitivi la bazarul anual al înscrierilor şi va salva fondurile Universităţii ... Sondarea pieţei a stabilit, se pare, că există o nişă neocupată pentru dubla specializare care să-i permită studentului să combine discipline aflate la polii opuşi ai plajei curiculare, fizica nucleară cu analiza telenovelelor, biologia moleculară cu miste-rele medievale ... Trebuie să recunosc că ideea este ademenitoare pe hărtie, în special pe hărtia albă, cretată, a broşurii Universităţii, cu ilustraţii color, dar unele materii sunt mult mai dificile decît altele şi majoritatea nu pot fi studiate corect dacă sunt izolate, dar nu mi-am făcut prea mulţi amici azi după-amiază cînd am atras atenţia asupra acestui fapt ...
Este ora 5.30, vineri, 21 martie, iar eu îmi omor timpu] la birou pînă la şase, cînd mă întălnesc cu Carrie ca să ciugulim ceva la Arts Centre Cafe, înainte de a merge la un concert .... Se cîntă, cred, Haydn şi Mozart ... Biletele le-a rezervat Carrie ... pierdere de vreme, după mine ... îmi place să am un fond muzical, cînd lucrez la ceva, dar nu să stau priponit într-o sală de concert ... După primele măsuri, gata, mi-am luat zborul, încep să visez, îmi vin asociaţii libere de idei ... fără îndoială, n-am cine ştie ce cunoştinţe muzicale, dar mă întreb cîţi oameni pot pretinde cagîndesc muzica în timp ce o
235
ascultă ... pariez că foarte puţini... Să ne imaginăm că punem cîte o sărmă în fiecare creier din sala de concert şi urmărim apoi scanarea — ar rezulta tipare identice? Teribil ce mă îndoiesc ... iar dacă ai putea să descarci conţinutul semantic al activităţii lor cerebrale prin tehnica digitală şi să-l decodezi şi printezi, cinci sute de oameni care audiază aceeaşi compoziţie muzicală, pariez că ai obţine cinci sute de fluxuri de gîndire total diferite şi unice, dar toate la fel de incoerente, de nedisciplinate şi de surprin-zătoare ca visurile ... un amestec de felurite gînduri şi senzaţii, banale, serioase, erotice ... oare-am încuiat uşa din spate, îmi place eşarfa femeii ăleia, nasul concertmaistrului picură, trebuie că e răcit, am indigestie, să nu trag vănturi, partea asta e pe CD-ul primit de la ea de Crăciun, să-mi amintesc să-i cumpăr o felicitare de ziua ei, violoncelista aia, o femeie care cîntă la un instrument ţinut între picioare are ceva sexi, de ce-şi tot dă dirijorul părul din ochi, de ce naiba nu se tunde, de fapt şi eu trebuie să mă tund, să nu uit să-mi reţin oră, să merg la agenţia de voiaj de lîngă mine să văd unde plecăm la anul, nu tot în Majorca, poate In Portugalia şi aşa mai departe ... Hm, nu-i rău, dar, fireşte, am trişat... dictez toate astea direct la computer, prin Voicemaster, aşa că pot corecta şi revizui din mers ... mi-a trebuit ceva timp ca să asamblez secvenţa aia ... ca Virginia Woolf?
E interesant că Helen ţine unjurnal ... Ce n-aş da să ştiu ce scrie în el ... Ce-ar fi să-i propun un schimb dejumale ... ah, ce o idee! Gîndurile mele contra alor ei ... ar fi oare tentată, mă întreb? Desigur că mi-ar curma definitiv speranţele de a o trage în pat, o dată ce mi-ar citi amintirile licen-ţioase ... Pe de altă parte, poate că nu, nu se ştie niciodată, poate că ar excita-o ... Nu se poate şti daca jurnalul ei nu este la fel de pervers ca al meu ... Aş afla, în orice caz, ce părere are despre mine şi
236
dacă se simte atrasă sau nu şi cît de ferme îi sunt principiile ... Nu, vorbesc prostii, n-aş îndrăzni să arăt nimănui chestiile astea ... deşi pe de altă parte ... dacă aş avea jurnalul ei — trebuie să conţină şi ceva compromiţător - ar fi un fel de garanţie a con-fidenţialităţii acestui troc ... ameninţarea cu dintele pentru dinte ... distrugerea reciprocă asigurată ... nu ... prea riscant ... oricum, n-ar marşa ... Sau poate ca da?
237
20
From: R-H.Messenger@glosu.ac.uk
To: H-M.Reed@glosu.ac.uk
Subject.-E-mail
Date: Luni 24 Mar 1997 9:08:31
helen, salut, verific dacă e-mail-ul tău funcţionează ok. ai primit răspuns de la fiica ta?
ne pare rău că n-ai venit la horseshoes ieri. sper că ţi-a trecut răceala. trebuie că s-a declanşat din senin -vineri erai sănătoasă. multe mulţumiri pentru masă.
From: H-M.Reed@glosu.ac.uk To: R.H.Messenger@glosu.ac.uk Subject: E-mail Date: Luni 24 Mar 1997 10:31:13
Dragă Ralph,
Mulţumesc foarte mult că eşti drăguţ şi te inte-resezi. Da, Lucy mi-a scris şi am schimbat deja cîte două mesaje lungi. E grozav că pot ţine legătura cu ea aşa, fără efort. Multe mulţumiri că m-ai ajutat să mă „conectez" (aşa se spune?)
Răceala mi-a mai trecut, mersi. Cu cele mai bune urări, Helen P.S. De la ce vine initiala „H"?
238
From: R.H-Messenger@glosu.ac.uk To: H.M.Reed@glosu.ac.uk Subject: secret întunecat Date: Luni 24 Mar 1997 10:50:10
helen,
de la herbert, mă tem, secret întunecat pe care fac tot ce pot să-l păstrez, dar statuldeplatăuniversitar insistă să aibă toate iniţialele şi adresele e-mail se bazează pe ele. a fost numele tatei, ce reprezintă „M"?
„conectat" e bine dar pentru e-mail va trebui să-ţi deformalizezi stilul. viteza e esenţială. de exemplu nu-ţi bate capul cu majusculele fiindcă ele consumă inutil timp, apeşi pe două taste în loc de una şi nu te obosi să corectezi greşelile.
dacă stai mai bine cu răceala, ce zici de un prănz împreună măine? la casa profesorilor, 12.45 ?
ralph
From: H.M.Reed@glosu.ac.uk To: R.H.Messenger@glosu.ac.uk Subject: Marţi Date: Luni 24 Mar 1997 12:17:11
Dragă Ralph,
Iţi mulţumesc frumos, dar marţea după-amiază am un seminar şi înainte de el îmi place să petrec singură o oră liniştită.
Nu mă pot dezbăra de obiceiul de o viaţă de a corecta ortografia şi punctuaţia. „M" vine de la Mary.
Cele mai bune urări, Helen
239
From: R.H.Mesenger@glosu.ac.uk To: H-M.Reed@glosu.ac.uk Subject: M, prănz Date: Luni 24 Mar 1997 12:40:03
aha, asta explică identificarea ta emotivă cu mary, specialista în culoare.
atunci îţi convine miercuri? putem pleca din campus, dacă preferi, la un pub de la ţară. ralph
From: H.M,Reed@.glosu.ac.uk To: M-H.Messenger@glosu.ac.uk Subject; invitaţia ta Date: Luni 24 Mar 1997 16:42:18
Dragă Ralph,
Cred că ar fi mai cuminte să nu ne întălnim o vreme, mai ales nu „ă deux' (se pare că nu pot scrie cu italice în e-mail). Ţi-ai exprimat foarte clar senti-mentele. N-am să pretind că le găsesc respingă-toare, dar nu-ţi pot răspunde cu aceeaşi monedă, din motive cunoscute ţie.
Cu cele mai bune urări, Helen
From: M.H.Messenger@glosu.ac.uk To: H-M.Reed@glosu.ac.uk Subject: ridicol Date: Luni 24 Mar 1997 16:50:49
helen, ce spui tu este ridicol. nu accept „nu" ca răspuns. n-am de gînd să te hărţuiesc. îţi admir mintea la fel de mult ca trupul. îmi place să fiu cu tine. îmi place să facem pase cu ideile.
ralph
240
From: H.M.Reed@glosu.ac.uk To: M.H.Messenger@glosu.ac.uk Subject: idei Date: Luni 24 Mar 1997 17:31:02
Dragă Ralph, Nu putem face pase cu ideile prin e-mail?
Helen
From: M.H.Messenger@glosu.ac.uk To: H-M.Reed@glosu.ac.uk Subject: propunere Date: Marţi 25 Mar 09:21:25
ok. voiam să-ţi propun ceva abia în timpul mesei, dar iată despre ce este vorba: ce-ar fi să facem schimb de jurnale? eu ţi-l arăt pe-al meu, tu mi-l arăţi pe-al tău — complete, necenzurate, nerevizuite. ce zici?
ralph
From: H.M.Reed@glosu.ac.uk To: M.H.Messenger@glosu.ac.uk Subject: propunerea ta Date: Marţi 25 Mar 1997 11:21:19
Dragă Ralph,
Ce idee nemaipomenită. Nici prin gînd nu-mi trece. Jurnalul meu e numai pentru mine. Nu am intenţia de a-l publica vreodată. S-ar putea ca într-o bună zi să mă inspir din el pentru a scrie proză, dar foarte selectiv, cu multe deghizări şi transformări. N-a fost scris pentru alţi ochi decît ai mei.
Helen
241
From: R.H.Messenger@glosu.ac.uk To: ILM.Recd@glosu.ac.uk Subject: propunerea mea Date: Marţi 25 Mar 1997 12:26:53
helen, aceleaşi lucruri sunt valabile şi pentru jurnalul meu. la începit am crezut că-l pot folosi ca bază de date, ca să ilustrez progresele făcute în cercetările despre conştiinţă dar mi-am dat seama curînd că nu voi putea publica niciodată o bucată substanţială din el, este prea compromiţător. cred că asta ar putea reprezenta o difikultate fundamen-tală în studiile despre conştiinţă, faptul că nimeni nu îndrăzneşte să aplice discursul la persoana a treia al ştiinţei la fenomenologia la persoana întăi a propriei lor conştiinţe în stare crudă...
am vorbit înainte de asta despre secretomanie care este o trăsătură esenţială a c-ţei, despre faptul că gîndurile noastre ne sunt cunoscute numai nouă. acesta este uneori un motiv de satisfacţie, ne dă sentimentul unei identităţi unice, gîndesc, aşadar exist. uneori duce la solipsism, la ideea cam înfrico-şătoare că poate numai gîndurile mele sunt reale... m ambele cazuri lucrează împotriva proiectului IA, care trebuie să plece de la presupunerea că că există anumite regularităţi reproductibile în arhitectra minţii. mi se pare că mi se oferă o ocazie prin coinci-denţa că amîndoi ţineam jurnale în perioada cînd ne#am cunoscut. dacă le-am schimba, fiecare dintre noi ar putea arunca o privire în mintea celuilalt, să vadă cum funcţionează. ne-am putea compara reacţiile la acelaşi eveniment. aş putea literalmente să-ţi „citesc gîndurile" şi tu pe ale mele.
Ralph
242
From: H.M.Reed@glosu.ac.uk To: M.H.Messenger@glosu.ac.uk Subject: propunerea ta Date: Marţi 25 Mar 1997 18:45:29
Dragă Ralph,
Inţeleg de ce înseamnă atît de mult pentru tine.
Dar eu ce căştig?
Helen
From: M.H.Mesaenger@glosu.ac.uk To: H.M.Reed@glosu.ac.uk Subject: propunerea mea Date: Marţi 25 Mar 1997 22:53:02
sunt sigur că un romancier, mai ales o romancieră, ar profita imediat de ocazia de a arunca o privire în capul unui bărbat, ca să vadă ce se petrece cu ade-vărat acolo. eu mi asum un risc enorm, mult mai mare decît ti-ai asuma tu, sunt sigur. ai fi indignată şi oripilată de multe dintre lucrurile ce fierb în fluxul conştiinţei mele. aproape tot timpul e ca un canal de dejecţii. e posibil ca după ce-mi vei fi citit jurnalul să nu mai vrei să vorbeşti cu mine sau să mă mai întălneşti. desigur, eu sper sincer că nu. sper că şi tu, ca şi mine, preţuieşti adevărul mai presus de orice. dacă facem acest lucru ne vom cu-noaşte reciproc mai temeinic decît orice alţi îndră-gostiţi din istorie. Ei pătrund unul în corpul celuilalt pînă la o adăncime de cîţiva inci, cu limba, degetele etc, dar noi am intra unul în capul celuilalt, ne-am poseda unul pe celălalt aşa cum nimeni n-a mai făcut-o vreodată. nu te excită ideea asta?
ralph
243
From: H.M.Reed@glosu.ac.uk To: M.H.Messenger@glosu.ac.uk Subject: propunerea ta
Date: Miercuri 26 Mar 1997 10:24:42
Dragă Ralph,
Eşti foarte convingător, dar nu, mulţumesc. Desigur, ca romancieră, sunt curioasă să ştiu cum gîndesc alţii, ce se petrece în minţile altora, şi o mare parte din meseria de a scrie constă în a-ţi imagina ce ar gîndi X sau Z într-o situatie inventată sau alta. Şi da, OK, poate că lectura jurnalului tău mi-ar da posibilitatea să înţeleg mai bine psihicul masculin, pe al tău în special. în ultimă instanţă însă cred că secretul gîndurilor noastre este esenţial pentru sinele nostru şi că ar fi extrem de periculos să renunţăm la el. Avem cu toţii gînduri murdare, ignobile, ruşinoase, aşa-i firea omului, ăsta se numea pe vremuri păcatul originar. Faptul că le putem reprima, ascunde, ţine numai pentru noi este esenţial pentru păstrarea respectului de sine. Esenţial pentru civilizaţie.
De ce este tortura atît de oribilă, atît de respingă-toare din punct de vedere moral? Nu numai din cauza suferinţei pe care o provoacă, ci pentru că foloseşte durerea carnală ca să smulgă secrete din minte, care ar trebui să fie inviolabilă.
Helen
From: M.H.Messenger@glosu.ac.uk Ib: H.M.Reed@glosu.ac.uk Subject: propunerea mea
Date: Miercuri 26 Mar 1997 11:10:12
helen, hei, n-am intenţia să te schingiuisc, vreau să facem doar o înţelegere, gîndurile tale în schimbul
244
alor mele, pentru ca amîndoi să înaintăm cu cercetarea noastră a naturii umane.
ralph
From: H-M.Reed@glosu.ac.uk
To: M.H.Messenger@glosu.ac.uk
Subject: propunerea ta
Date: Miercuri 26 Mar 1997 12:24:42
Dragă Ralph,
Regret. Contractul pe care mi-l propui are în el ceva
absolut faustic. Miroase a pucioasă.
Răspunsul meu este nu.
Cu cele mai bune urări, Helen
From: M-H.Messenger@glosu.ac.uk Tb: H.M.Reed@glosu.ac.uk Subject: propunerea mea Date: Miercuri 26 Mar 1997 12:40:12
oricum, a meritat să încerc.
sper că nu ai motiv să refuzi să vii cu noi la horseshoes în următorul weekennd. fiind paştile, vom sta mai mult. ai putea veni duminică şi să rămăi peste noapte. e şi dorinţa lui carrie.
ralph
From: H.M.Reed@glosu.ac.uk
To: M.H.Messenger@glosu.ac.uk
Subject: invitaţia ta
Date: Miercuri 26 Mar 1997 17:55:32
245
Dragă Ralph,
Vă mulţumesc mult (ţie şi lui Carrie) dar le-am Pron.s pănntilor că-i voi vizzta de Past: Sper să ;a vad pe amandoi imediat după vacanţa.
Cu cele mai bune urări, Helen
21
Joi, 27 martie. Tocmai m-am întors de la seminar. I-a venit rîndul lui Franny Smith să-şi prezinte opera — un capitol din romanul în curs de redactare, intitulat, provizoriu, Note din clasă. Le-am cerut studenţilor să-l citească înainte de oră, dar autoarea m-a întrebat dacă nu poate să facă o lectură cu voce tare, ceea ce s-a dovedit a fi o idee bună, fiindcă accentul din Liverpool a însufleţit cu adevărat dialogul. Mă întreb dacă n-ar fi bine s-o încurajez să scrie pentru radio. Nu m-am dus ca de obicei la Arts Centre Cafe să beau ceva cu studenţii, fiindcă este weekendul de dinaintea Paştilor, iar majoritatea pleacă acasă sau în altă parte într-o scurtă vacanţă şi erau nerăbdători să-şi ia tălpăşiţa. Măine, Universitatea se închide timp de patru zile. Plec şi eu, să stau cîteva zile cu mami şi tati. Plecarea a fost hotărătă de mult, de fapt, de la Crăciun, şi mi-a părut bine că am un motiv, de data asta autentic, să refuz o nouă invitaţie la Horseshoes. Voi petrece un weekend mai anost, dar cu mai multă linişte sufletească, ştiind că Ralph Messenger nu mă poate găsi, nici măcar prin e-mail (îmi las aici laptopul şi modemul).
Totuşi, nu plec la Southwold decît sămbătă. Le-am spus lui mami şi tati că mai am treburi pe aici măine, dar adevărul destul dejenant este că nu vreau să petrec Vinerea Mare cu ei. Niciodată, nici cînd eram copil, nu mi-a plăcut Vinerea Mare. Totdeauna mi s-a părut o zi ciudată şi dezagreabilă. Un soi de vacanţă - majoritatea prăvăliilor îşi trăgeau pe atunci obloanele, deşi se pare că astăzi sunt deschise — dar nu aveai voie să fii fericită sau
247
să te simţi bjne. După-amiaza ne duceam la biserică, unde statuetele, înveşmantate în robe purpurii, contrastau cu pereţii albi, ca nişte pete de cerneală scuturate dintr-un stilou uriaş. Asistam la slujba monotonă din Vinerea Mare, cu rugăciunile ei inter-minabile şi cu Adorarea Crucii (nu puteam suferi faptul că trebuia să-mi lipesc buzele de picioarele de ceraroică ale lui lisus, de pe marele crucifix de lemn, după ce un şir lung de oameni procedaseră aidoma, chiar dacă servitorul de la altar ştergea de fiecare dată saliva cu o cărpă albă — ce fel de protecţie igienică îţi putea oferi asta după a o suta ştergere?). Era şi o zi de post şi abstinenţă - pre-supun că mai este şi astăzi, probabil ultima zi de acest fel din calendar - aşa că răbdam de foame mai tot timpul, iar mami era de părere că unica masă a zilei nu trebuia să fie deloc apetisantă, aşa că pre-gătea un meniu insipid, constînd din peşte fiert în abur, cartofi natur şi varză. Seara, televizorul rămănea închis, în afară de cazul că ne uităm la vreun program religios sau la ceva foarte serios şi educativ. Din cîte ştiu, părinţii mei continuă să petreacă Vinerea Mare în acelaşi mod auster şi îi respect pentru asta, dar nu vreau să merg la liturghie şi nici să-i supăr refuzînd să mă duc. Cu priveghiul de Paşti e altceva, cu ăsta mă descurc. Aşadar, planul meu este să pornesc sămbătă dimi-neaţa devreme - e un drum oribil de lung, trebuie să trăversez Anglia pe unde este ea mai lată, dar
trag nădejde că pînă sămbătă circulaţia de vacanţă se va mai fi subţiat.
Astăzi, după oră, a venit la mine Sandra Pickering şi mi-a pus în mînă un plic A4, impre-sionant de greu şi de gros. „lată ceea ce ai vrut să citeşti", mi-a spus. „O, mulţumesc, i-am răspuns. Am să-l citesc în weekend." Am ieşit ultimele din sală, aşa că m-am simţit datoare să fac conversaţie mergînd alături de ea pe coridor. „Apropo, mi-a
248
plăcut ce-ai scris despre Mary, specialista în culoare. Foarte inteligent." „A, bine", zise ea. „Pleci în vreun loc interesant în weekend?" am întrebat-o. „Plec în Spania. S-ar putea să lipsesc de la seminarul de marţea viitoare. Abia marţi dimineaţa mă întorc, iar dacă avionul întărzie nu voi ajunge la timp." „O, nu-ţi face probleme, am liniştit-o. Petrecere plă-cută!" „Mulţumesc", zise ea, fără să-mi zămbească la rîndu-i, şi ne-am despărţit.
Plicul ei stă aici, pe masă, nedeschis. Acum că, după două săptămăni de insistenţă, am pus în sfîrşit măna pe continuarea romanului Sandrei, sunt stăpănită de o stranie ezitare, aproape de teamă, să o citesc. Cum voi reacţiona dacă personajul mascu-lin continuă să semene leit cu Sebastian din Ochiul furtunii? N-am nici cea mai vagă idee. Cred că amăn lectura pe măine. Azi, în loc să citesc, voi cina, voi bea o jumătate de sticlă de vin şi mă voi uita la televizor.
VINEREA MARE, 28 martie. A fost o zi oribilă, oribilă! Uneori am impresia că înnebunesc.
După micul dejun am deschis plicul Sandrei Pickering şi m-am aşezat comod să citesc conţi-nutul — două capitole, în total, cam cincizeci de pagini dactilografiate ordonat, la două rînduri. La început, dacă am simţit ceva, a fost uşurare. Personajul Alastair continua să-mi amintească, vag, de Sebastian (indirect, de Martin), dar am dat vina pe amintirea primelor două capitole, pentru că n-am întălnit noi trăsături de caracter care să fi fost cal-chiate după Ochiul furtunii. Povestea propriu-zisă se desfăşura destul de vioi, încît aproape că mă captiva. Şi, brusc... lovitura de trăznet. Mai-mai că şi mirosea a ars. Ba nu, metafora e neadecvată. M-a străbătut un fior rece. Am îngheţat, sufocată de spaimă. Citeam un pasaj în care personajul feminin, Tina, şi Alastair făceau dragoste a doua oară. Numai că nu era Alastair. Era Martin.
249
Toată ziua am întorş această intămplare pe faţă şi pe dos, în minte, dar aproape tot timpul parcă deliram; abia acum, că se înserează, mă simt capabilă să descriu în scris, lucid, coerent, raţional, ce am simţit citind episodul acela şi de ce.
Actul sexual este un act cît se poate de banal, de comun, repetat de milioane de oameni în fiecare zi, după cum observa Ralph, dar fiecare om are propriul său fel de a ăjunge la el, de a-I săvărşi şi de a se desprinde de el, la fel de unic şi de inconfundabil ca o semnătură sau o amprentă digitală. Această unicitate este alcîtuită din mai multe lucruri:
tempo şi secvenţe, de exemplu, precum şi felul în care se desfăşoară preludiul sau poziţia favorită. Dacă ai o relaţie pe termen lung, te familiarizezi cu secvenţa de stimuli şi reacţii a partenerului tău, iar partenerul se obişnuieşte cu a ta. Ceea ce nu înseamnă că fiecare act sexual este exact acelaşi, dar există un soi de repertoriu pe care-l construiţi împreună, ale cărui elemente le combinaţi în mod diferit cu diferite ocazii. Este, după cum scriam aici zilele astea, un fel de limbaj comun pe care-l deprind amanţii. o anurnită mişcare a membrelor vorbeşte singură: atinge-mă aici, mîngăie-mă acolo, intră în mine acum. Şi, fireşte, repertoriul poate conţine ele-mente neobişnuite sau perverse, care-i dau o iden-titate aparte.
Cînd doi indivizi pun bazele unei legături noi, fiecare vine cu ticurile şi preferinţele însuşite din relaţia cu partenerul anterior, fiind probabil ca par-tenerul mai experimentat să domine crearea noului repertoriu, cel puţin la început. Aşa au stat, fară îndoială, lucrurile cu Martin şi cu mine. Eroina Sandrei Pickering este mult mai tănără decît Alastair şi experienţa ei sexuală constă din legături , scurte şi nesatisfăcîtoare şi aventuri de o noapte. De fapt, prima lor încercare de a face dragoste este un dezastru comic, care m-a amuzat grozav. o dată,
250
după o serată de la birou, Alastair o conduce pe Tina acasă, dar refuză invitaţia ei codificată de a „urca la o cafea", Tina se pregăteşte, dezamăgită, de culcare, ia un somnifer, Alastair se răzgîndeşte, se întoarce şi sună la intrare. Tina îi dă drumul în casă, calculînd că are la dispoziţie cincisprezece minute ca să facă amor, înainte de a adormi irecu-perabil, aşa că acţionează ca o nimfomană, îi descheie nasturii cămăşii şi-i trage fermoarul de la pantaloni, după care îl împinge în dormitor, rugăn-du-l s-o posede imediat, dar, cum se exprimă ea elegant, „dă în primire în braţele lui, în mijlocul futaiului". Ingrijorat, Alastair rămăne cu ea peste noapte, iar dimineaţa devreme, cînd se trezesc, ea îi face destăinuiri despre tămpenia sa. El face dra-goste cu ea în felul lui unic.
M-am străduit să mă conving că pasajul res-pectiv reproducea descrierile senzuale dintr-o mie de romane contemporane, dar ritmul, ordinea, com-binaţiile de dezmierdări şi cuvinte de alint şoptite, delicatele complimente făcute de limba şi degetele lui Alastair zonelor erogene ale Tinei erau ca o repetare a propriei mele experienţe sexuale cu Martin. Ultima bucîţică din puzzle, ultima lovitură de ciocan (căci mă simţeam sufocată, prinsă în cursă, ca o persoană încă vie într-un coşciug al cărui capac este bătut în cuie), aparţinea fazei, post-coitum al repertoriului nostru. Martin avea ~' obicei ciudat şi destul de îndrăgit de mine: ;

întotdeauna, dar destul de des, se rostogolaiig burtă si-mi cerea să mă întind pe el, să-nH |||| ăimetric braţele şi picioarele peste trupul Silgl iitarivit de al meu, să-mi potrivesc pelvisul în rtrtattijimi^ moi ale feselor sale, relaxîndu-mă şi apăsîndu-J eu toată greutatea în saltea. Stîteam aşa minute în şir, pe jumătate adormiti, inspirînd şi expirînd ca un singur trup. Cînd am ajuns la descrierea acestei acţiuni în manuscrisul Sandrei Pickering wea,
25.K-
aruncat foile pînă în colţul celălalt al camerei, urlînd de durere şi indign.are.
Nu e nevoie aă spun că în Ochiul furtunii nu se găseşte nimic despre obiceiurile, ticurile şi încli-naţiile sexuale ale lui Martin. Nu descriu explicit în romanele mele scenele de iubire, şi chiar dacă aş face-o, n-ar fi într-o carte care şi-a luat oricum prea multe libertăţi cu personajul ce-l reprezintă pe Martin; nici el n-ar fi privit cu ochi buni treaba aceasta. Aşa că de unde îşi obţinuse Sandra Pickering materialul? Eliminînd explicaţiile supra-naturale sau din categoria percepţiei extrasenzo-riale (pe care, din timp în timp, le invocam, în cursul acestei zile oribile — Sandra Pickering ca un soi de vrăjitoare sau fiinţă cu puteri psihice anormale, în stare să-mi citească gîndurile şi să-şi însuşească amintirile mele), eliminînd, aşadar, toate teoriile iraţionale, rămănea o singură sursă posibilă: Martin
însuşi. Sandra Pickering fusese, evident, combinată cu bărbatul meu.
îmi doream mai mult decît orice pe lume să mă confrunt cu Sandra Pickering. Voiam s-o am cruci-ficată pe un perete, legată de un scaun, să o strîng de găt cu măinile rnele şi să-i smulg din piept adevă-rul. Dar ea plecase din Universitate, din Anglia, timp de patru zile. Aveam numărul de telefon al unui apartament din Cheltenham, pe care-l împăr-ţea cu cineva, şi am sunat, în caz că nu plecase încă sau îşi schimbase planurile, dar vocea care-mi răspunse confirmă că Sandra plecase cu o seară înainte şi nu, nu lăsase nici un număr la care să fie sunată în Spania.
Cel mai mult mă înnebunea gîndul că ştiam atît de puţine lucruri despre Sandra Pickering, că nu ştiam nimic care să coroboreze - sau, spre bucuria mea, să infirme - bănuielile mele. Pe urmă, mi-am spus: dosarele. Trebuie să aibă şi ea un dosar în arhiva Facultăţii, plin de date personale. Am ieşit în
252
campusul aproape pustiu. Aveam sentimentul că mă aflu într-un cimitir sau într-un oraş minier aban-donat. Toată lumea plecase în weekend, cu excepţia studenţilor străini, care nu aveau unde să se ducă sau fuseseră luaţi prin surprindere de exodul subit. Aceştia păreau uluiţi şi deprimaţi, avînd aerul că se întreabă ce naiba poate fi bun în vinerea asta1, care golise campusul ca ameninţarea unei epidemii de ciuină. Un vănt rece bătea peste pogoanele de gazon neted şi încreţea apa lacului artificial. Nu zăreai aproape nici un semn de primăvară, în afară de cîte un pălc de zarnacadele sau brînduşe, tre-murînd în vănt. M-am întălnit cu perechea de japonezi, locatarii casei de la capătul străduţei mele, care, cu paltoanele încheiate pînă sus, îşi făceau, evident, plimbarea obişnuită. Mi-au zămbit şi şi-au înclinat capetele, avînd aerul că de data asta ar sta puţin la taifas, dar eu n-aveam chef de tovărăşie;
m-am silit să zămbesc, făcînd gesturi şi scoţînd zgomote ce sugerau o treabă urgentă, şi mi-am conti-nuat, grăbită, drumul spre clădirea Umanioarelor.
Acolo, am dat peste un obstacol. Uşa principală era încuiată, iar eu n-aveam cheie. Am dat fuga la Serviciul de pază de lîngă poarta mare şi am întrebat dacă-mi poate deschide cineva uşa clădirii. Tipii de serviciu, angajaţii unei firme particulare de pază, au fost politicoşi, dar necooperanţi. Aveam autorizaţia care-mi permitea accesul în clădire în afara orelor de program? Nu, n-o aveam, nici nu ştiam că aveam nevoie de aşa ceva. în cazul ăsta, le părea rău, dar nu mă puteau ajuta. Enervată, am încercat să-mi pledez cauza, ceea ce i-a făcut mai puţin politicoşi, ba chiar mai ostili. în cele din urmă, am ieşit ca o furtună din birou, ameninţînd strident
1. Vinerea Mare se numeşte în engleză Good Friday, good însemnînd „bun", iar Friday însemnînd „vineri".
253
şi inutil că voi înainta o plîngere. Intoarsă la maisonette, mi-am pregătit, stîngaci, ceva de măn-care, lăsînd supa să dea în clocot şi carbonizînd păinea prăjită, am înghiţit măncarea în silă, fără să-i simt gustul şi am încercat să citesc — imposibil. Pe urmă, mi-a venit o altă idee: ca şefal catedrei de Engleză, Jasper Richmond sigur avea chei pentru toate uşile. L-am sunat, dar mi-a răspuns Marianne. Jasper ieşise la plimbare cu Oliver. Putea să-mi fie ea de vreun folos? Nu, am răspuns, telefonez mai tărziu. „Foarte hine, a zis Marianne. îi spun cînd se întoarce." Vorbise pe un ton rece, circumspect. Poate că distinsese o notă de isterie în vocea rnea.
Jasper mi-a telefonat pe la trei. Avusesem timp să inventez şi să repet o poveste plauzibilă privind motivul pentru care voiam să împrumut cheile de la clădirea Umanioarelor şi de la secretariatul Englezei, cu dosarele conţinînd datele personale ale studenţilor. El s-a oferit să vină cu maşina în campus ca să mă ajute, dar eu am insistat să merg singură după chei, promiţînd să le restitui seara. După nici o jumătate de oră, sunam la uşa sa. Pe drum, tre-cusem prin cîteva sătucuri cu ciorchini de maşini parcate în jurul bisericilor şi capelelor, semn că serviciul divin era în plină desfăşurare; altminteri, drumurile erau goale şi liniştite. Uşa mi-a deschis-o OIiver. „Bună, Helen Reed, m-a salutat el, înainte să mă fi prezentat. Ai mai scris vreun roman în ultima vreme?" „Nu, n-am scris", i-am răspuns. „Nici Egg n-a scris, zise el, fiindcă Milly se vede cu O'Donell. lar Miles e gelos fiindcă Anna îl favo-rizează pe Jerry." A apucat să-mi îndruge mai multe altele despre stadiul la care ajunsese intriga seria-lului This Life pînă să apară Jasper din biroul său ca să mă scape de el şi să-mi dea cheile, Am refuzat ceaşca de ceai oferită şi m-am întors direct la Uăiversitate, cu maşina.
254
Am parcat lîngă clădirea Umanioarelor, dar am rămas în maşină, ascunsă după geamurile ei mate, pînă şi-a făcut paznicul rondul, de teamă să nu mă împiedice să folosesc cheile împrumutate, fiindcă nu aveam permis. Pe urmă m-am strecurat în clădire ca un hoţ şi am luat liftul pînă la etajul zece. Nu mă simţeam deloc în largul meu în imensa clădire goală, în care fiecare sunet produs de mine reverbera amplu: paşii de pe pătratele de linoleum, pocnetul surd al uşilor de la scara de incendiu care se închideau automat în urma mea, clinchetul cheii în broasca uşii secretariatului catedrei de Engleză, rostogolirea mecanică a sertarelor fişierelor. Inspi-ram adănc, străduindu-mă să rămăn calmă.
După numai cîteva minute de căutare, am găsit dosarul Sandrei Pickering. Nu conţinea cine ştie ce:
cererea de înscriere, CV-ul, raportul lui Russell Marsden despre activitatea ei din primul semestru -dar mie îmi ajungea. Acolo, în CV-ul ei, se găseau toate dovezile de care aveam nevoie. între 1993 şi 1994 fusese angajata BBC-ului din Londra, în calitate de asistentă de cercetare, cu contract, şi lucrase la documentare radio.
Luni, 31 martie. Tocmai m-am întors de la Southwold, după o călătorie lungă şi obositoare cu maşina, pe şosele congestionate de autoturismele ce reveneau din weekend. N-a fost o vacanţă prea grozavă - dispoziţia mea nefiind deloc sărbă-torească — dar mi-a făcut bine să evadez cîteva zile din Stalag Glosu, iar Southwold este un locşor foarte drăguţ, pe care îmi face totdeauna plăcere să4 revăd. Este, fără îndoială, locul ideal unde să locuiască la pensie mami şi tati. E adevărat că ei au fost „pensionari" aproape toată viaţa lor de adulţi, dar acum încep să arate cu adevărat bătrăni.
La naşterea mea, mama avea patruzeci de ani, aşa că am fost, cred, o „greşeală", poate una dintre
255
multele rateuri ale metodei ritmice de controlare a naşterii. A rămas un mister pentru mine cum reuşiseră să limiteze la două numărul odraslelor de dinaintea mea, ţinînd seama că ei aparţineau unei generaţii de catolici docili şi obedienţi, care acceptau fără să crăcnească cerinţele bisericii în problema respectivă. Nu i-am întrebat, fireşte. Acasă, nu se discuta niciodată despre sex, la modul personal. Bănuiesc că nici nu făceau dragoste prea mult, că, în viaţa lor conjugală, libidoul era mai mult sacri-ficat pe altarul Credinţei şi că, dată fiind vechimea căsniciei lor, momentul m care mă procreaseră fusese un eveniment cu frecvenţă relativ rară. Ar fi fascinant să aflu ce anume îl provocase. Vreo sărbă-torire fericită în familie? Vreo excursie euforică în concediu? Vreun film senzual, văzut întămplător la TV? Nu, sigur că n-a fost asta - cînd locuiam cu ei, mami îi cerea întotdeauna lui tati să se „întoarcă pe cealaltă parte" dacă apărea ceva fie şi uşor lasciv la televizor, şi nu poruncea asta numai ca să-mi apere mie inocenţa. Martor îmi este Dumnezeu că roma-nele mele sunt destul de reţinute, judecînd după standardele contemporane, dar ştiu, din unele remarce accidentale, că mami şi tati le găsesc cam deochiate, „cam... ştii, draga mea,... directe... desi-gur, noi suntem de modă veche..." Nu insist. Niciodată nu discut cu ei despre cărţile mele: aş prefera să nu le citească deloc, din motive pe care i le-am explicat deunăzi lui Emily.
Cînd am mai crescut, mami şi tati mi s-au părut întotdeauna mai bătrăni decît părinţii prietenilor mei - semănau mai mult cu bunicii altor copii. lar acum îţi dau impresia că nu apartin prin nimic lumii moderne - lumea telefoanelor celulare, a body-pier-cing-ulm, a concubinajului şi a folosirii drogurilor pentru distracţie; Southwold, cu şirurile lui de căsuţe de lemn viu colorate, cu faţa spre mare, cu bizarele-i ceainării de pe vremuri, cu căruţele cu
256
butoaie de bere trase de cai, cu legile lui împotriva căinilor, a aparatelor de radio şi furgonetelor cu îngheţată şi împotriva a orice ar putea provoca murdărie sau zgomot, cu promenada unde, în miez de vară, poţi vedea doamne purtînd ciorapi la rochiţele lor înflorate şi domni cu batiste împăturite puse elegant în buzunarele de la piept ale bleize-relor, Southwold, care a creat cu succes iluzia că timpul s-a oprit, încremenind cîndva în anii '50, li se potriveşte ca o mănuşă. Are şi o frumoasă biserică medievală, pe care tati are satisfacţia de a o considera numai un împrumut temporar acordat celor cu convingeri protestante. Desigur, pentru slujba Invierii de sămbătă noaptea noi ne-am dus la biserica catolică, mult mai puţin impresionantă, însă înţesată : „De cinci ori mai mulţi oameni decît vezi la St Edmund de Paşti", se lăuda tati şi avea, probabil, dreptate, deşi congregaţia era mai mică decît mi-o aminteam din alţi ani.
Simbolismul focului pascal, aprins într-un vas, de jăratic în preajma bisericii şi purtat în sanctuar sub forma lumănărilor aprinse, impresionează negreşit, iar unele lecturi din timpul slnjbei, mai ales cele din Vechiul Testament, sunt magnifice. N-a existat un moment în toată ziua aceea în care să nu-mi zboare gîndul la Martin şi Sandra Pickering, dar pentru o clipă am fost smulsă din necazurile mele de forţa şi elocinţa Scripturii. Mi se părea un lucru bun şi sănătos că stîteam acolo şi ascultam Cuvăntul Domnului. Dar pe urmă veni rîndul Promisiunilor de Reînnoire şi de Botez: „Tfe lepezi de Satana ? Mă lepăd. Şi de toate lucrările sale?De toate. Şi de toate promisiunile lui goale? De toate. ... Crezi în lisus Hristos, unicul Fiu al Dumnezeulu\ nostru, care s-a născut din Fecioara Maria, a fosl răstignit, a murit şi a fost îngropat, s-a /•idie<ţ dintre morţi şi şade acum la dreapta Tatălui?" ÎVi nu credeam, nu cu adevărat, ca să fiu sinceră. ^U

287
mă înduram să rostesc răspunsurile şi simţeam că mami şi tati erau constienţi de buzele mele lipite. Nu e nevoie să şpun că nu m-am ridicat de pe scaun cînd ei s-au dlis la altar să ia sfănta cuminecîtură.
Mami şi-a dat seama că eram deprimată şi pre-ocupată, atribuind acest lucru durerii pe care mi-o pricinuia absenţa lui Martin. Veniserăm deseori împreună la Southwold de Paşti şi evident mami presupunea că vizita îmi stărnea acum amintiri traumatizante. Se referi de cîteva ori la efectele tămăduitoare ale timpului şi la faptul că era reco-mandabil să nu „rămăi ancorată" în trecut. „Desigur, ţi-ar fi mult mai uşor dacă ţi-ai fi păstrat credinţa, draga mea, îmi spuse cu un suspin, dar mă rog pentru tine şi pentru Martin în fiecare seară." Este convinsă că Martin adastă în Purgatoriu, ispăşin-du-şi păcatele lumeşti înainte de a i se acorda drep-tul la fericirea eternă. Ca agnostic, evident, nu se putea duce de-a dreptul în Rai; pe de altă parte, ar fi neplăcut să crezi că ginerele tău a fost trimis în lad, iar teologia modernă permite ca măntuirea să se petreacă şi în afara Bisericii. Aşa că el trebuie că-şi face stagiul în Purgatoriu, iar mami este sigură că rugăciunile ei îl ajută să căştige indulgenţă. Imi venea să-i spun: „Nu te mai ruga, mami. Lasă-l să mai ardă puţin". Dar m-am abţinut, se înţelege, nu numai pentru că n-aş fi vrut s-o scandalizez spu-nîndu-i povestea cu Sandra Pickering, ci şi fiindcă nu pot fi absolut sigură că mi-a fost necredincios pînă nu mi-o declară ea însăşi. Mi-am petrecut tot weekendul în această incertitudine oribilă, pendu-lînd între sfănta indignare şi îndoială, iar situaţia nu poate fi rezolvată decît măine, cînd voi avea o discuţie cu Sandra. Te implor, Doamne, fa ca avionul ei să nu întărzie! Nu cred că mai pot îndura două-' zeci şi patru de ore de tensiune.
258
Marţi, 1 aprilie. Aprilici-Păcălici, se potriveşte. Eu, în orice caz, simt că viaţa mă păcăleşte, dar nu
numai azi, ci de ani de zile.
Sandra Pickering s-a întors la timp pentru seminarul de azi după-amiază - se vedea de departe că venea direct de la aeroport, fiindcă avea cu ea valiza. După oră, am întrebat-o dacă pot să-i vorbesc la mine în birou. Mi-a răspuns că e obosită şi că ar prefera să amănăm pe măine, dar nu m-am lăsat. Am condus-o în tăcere, ca pe o deţinută, pînă la etajul zece. Bănuiesc că şi-a dat seama ce va urma. Oricum, după ce ne-am aşezat pe scaune, în biroul meu, ea n-a părut surprinsă de întrebarea mea şi n-a răspuns în doi peri. A recunoscut că-l cunoscuse pe Martin la BBC. Lucraseră împreună la două pro-grame, în 1993. îl însoţise în excursii de documen-tare, ceea ce implica adesea nopţi petrecute la hotel, iar într-o astfel de împrejurare se infiripase între ei o idilă, care durase şase luni, consumată niai ales pe timpul cîtorva ore furate din programul zilnic şi petrecute în apartamentul ei din Paddington. Mi-a destăinuit că el îi spusese pe şleau, de la bun început, că nu-şi va abandona familia de dragul ei, să nu-şi imagineze că ar face-o vreodată. Total vrăjită de el, acceptase condiţia aceasta. îmi citise, „nonnal", romanele, dar Ochiul furtunii nu apăruse decît după ce escapada lor luase sfîrşit, iar ea plecase de la BBC, ca să lucreze în publicitate. lar cînd apă-ruse, se hotărăse să nu-l citească, fiindcă avea de gînd să scrie şi ea un roman şi nu dorea să fie intimidată sau distrasă citind ceva scris de mine. „De fapt, am fost întotdeauna oarecum geloasă pe tine. Erai scriitoarea-soţie-mamă, inteligentă şi răz-bătîtoare, pe care el n-avea s-o părăsească nici-odată." Se înscrisese la un curs Arvon de weekend şi-l impresionase pe Russell Marsden, unul dintre instructorii de acolo, care o sfatuise să se înscrie la masteratul de tehnici de compoziţie de aici.
Incepuse romanul Arsă în vara de dinaintea sosirii aici, fară să viseze măcar că-i voi fi chiar eu profe-soară. Russell Marsden îşi anunţase studenţii abia pe la mijlocul semestrului că fusesem numită supli-nitoarea sa pe timpul concediului lui de studii. „Eram conştientă de riscul ca tu să-l recunoşti în Alastair pe Martin, îmi spuse, mai ales după ce am citit, la Crăciun, Ochiul furtunii. Dar nu era nimic de făcut. Nu puteam s-o iau din nou de la zero, cu un personaj absolut diferit." „Ai fi putut scrie cu totul alt roman", i-am răspuns. „Cum, cînd ajunsesem la jumătatea cursului? s-a mirat ea. De ce să fi făcut una ca asta? Am renunţat la o slujbă bună ca să urmez cursul, mi-am cheltuit economiile din bancă, ba chiar am împrumutat bani ca să plătesc taxa. De ce să fi dat cu piciorul la toată truda, numai ca să nu te tulbur pe tine?" La asta n-am mai avut replică. Argumentul meu mi se părea slab chiar şi mie, ca şi cum aş fi preferat să trăiesc în continuare în igno-ranţă. Poate că o parte din mine ar fi fost mulţumită astfel. Am întrebat-o de ce se sfîrşise idila lor. „S-a sfîrşit cînd i s-a repartizat o altă asistentă pentru documentare." Ceva din felul curn a spus-o, uşoara curbare a buzei ei de sus, cărnoase, accentul pus pe cuvăntul altă, m-a avertizat că vor mai veni şi alte
revelaţii. „N-am fost eu prima, mi-a mai spus, nici ultima."
Se pare că Martin avea o adevărată reputaţie că se culcă cu documentaristele. Majoritatea colegilor săi procedau, probabil, la fel, printre care şi unii pe care-i cunoscusem în societate. Trebuie că ştiau de asta şi mulţi dintre participanţii la slujba funerară. Sandra însăşi fusese în biserică în ziua respectivă, dar avusese grijă să nu dea nas în nas cu mine după aceea, şi fusese prezentă, mă asigură ea, şi fata care-i luase locul în inima lui Martin.
Eram ameţită, abia izbuteam să respir. Pereţii aspri, din prefabricate, ai micuţului meu cabinet
260
cînd se umflau, cînd se contractau, nudul grosolan, obez, de pe afişul de Lucian Freud, ca şi silueta neagră a lui Mapplethorpe parcă se vălureau şi se miscau obscen. Ain făcut un efort să-mi ascund supărarea, să-mi păstrez demnitatea şi calmul pro-fesoral. Cînd Sandra a spus: „Sper că acest lucru nu va influenţa nota pe care o voi primi la curs", am vrut să ţip şi s-o pocnesc cu ceva, dar m-am mulţumit să-i spun, calm: „Uite, de-aia avem examinatori externi", după care am pus capăt întrevederii.
Am rămas aşezată la birou circa o oră, aproape nemişcată, întorcînd, încet, în sens invers, paginile vieţii mele conjugale, recitindu-le în lumiria a ceea ce aflasem. Grozav ce mă mai înşelasem. Existase un aspect important al caracterului şi comportării soţului meu pe care eu, cu intuiţia şi puterea de înţelegere a unei romanciere, nici nu-l suspectasem, nici nu-l ghicisem. Cum se face că nu adulmecasem niciodată pe corpul lui parfumul tinerelor curte-zane? Că nu găsisem nici o pată de ruj pe gulere, nici un bileţel compromiţător sau altă iriarcă de ţigări în buzunarele lui? Fusese, evident, foarte, foarte prudent. Sau, poate, eram eu nătîngă, Upsită de spirit de observaţie, încrezătoare. Ştiam acum, fără urmă de îndoială, că Martin fusese bolnav de infidelitate cronică, iar un număr de mici incidente şi enigme, abia înregistrate de mine la timpul lor, îmi reveniră brusc în minte, conturate clar, pline de semnificaţie. o cămaşă sau două de-ale lui, dispă-rute fară explicaţie. Mesaje anunţînd că va lucra pînă tărziu. Ce uşor de prostit fusesem!
M-am întrebat cît timp fusese un Don Juan. Abia îmi pusesem întrebarea, că mi-a şi venit răs-punsul: din timpul marii mele depresii de acum şapte, opt ani. Vreme de şase luni lăncezisem pe fundul unei gropi adănci, ca puţul unei făntăni fară apă, în timp ce semenii mei miraţi şi buni la suflet,
261
printre care şi Martin, mă priveau peste marginea ghizdurilor şi încerca.u să mă înveselească, sau coborau spre mine o găleată plină de povete şi leacuri. în perioada respectivă n-am putut nici scrie, nici citi proză. Romanele mele mi se păreau nevrednice, banale, false. Citeam torentul de complimente din scrisorile admiratorilor, pe care le primeam din cînd în cînd, cu un soi de uimire impacientată faţă de uşurinţa cu care se lasă oamenii păcăliţi. Citeam mai mult scrieri nebeletristice, istorie, biografii, corespondenţă, nu cu plăcere adevărată, ci doar ca să-mi umplu cu ceva zilele. Nu reuşeam să găsesc satisfacţie în nimic, nici măcar în sex. Mai ales nu în sex. Din cînd în cînd ne iubeam, din iniţiativa lui Martin, dar nici măcar nu mă puteam preface că-mi place. li spuneam că-mi pare rău, dar că el nu are nici o vină, iar Martin era răbdător şi înţele-gător — cel puţin eu aveam această impresie. Ei bine, fusese înţelegător, să spunem, dar mi-e limpede acum că nu excelase prin răbdare.
După şase luni, fără nici un motiv vizibil, în afară, pbate, de plictiseala grozavă de a fi mereu tristă, dar nu suficient de tristă ca să-mi pun capăt zilelor, depresia începu să cedeze. M-au ajutat să scap de ea — fără să fie cauzele înzdrăvenirii — cîteva evenimente fericite şi întămplări norocoase, succedate rapid: veraiunea franţuzească a i romanului Binecuvăntări amestecate a obţinut un [ premiu, iar Martin m-a însoţit cu această ocazie la Paris, unde am petrecut un weekend splendid într-un hotel de lux, pe cheltuiala altora; Lucy a reuşit cu brio la examenul de admitere de la North London Collegiate... Subit, viaţa mi se părea iarăşi frumoasă... iarăşi strălucea soarele deasupra mea. Am început un nou roman. Ne-am reluat viaţa normală de familie. Nu mai faceam sex chiar atît de des, dar acest lucru l-am pus pe seama unei diminuări naturale a libidoului, prin îmbătrănire.
262
Acum ştiu că alta era cauza. Lui Martin îi rămăsese libido cît cuprinde, dar nu pentru mine. Prinsese gustul trupurilor mai fragede, iar pe mine mă tăiase de la sex.
îl pot considera vinovat? Da, sigur că-l consider. Nu numai fiindcă ne-a pîngărit căsnicia, intrînd în contact intim cu trupurile unor femei străine, dar şi pentru că pe mine m-a înşelat, in-a trişat, de mine şi-a bătutjoc. Dacă ar mai trăi, aş divorţa de el, Dar moartea ne-a şi divorţat deja. Nu-mi foloseşte la nimic că sunt conştientă de acest lucru, nu-mi pot astămpăra furia altfel decît aştemînd totul pe hărtie.
M-a sunat Carrie în seara asta. M-a întrebat ce mai fac şi i-am dat răspunsul standard, "Bine, mul-ţumesc". „Ba nu, a zis ea, după voce îmi dau seama că nu eşti în apele tale." Am recunoscut că nu eram bine dispusă, dar nu i-am spus de ce. „Ştiu exact ce-ţi trebuie, a zis Carrie, o după-amiază la băile sărate din Droitwich. Vin eu să te duc." Ideea nu mă prea atrăgea, dar Carrie a insistat că mi-ar face foarte bine. „Cînd viaţa începe să mă depăşească, mă refugiez totdeauna la băile sărate, mi s-a destăi-nuit ea. Nu vei regreta." Ne-am înţeles să vină să mă ia măine. Ralph, pare-se, s-a dus la Praga pentru cîteva zile. Nu pot să nu mă întreb ce s-ar fi întăm-plat în vinerea aceea de acum două săptămăni, dacă aş fi ştiut, în acel moment, de relaţia dintre Martin şi Sandra Pickering.
Miercuri, 2 aprilie. Carrie a venit să mă ia pe la 1.30. Eu îi pîndeam sosirea, aşa că de cum şi-a oprit maşina în faţa maisonettei, am ieşit pe uşă, gata îinbrăcată. Doream să mă eschivez de la a o invita să-mi vadă locuinţa, pentru că ar fi fost o repetare enervantă a inspecţiei făcute de Ralph. Nu mă puteam hotărî dacă să-i povestesc sau nu lui Carrie despre 'vizita soţului ei. Dacă el îi pomenise de ea,
263
tăcerea mea ar fi părut ciudată. Pe de altă parte, dacă el nu-i spusese nimic despre vizită şi-i spuneam eu, Carrie s-ar fi întrebat din ce cauză Ralph îi ascunsese acest amănunt. Mă enerva că mă trezisem părtaşă la toate calculele şi înşelă-toriile alea, legate de ceea ce fusese, la urma urmei, un non-eveniment. Carrie m-a scos din încurcîtură, remarcînd, la plecare: „Ralph mi-a spus că ai un cuibuşor foarte drăguţ". „Da, mi-a făcut o vizită zilele trecute. A fost amabil şi mi-a arătat cum să folosesc e-mail-ul." N-am mai zis că luasem prănzul
împreună, iar Carrie nu se referi la asta, poate nici nu ştia.
Ne-a luat foarte puţin timp să ajungem la sta-ţiunea Droitwich pe autostrada 5, distanţa fiind
parcursă cu o viteză uluitoare de automobilul sport japonez al lui Carrie.
Se pare că Droitwich a fost construit pe cel mai mare şi mai gros zăcămănt de sare din Europa, iar apa izvoarelor fierbinţi iese, bolborosind, din pro-funzimi. De cîteva secole oamenii se îmbăiază în apele sărate, presupuse a avea calităţi medicinale şi recuperatoare, dar băile de astăzi sunt surprin-zător de moderne şi de plăcute. Inăuntru, nu domnea, cum mă temusem, atmosfera străvechilor băi publice municipale, cu vestiare cutreierate de curenţi şi cu gresie alunecoasă şi crăpată, ci mai curînd o atmosferă de club de sănătate particular. îţi pui costumul de baie, îmbraci un halat alb de frotir şi faci un duş în partea centrală a băilor, o încăpere spaţioasă şi luminoasă, cu ferestre lungi care ocupă un perete întreg. Eşti sfătuită să te ungi cii vaselină pe toate juliturile şi tăieturile de pe piele, ca să nu te pişte apa sărată, şi să nu încerci
nici într-un caz să înoţi, fiindcă, stropind, poţi avea probleme cu ochii.
Baia propriu-zisă este ca un bazin de înot de dimensiuni medii. Cobori pe cîteva trepte înguste
264
de piatră în saramura caldă, aproape fierbinte şi destul de limpede şi te laşi îmbrăţişată blînd de ceea ce pare o uriaşă pernă lichidă. Pluteşti fără nici un efort, cu jumătate din corp deasupra nivelului apei, susţinută de salinitatea densă. E foarte confortabil să faci pluta pe spate. Ţi se pun la dispoziţie pernuţe de polistiren, de diferite forme, ca să nu te uzi la ceafa. Cu capul pe o pernă din alea, pluteşti cît vrei, perfect relaxată.
Bazinele de înot sunt, de regulă, nişte locuri extrem de zgomotoase, în care răsună ţipete de copii, pleoscăitul apei în momentul săriturilor, dar aici cel mai puternic zgomot era murmurul conversaţiei de la cafeneaua din capătul opus al bazinului, unde, după imersiune, eşti servită, gratuit, cu ceai şi biscuiţi. Oamenii din bazin nu sunt prea vorbăreţi. Stau pe spate ca într-o transă, cu braţele şi picioarele răşchirate, plutind uşor peste undele întămplătoare ce încreţesc suprafaţa apei, sau priponiţi la marginea bazinului, cu degetele de la picioare vărăte pe după bara de metal ce înconjoară piscina. Dacă nu le-ai vedea chipurile senine, ai crede că sunt cadavre provenite din cine ştie ce naufragiu.
Am închis ochii şi m-am lăsat în voia apei, pînă cînd m-am lovit uşor de capătul bazinului. împin-gînd alene cu piciorul, m-am propulsat înapoi în larg. Mi-am lins, experimental, un deget: incredibil de sărat. Mi-am amintit de Alice în Ţara Minunilor, cum înota ea în deluviul produs de propiile lacrimi, împreună cu Şoricelul, Răţuşca şi cu Dodo, şi mi-a venit ideea că probabil nu s-au înecat fiindcă lacri-mile erau sărate. Saramura în care mă bălăceam era ca un rezervor plin ochi de lacrimi călduţe şi sărate. Pe urmă, brusc, m-am gîndit: n-am să mai plîng niciodată după Martin.
Eşti sfătuită să nu stai în apă mai mult de patru-zeci de minute. Eu pierdusem socoteala timpului,
266
dar, văzînd-o pe Carrie cum iese maiestuos din unde, ca un frumos hipopotam, cu costumul elegant de lycra mulat pe sănii şi şoldurile voluptoase şi cu o cască strămtă de gumă care-i proteja părul, am ieşit şi eu, pe urmele ei, din bazin. Am făcut un duş, ne-am şters cu prosoapele, am îmbrăcat halatele albe şi ne-am odihnit puţin pe şezlonguri. După care ne-am luat ceaiul cu biscuiţi. I-am mulţumit că îmi prilejuise o experienţă atît de fascinantă, spunăn-du-i că, datorită ei, deja mă simţeam mai bine. Ea a vrut să ştie din ce cauză eram tristă şi, spre surprinderea mea, după ce am pus-o să jure că va păstra secretul, i-am destăinuit totul, fără a-mi deconspira sursele.
266
22
— Da, cred că înţeleg cum te simţi, spune Carrie, turnîndu-şi încă o ceaşcă de ceai Darjeeling. Dar priveşte latura pozitivă a problemei. El a anunţat-o de la început că nu te va părăsi pentru ea, nu ? Ceea ce arată că, de fapt, pe tine te iubea.
— Nu neapărat, răspunde Helen. Ar putea în-semna că, pur şi simplu, n-a vrut să se complice cu un divorţ care presupune deranj şi bani cheltuiţi. Mai ales bani cheltuiţi — leafa de la BBC nu i-ar fi ajuns să susţină confortabil două mfnages.
— Dar, cel puţin, înseamnă că n-o iubea nici pe ea, zice Carrie. Era vorba doar despre sex. Şi, cine ştie, poate că ea s-a dat la el. Puţini bărbaţi rezistă.
— Nu cred că femeile tinere stîteau la coadă ca să se dea la Martin, zice Helen. Nu era chiar aşa de chipeş.
Carrie suspină:
— Nu te poţi pronunţa. Ori de cîte ori există o situaţie în care bărbatul are puterea, iar femeia deţine tinereţea şi frumuseţea, are loc o negociere. Bărbaţii îşi exploatează puterea ca să obţină sex, femeile se folosesc de fizicul lor ca să promoveze, să ia note bune sau doar ca să se distreze. Ştiu ce spun, nici eu n-am procedat altfel.
—Zău?
Helen pare surprinsă, chiar scandalizată.
— Sigur că da. Ca studentă la Berkeley nu m-am culcat decît cu cadre didactice. Care trebuiau să fie cel puţin lectori — nu doar nişte simpli asistenţi. Nici nu mă uitam la băieţii din grupă.
Răde, aducîndu-şi aminte.
267
—Eram dată dracului. Dar pe atunci chiar că eram frurnoasă.
— Şi astăzi eşti, Carrie, o flatează Helen. Carrie scutură, tristă, din cap:
— Eşti mult prea drăguţă, Helen, dar am pierdut bătălia împotriva celulitei undeva între sarcinile trei şi patru. Dacă am trăi în era Rubens, ar fi cu totul altceva, sau măcar Renoir... Dar idealul de frumuseţe feminină din ziua de azi presupune un trup de adolescent, adică de băiat, cu nişte săni cît merele pe piept. Uită-te în Vogue. Messenger are o teorie în legătură cu asta.
— Oh? Helen îşi înclină, interogativ, capul.
— Da. Cînd fertilitatea era calitatea cea mai căutată a unei femei, coapsele late şi sănii imenşi erau semnele unui mare potenţial de gestaţie, aşa că femeia cu astfel de atribute era selectată. Acum, cînd sexul are în primul rînd o valoare recreaţio-nală, bărbaţilor le plac partenerele mlădioase, atle-tice, care să poată sta în toate poziţiile descrise în manualul Bucuria de a face sex, fără să le podi-dească transpiraţia. Peste cîteva sute de mii de ani, toţi bebeluşii se vor naşte în eprubetă, iar femeia în formă de pară va fi o fosilă, ca dinozaurul.
— Dar tu n-ai forrnă de pară, Carrie, spune Helen, tu eşti magnifică... Eşti ca Junona.
—Mulţumesc mult, draga mea, zice, zămbind, Carrie. Dar cînd aveam douăzeci şi unu de ani... Doamne, nu trebuia decît să mă uit în oglindă ca să mă îndrăgostesc. Dacă-mi cădea cu tronc vreun pro-fesor, tot ce aveam de facut era să mă aşez în primul rînd la cursul lui, îmbrăcată cu un şort şi un top bine mulat, să-l privesc admirativ, şi el se topea văzînd cu ochii. Puteam pune prinsoare că data viitoare, cînd aveam să merg la consultaţii în cabinet, îmi va propune să discutăm eseul meu la o cafea, şi că înainte de sfîrşitul săptămănii vom învălmăşi împreună cearşafurile. Ştii, erau anii '70,
268
înainte de SIDA şi de corectitudinea politică şi toată lumea din campus făcea amor în draci, ca şi cînd ar fi fost sfîrşitul lumii. Şi la Oxford a fost tot aşa?
— Oarecum, zice Helen.
— Din fericire, climatul respectiv se schimbase deja cînd l-am cunoscut pe Messenger, aşa că nu trebuie să-mi fac griji din pricina splendidelor june care-i sunt studente — de fapt nici nu sunt prea multe la Ştiinţe Cognitive, dar din cînd în cînd apare cîte una - şi din direcţia aceea sunt liniştită în ceea ce-l priveşte pe Messenger. Au fost, deja, prea multe cazuri de hărţuire sexuală în universitîti. Profesorii s-au învăţat să se teamă de flirturile cu studentele — pe bună dreptate. Dar Berkeley în anii '7o era ca Sodoma şi Gomora. pînă şi la Harvard, unde mi-am făcut masteratul, era un dezmăţ nemaipomenit. Natural, m-am apucat imediat să-mi seduc îndrumătorul de dizertaţie. o fi fost ironia sorţii, dar el s-a dovedit a fi un tip de modă veche, cu simţul onoarei, care a insistat să mă ia de nevastă.
— Cine anume era? întreabă Helen.
—Alexander Higginson. Ai auzit de el?
— Nu, nu cred.
— A scris cîteva cărţi despre pictura franceză a secolului al XIX-lea, şi o căruţă de articole. Alex era binişor mai în vărstă decît mie — povestea noastră a fost ca aceea dintre Casaubon1 şi Dorothea Brooke -eram fascinată de mintea lui strălucită şi de impe-cabilul său accent francez. Ai mei au încercat să mă smulgă din vrajă. Tata credea că Alex nu voia decît banii mei — bunicul îmi lăsase o grămadă. Eu nu cred că era chiar aşa, dar, oricum, tata a insistat ca avocatul său să redacteze un contract de căsătorie care-mi împrejmuia averea cu un zid de fortăreaţă şi presupun că ar trebui să-i fiu recunoscîtoare, dată fiind evoluţia ulterioară a lucrurilor.
1. Elenist francez eruditilor".
(1559-l614), poreclit „Phoenixul

269
— Fascinant, comentează Helen. Dar pe Ralph cum l-ai cunoscut?
— La o petrecere ţinută la Cambridge -Cambridge, Massachusetts. Messenger era la MIT.1 Niciodată nu făcusem cunoştinţă cu un asemenea bărbat. Majoritatea prietenilor noştri de la Harvard predau la facultăţi uinaniste, iar acasă părinţii mei se mişcau într-un cerc format mai ales din business-meni bogaţi şi din patroni ai artelor. Pe putinii oameni de ştiinţă cunoscuţi îi etichetasem drept indivizi plicticoşi, morocănoşi, obsedaţi de chestii incomprehensibile, precum electronii şi neutronii. Messenger nu corespundea deloc acestei idei pre-concepute. în primul rînd, semăna mai mult cu un star de muzică rock decît cu un savant - în zilele alea avea plete şi purta pantalonj evazaţi şi cămăşi de mătase viu colorate. Imi povestea, cu caraghiosul lui accent ă la Michael Caine, despre computere şi inteligenţa artificială, dar de aşa manieră încît pri-cepeam totul. Vorbea ca unul predestinat să grăbească viitorul. în plus, avea un irezistibil sex-appeal. Căsnicia mea începuse deja să scărţăie. Diferenţa de vărstă îşi lua birul cuvenit. Situaţia se ameliorase puţin la naşterea lui Emily, dar după consumarea respectivei noutăţi arn înţeles că Alex nu se dădea în vănt după copii. Nici intelectul nu i-l mai veneram ca altădată. Ajunsesem la concluzia că toate cărţile lui erau variaţiuni pe aceeaşi temă, împrumutată şi ea de la Gombrich2. Terminasem de jucat rolul Dorotheei — urma cel al doamnei Bovary... —Ai avut o aventură cu Ralph?
1. Oraşul Cambridge, de lîngă Boston, din statul
Massachusetts, găzduieşte atît Universitatea Harvard,
cît şi Massachusetts Institute of Technology (MIT). ,2. Ernest Hans Gombrich (n. 1909), istoric de artă
britanic de origine austriacă, autor al celebrului studiu
Artă şi iluzie (1960).
270
— Păi, da. M-a invitat la MIT să-mi arate artă creată pe computer, m-a sărutat îh ascensor, la ieşire. Şi ce mai sărut! De atunci, am ţinut-o aşa într-una. Apelam la o baby-sitter cînd mă întălneam cu el - aşa a aflat Alex. Presupun că s-ar fi putut prevala de infidelitatea mea, dacă ar fi. dorit să-i fie încredinţată Emily, dar n-a facut-o. A fost un divorţ cît se poate de civilizat. Imediat după aceea, Messenger s-a angajat la Cal Tech şi ne-am mutat la Pasadena. Mai vrei puţin ceai?
— Da, te rog.
Carrie îi face semn unei chelneriţe şi comandă ceai. Chelneriţa o informează, scuzîndu-se, că în preţul biletului nu este inclus decît un singur ceainic. Carrie se arată gata să plătească încă o portie, dar nu are nici un ban la ea. Chelneriţa devine nervoasă şi se oferă să le aducă apă clocotită, pe gratis. Carrie acceptă.
—Anglia, ce mult o iubesc! excalamă ea cînd femeia se îndepărtează, ţăcănind din tocuri. Dar povestea ta care-i? Cum l-ai cunoscut pe Martin?
— La opiesă de teatru, în curtea unui colegiu de la Oxford. Intr-o seară de vară, cînd prin aer zburau lăstuni.
— Splendid, ce romantic! Eraţi amîndoi studenţi?
— Nu, Martin a studiat la Durham. Eu eram masterandă cînd l-am cunoscut, iar el lucra ca stagiar la BBC, la Londra. Era fratele unei prietene ale mele, care o juca pe Titania într-o reprezentaţie studenţească a Visului unei nopţi de vară. Prietena mea îl invitase să vadă spectacolul şi mă rugase să şed lîngă el şi să-i ţin de urăt. Seamănă destul de mult cu întălnirea ta cu Ralph. Ne-am plăcut imediat. El era cu numai doi ani mai mare decît mine, dar mai matur decît toţi prietenii mei de pînă atunci. După reprezentaţie, ne-am dus la cheful actorilor şi am tot şuşotit într-un colţ, pînă a venit momentul să prindă ultimul autobuz de noapte spre
271
Londra. Am ajuns să cunosc foarte bine respectivul serviciu de transport'auto. Ne întălneam regulat, făcînd naveta cu schimbul, în weekend, între Oxford şi Londra. Acum, privind în urmă, cred că a fost cea mai fericită perioadă din viaţa mea. Lucrain la Bodleian1 de luni pînă vineri, tot timpul cît era deschisă, şi în weekend făceam dragoste. Asta, pînă cînd am rămas însărcinată.
— A fost un accident? întreabă Carrie.
— Bineînţeles. Nu-mi doream un copil, cîtă vreme eram încă pe cea mai de jos treaptă în ierarhia academică. Dar nici nu voiam să avortez - conştiinţa mea catolică reziduală, presupun. Din fericire, nici Martin nu dorea aşa ceva. El mi-a propus să ne căsătorim, ceea ce, sincer, a fost o mare uşurare pentru mine, fiindcă părinţilor mei le-ar fi fost greu să înghită afrontul unui nepoţel născut din părinţi necăsătoriţi.
— Şi de-asta te-ai măritat cu el? se miră Carrie.
— Nu. îl iubeam şi speram că într-o bună zi ne vom căsători şi vom avea copii, lucrurile obişnuite. Atît doar că totul s-a întămplat mai devreme decît socotisem eu. M-am mutat la el, la Londra. Credeam că-mi voi putea continua cercertarea la British Museum şi-l voi consulta periodic pe îndrumătorul meu de la Oxford. Cîteva luni aşa am şi făcut, dar după naşterea lui Paul nu s-a mai putut. N-am reuşit să mă descurc cu un bebeluş şi un soţ, în apartamentul strămt din Baliiam. Am făcut depresie postnatală.
— Dură chestie!
— Cu timpul, mi-am revenit, dar m-am lăsat de doctorat şi de ambiţiile academice.
— în schimb, o consolează Carrie, ai devenit romancieră. Ceea ce este mult mai frumos!
— Da, poate.
1. Celebra bibliotecă din Oxford. 272
— Nici eu nu mi-am terminat doctoratul, mărturiseşte Carrie.
— Şi regreţi?
— Nu, nu prea. Nu mi-am dorît o carieră uni-versitară. Atmosfera competitivă a cursurilor de masterat de la Harvard m-a intimidat întotdeauna. Aveam senzaţia că ceilalţi studenţi gîndeau mereu:
„De ce naiba face ea asta ? E atît de bogată că n-are nevoie de o slujbă". Ceea ce era adevărat, se înţe-lege. Dar vreau să fac şi eu ceva, pe lîngă faptul că-mi cresc copiii şi-l conduc pe Messenger... De aici, romanul.
Chelneriţa aduce apa fierbinte şi, făcîndu-le conspirativ cu ochiul, alţi biscuiţi. Carrie toarnă apă în cele două ceşti şi ronţăie, gînditoare, un biscuit.
— I-ai fost tot timpul fidelă lui Martin? întreabă ea, cînd n-o mai poate auzi chelneriţa.
— Bineînţeles, răspunde Helen, cabrîndu-se uşor. Altfel n-aş fi atît de indignată. N-aş avea dreptul săfiu.
— Ai dreptate, zice Carrie. N-am vrut să... Doar atît, că romanele tale... ştii... conţin infidelitate cît cuprinde.
Helen rîde, puţin fals, şi trage de cordonul halatului.
— Da, dar mă tem că mai toate romanele foşgăie de adulter. Nu găseşti un filon narativ bogat într-un mariaj monogam stabil.
—Aşa-i. Ca începutul Anei Karenina de Tolstoi:
„Toate familiile fericite se aseamănă între ele..."
— „Fiecare faroilie nefericită însă este nenoro-cită în felul ei." De fapt, nu sunt sigură că e adevărat, cel puţin prima parte, zice, încruntată, Helen. Familiile fericite nu seamănă între ele. Necazul este că nu sunt prea interesante, decît dacă este vorba chiar de familia ta. Hrana romanului este nefericirea. Romanul are nevoie de conflict, de dez-amăgire, de mutaţii. Şi, cele mai multe romane fiind
273
despre viaţa personală şi emoţională, despre relaţii umane, nu ne surprinde că principala lor temă este adulterul. Sau, mai bine spus, infidelitatea, fiindcă multe cupluri de azi nu se căsătoresc, ceea ce nu pare să anuleze sentimentul de trădare, cînd parte-nerii se trişează reciproc, nu-i aşa ?
—Aşa e. Dar cum ai ajuns să cunoşti atît de
bine o criză de tipul ăsta? Ca în Binecuvăntări amestecate, de pildă?
— în cercul nostru de prieteni de la Londra pere-chile se despărţeau şi se re-formau continuu. Arn căscat bine ochii şi urechile. Pe urmă, studentele mele de la Morley, de la cursul de tehnici de compo-ziţie, mi se confesau pe larg despre viaţa lor intimă, fără să trebuiască să le rog.
—Zău? Carrie rîde. Şi cum se simţeau cînd îşi regăseau după aceea poveştile în cărtile tale?
— Fireşte că-mi luam toate precauţile să nu folo-sesc nimic într-un chipjignitor, explică Helen, pe un ton oarecum defensiv.
Işi toarnă încă o ceaşcă cu ceai.
— Uneori n-ai nevoie decît de un detaliu mărunt din viaţa cotidiană ca să-ţi faci imaginaţia s-o ia într-o direcţie exact opusă anecdotei originale, aşa încît persoana care ţi-a povestit-o nici măcar n-o mai recunoaşte în romanul publicat. Nu te uita
înapoi, dar se întămplă ceva foarte interesant în spatele tău.
Privind peste umărul lui Carrie, Helen a  • surprins următoarea scenă: o doamnă mai în vărstă este coborătă în bazin într-un fel de leagăn suspen-dat de o mică macara. Carrie ajustează unghiul şezlongului, ca să vadă şi ea. Trupul femeii este slab şi osos, costumul de baie prea larg pe cărnurile împuţinate, are încheieturile umflate de artrită, iar mădularele u tremură, de parcă ar suferi de Parkinson. Faţa-i suptă este deformată de o grimasă care ar vrea' să fie zămbet, dar nu exprimă decît jenă şi
274
neplăcere. o prietenă, sau o infirmieră, stă în picioare în bazin, gata s-o primească, şi îi spune vorbe de încurajare în timp ce bolnava este coborătă blînd în apă. Pe urmă este desfacută din hăţuri şi lăsată liberă să plutească, iar însoţitoarea îi ţine capul la suprafaţă. Membrele i se dezdoaie încet, tremuratul încetează, buzele conturează un surăs adevărat.
— Un mecanism foarte ingenios, observă Carrie. Mă întreb dacă ar susţine şi greutatea mea. S-ar putea să am nevoie de el într-o bună zi.
— Termină, o roagă Helen.
— Şi tu ai putea avea nevoie de el. Nu se ştie niciodată.
Se răsuceşte, ca s-o privească în ochi pe Helen.
— Uite, fiindcă mi te-ai confesat atît de sincer, îţi spun ce cred eu. Iţi înţeleg durerea. Ai avut încredere în Martin, iar acum descoperi că nu era persoana care credeai tu că este. Dar nu poţi face nimic, nici măcar nu poţi ţipa la el să dispară, fiindcă nu mai este lîngă tine. Te credeai în siguranţă în citadela unei căsnicii fericite, de unde puteai să observi agitaţia sexuală din jur, să iei notiţe, să faci bilanţul victimelor, fară ca tu să fii afectată. Dar acum, că ai fost rănită, ai cu adevărat despre ce să scrii. Din inimă. Aceasta-i calea prin care îţi poţi astămpăra furia.
—Nu doresc să scriu un roman al răzbunării, protestează Helen.
— De ce nu?
— Din sentimente pur negative nu iese niciodată o carte bună, spune Helen. Poate cu timpul, după ce se mai cicatrizează rana...
—Bine, bine. Nu te grăbi. Dar, între timp, trăieşte-ţi viaţa, cum se zice în popor.
— Cum adică?
— II prohodeşti pe Martin de cînd a murit, nu? E timpul să încetezi.
275
— Deja am încetat. M-am hotărăt brusc s-o fac, în timp ce pluteam pe apă. Nu voi mai vărsa nici o lacrimă pentru el.
— Perfect. E timpul să te gîndeşti la o relaţie nouă. Eşti frumoasă, fermecîtoare, inteligentă...
— 0, nu exagera, Carrie!
—Ba tu să nu exagerezi, Helen! Lasă falsa mo-destie. E timpul să fii din nou fericită.
— „Fericită", zice Helen, suspinînd. Uneori cred că sunt programată pentru nefericire, ca să folosesc o expresie a soţului tău.
—A lui Messenger? Cînd a spus asta?
— La televiziune, zice Helen.
—Aha. Ei bine, el este programat pentru fericire, cred. Probabil că de-asta l-am luat de bărbat.
276
23
Bunul Rege Venceslas a privit în jur ... OK ... Becuşorul bateriei luminează cam palid, dar se poate zice că funcţionează ... Este duminică după-amiază, 6 aprilie, sunt pe aeroportul din Amsterdam, în sala de aşteptare VIP a companiei British Airways ... aşteptînd zborul de Birmingham, pentru că am pierdut legătura spre Bristol din cauza întărzierii de cîteva minute cu care am sosit de la Praga, cu toate că am parcurs în fugă toată lungimea Schipholului, care se află în reconstrucţie şi-i un dezastru total... am alergat cu capul dat pe spate şi cu servieta sub braţ, ca o aripă de la rugby care trăieşte un coşmar în care încearcă să înscrie un eseu, iar buturile se îndepărtează constant de el... cred că terminalul Schiphol are cel puţin un kilometru de la un capăt la celălalt ... fentînd şi făcînd slalom printre liniile de apărători formate din călători, hamali, constructori, zugravi, faianţeri ... numai ca să mi se spună la poartă că zborul s-a închis şi avionul rulează deja pe pistă, de^ monitoarele de la Plecări anunţau că mai îmbar^ pasageri... M-am enervat regeşte, mai ales după c am descoperit că azi nu mai sunt zborun* spi

Bristol ...                              ,fă
Am preferat să merg la Praga de la 'Ektww, via Amsterdam, în loc să iau un zbor direct de Is Londra, ca să evit obositorul drum pînă ia Heathrow sau Gatwick şi înapoi, dar acum Carrie va trebui să mă aştepte la Birmingham şi să "lăjSg ducă la Bristol, ca să-mi recuperez maşina din^ parcarea de acolo ... Tocmai i-am telefbnat ca să^^ comunic ce să facă şi nu i-a prea convenit... nu xWf'
2'H8
că n-o înţeleg ... E la riurseshoes cu copiii şi cu Helen şi acum va trebui să-şi scurteze şederea ... Bănuiesc că lui Helen i-a fost rnai uşor să accepte invitaţia, ştiindu-mă plecat ... Sper să nu se ferească mereu de mine, fiindcă ar observa Carrie şi s-ar întreba ce se petrece ... poate e bine că nu a acceptat propuncrea mea cu schimbul de jurnale ... Dumnezeu ştie ce s-ar fi întămplat dacă ar fi fost de acord ... Şi totuşi, într-un fel, riscul a fost o parte integrantă a atracţiei ... De îndată ce mi-a venit ideea, în vinerea aia, cînd m-am întors la Centru de la ea de acasă ... n-am putut să nu mă gîndesc la ea într-una, m-a obsedat tot weekendul, mai ales că ea a refuzat să vină la Horseshoes ... sămbătă i-a telefonat lui Carrie să-i spună că are impresia că a răcit, ceea ce n-am crezut nici un moment că este adevărat... iar de Paşti a plecat ... Mă voi strădui să reluăm relaţiile de prietenie cînd mă întorc ...
Mai am trei ore de aşteptat, aşa că am scos bătrănul Pearlcorder din geantă ca să-mi omor cu el timpul şi am rămas înţepenit în cabina asta telefo-nică unde nu mă aude nimeni, deşi toată sala de aşteptare este tăcută ca un cimitir ... nu călătoresc mulţi businessmeni duminica ... Uuuf, abia mi-am recăpătat răsuflarea şi pulsul normal... dar mai a-m încă indigestie, după patru zile de măncare cehească, care constă aproape m exclusivitate din grăsimi saturate şi hidraţi de carbon ... ideea cehă despre un prănz echilibrat este următoarea: supă gulaş cu găluşte, o jumătate de raţă friptă cu cartofi prăjiţi şi găluşte, iar ca desert colţunaşi cu afine şi ;
frişcă bătută ... Totul însoţit de cîţiva litri de bere j Pilsener. Cum de supravieţuiesc ei cu acest regim? I De ce nu se prăbuşesc pe stradă cu duzinile, pradă stopurilor cardiace? E adevărat că vezi cohorte de oameni supraponderali, mai ales dintre cei între două vărste, dar şi surprinzător de multe femei zvelte, tinere, elegante ... ca Ludmila, de pildă, cred
278
că are talia de şaizeci de centimetri şi abdomenul plat ca ... nu ca o clătită, în orice caz nu ca o clătită cehească, din alea umplute cu dulceaţă de prune şi frişcă ... deşi a măncat una, a măncat două, a măncat tot ce i s-a pus în faţă cît timp am stat cu ea ... Cum naiba fac fetele astea? Poate că nu mănăncă decît în societate, cînd plăteşte altcineva, în restul timpului se înfometează ... sau îşi vără degetele în gătlej după cîte o partidă de sex oral ... nu este, însă, vorba de anorexie, nici de bulimie, nu implică lipsa de consideraţie faţă de propria persoană, dimpotrivă ... Este doar o evaluare vicleană a ceea ce le-ar putea ajuta să promoveze în Republica Cehă sau în afara graniţelor ei ... Nu ajunge să fii deş-teaptă şi să ştii englezeşte, trebuie şi să arăţi ca Kate Moss1... Mi le imaginez pe toate tinerele astea din Praga, care locuiesc cu părinţii în apartamente înghesuite din dărăpănatele blocuri-tum de beton, împărţind dormitorul cu sora mai mică, baia cu toată familia, fară intimitate, fără bani, numai cu o singură rochiţă cu adevărat bună în garderobă şi cu o siluetă pe care o cultivă cu grijă ca pe o plantă preţioasă, ştiind că perspectivele lor depind în mare măsură de neasemănarea cu mamele lor ... Pentru că, în pofida Revolutiei de catifea, sau mai degrabă din cauza ei, rnai există în ţara lor destulă sărăcie pe care o putem numi lustruită ... La prima vedere, Praga pare un oraş prosper şi foarte dinamic, dar este vorba în primul rînd de turişti, afacerişti şi potlogari (dacă ştiţi diferenţa dintre ultimii doi) care se distrează ... Viaţa multora este mai grea decît în comunism, mai ales dacă muncesc tot în sectorul de stat. Să-i luăm drept exemplu pe părinţii Ludmilei, ambii oameni cu educaţie superioară, tatăl medic legist, iar mama igienistă, dar ea mi-a spus că trebuie să mediteze copii seara ca să se
1. Supermodel.
279
descurce, fiindcă salariile lor fixe s-au devalorizat cu inflaţia ... Atunci nu te surprinde reacţia de uşoară lehamite a oamenilor cînd le vorbeşti despre Revoluţia de catifea. „Aşa este, suntem liberi acum să călătorim, mi-a spus Ludmila, dar nu ne putem permite." Eram în pat în momentul acela şi aveam o discutiepost-coititm. Muream de somn, dar n-ar fi fost politicos s-o expediez şi nu era suficient loc de donnit pentru amîndoi, patul fusese conceput pentru o singură persoană şi abia puteam sta alături, întinşi pe cîte o latură ... Consiliul Britanic îmi rezervase o cameră într-un straniu han ante-deluvian, cu vedere spre Podul Carol, cu cele treizeci şi una de statui de sfinţi ce gesticulau ca nişte agenţi de pariuri pietrificaţi de-a lungul balustradelor ... Se gîndiseră, presupun, că-mi va face plăcere am-bianţa istorică, scările strămbe şi uşilejoase în care dădeai cu capul, pereţii cu lambriuri de lemn negru şi camerele cît nişte celule, cînd ceea ce-mi place mie de fapt cînd trebuie să plec de acasă sunt hote-lurile tip Hilton sau Hyatt - spaţiu, lux ... o cadă de baie suficient de mare ca să fac pluta pe spate, un duş suficient de putemic ca să-mi ciuruiască pielea ... un mini-bar bine gamisit... cîteva canale porno la televizor ... şi un pat suficient de lat ca să faci dragoste în poziţia şaizeci şi nouă fară teama că te | vei prăbuşi pe duşumea sau îţi vei lovi degetul mare de la picior în noptiera de la cap. Nu că aş fi încercat aşa ceva cu Ludmila, cu ea sexul este strict clasic ... nici pomeneală de sex oral şi am folosit şi un pre-zervativ, aşa că n-au existat riscuri, dar totul a fost oarecum mecanic ... N-a fost o noapte pe care să ţi-o aminteşti cu deosebită satisfacţie ... oricum, se presupune că am renunţat la astfel de distracţii, la partidele de sex de o singură noapte din timpul deplasărilor în străinătate, mai ales cu femei care au doar jumătate din anii mei .... Dar a fost vorba parţial de plictiseală, parţial de curtoazie, din
280
pricina acelei remarce rostite de mine, ,făi, îmi vin mai multe lucruri în minte", interpretată de ea greşit. Ciudat, dar mi-a făcut impresia că aş jigni-o dacă nu m-aş da la ea spre sfîrşitul serii ... asta a fost, şi plictiseala de a mă tărî pe străzile Pragăi... Toată lumea vorbeşte la superlativ despre acest oraş, dar mie mi s-a părut un fel de parc de distracţii de patrimoniu, supraaglomerat de turişti de teapa celor de la Disneyland ... în pantofi sport, şorturi şi cămăşi necălcate ... fiindcă şi vrernea era caldă, sosise primăvara în Europa de Est, aproape un val de caniculă ... ăsta era un alt aspect, aproape tot timpul mi-a fost prea cald, îmi adusesem haine prea groase, prea multe lucruri de lănă ... aveam măncă-rime şi transpiram abundent, mai ales în restauran-tele înăbuşitoare în care înghiţeam supa gulaş şi raţa friptă cu găluşte sau, ca să mai schimb meniul, supa de carne de vită cu găluşte de griş şi friptura de porc cu varză acră şi găluşte ... partea proastă este că-mi chiar place bucîtăria cehă şi, fiind lacom din fire, mănănc mult .... In special într-un loc ca acesta, unde lumea te duce la restaurant de două ori pe zi, la prănz şi la cină, ambele constînd din trei sau patru feluri de măncare ...
Cred că preferam Europa de Est comunistă, cînd nu găseai mare lucru de măncare, de fapt nu găseai mai nimic, chiar dacă erai turist străin, cu valută forte în buzunar ... îţi dădea o anumită satisfacţie înviorătoare faptul că în viaţa ta interveneau, temporar, unele privaţiuni ... Imi aduc aminte de o plimbare dintr-o după-amiăză de iamă pe străzile din Lodz, cred că era în anii '70, mă cuprinsese un soi de extaz contemplînd mizeria cruntă şi totală a blocurilor de locuit dărăpănate şi soioase, a grămezilor de zăpadă înnegrită şi îngheţată de lîngă gurile de canal, a tramvaielor pline de călători cu feţe sure, care scîrtăiau şi gemeau, luînd colţul pe şinele lor de metal, a cozilor formate din femei
281
diforme, cu feţe inexpresive, în paltoane şi cizme, care aşteptau stoic la uşile alimentarelor cu vitrine şi rafturi absolut pustii... te făcea să apreciezi luxul cotidian, de la sine înţeles, al vieţii de la tine de acasă ... te făcea să fii recunoscîtor că ai un paşa-port britanic şi un bilet de întoarcere, puse bine în buzunarul interior al sacoului. Acest contrast care-ţi ridică moralul a dispărut ...
Fusesem invitat să fac această călătorie de edi-torul meu ceh, cu ocazia lansării traducerii cărţii mele Mecanismul minţii ... Presupun că m-a flatat faptul că socoteau acest studiu, vechi de zece ani, demn de tradus şi m-am gîndit că nu strică să-i încurajez, aşa că am acceptat. După care editura a cerut imediat o subvenţie de la British Council, iar ăştia au fost de acord, cu condiţia să ţin o prelegere şi un seminar la Universitate, aşa că am zis de ce nu şi pînă la urmă s-a închegat un program foarte com-plex, curs, seminar, interviuri în presă, lansare cu autografe, chiar şi o discuţie de trei minute în cadrul jurnalului informativ al televiziunii naţionale. Edi-torul meu, Milos Palacky, necunoscut mie înainte, s-a dovedit a fi un produs tipic al capitalismului antreprenorial post-marxist, un personajjovial, dar cu o voinţă de fier, care se învărtise de toată publi-citatea asta fără să scoată nici o coroană din buzunarul propriu, cu excepţia faptului că într-o zi a achitat nota la restaurant (supă de conopidă cu găluşte, friptură de mistreţ cu găluşte, găluşte de fructe cu găluşte). Un scriitor ceh pe care l-am cunoscut mi-a spus că Palacky este vestit prin faptul că nu plăteşte la timp onorariile, prevenindu-mă să nu mă aştept să primesc mai mult decît modestul avans încasat la semnarea contractului ... moralul nu mi s-a ridicat nici cînd mi-a fost prezentată .tra-ducîtoarea, o doamnă între două vărste cu o engleză aproximativă, aparent fără nici o pregătire ştiinţi-fică, dar n-am izbutit să-l descos pe Palacky în
282
legătură cu asta, fiindcă nici el nu prea ştie englezeşte ... Oriunde mergea era însoţit de două namile în costume negre şi cu ochelari fumurii, care-i croiau părtie şi-i deschideau uşile cînd parcurgea distanţa de la limuzină pînă la o clădire ... pre-supun că aveau misiunea să-l apere de agresiunea creditorilor furioşi ... Ei bine, nu mi-a trebuit mult timp ca să înţeleg că eram exploatat, dar am mărşă-luit cu bravură înainte, mi-am îndeplinit programul cu mass-media şi cu librarii ca un profesionist, mi-am ţinut prelegerea bună pentru orice ocazie şi de nenumărate ori repetată despre Problemele con-ştiinţei într-un amfiteatru plin de la Universitatea Carolină ... Vidul Explicativ al lui Levine ... Ului-toarea Ipoteză a lui Crick ... Intrebarea Grea a lui Chalmers ... Dennett, Searle, Minsky, Penrose, suspecţii de serviciu, o scurtă aluzie la neuroştiinţă ca nouă frenologie, o scurtă aluzie la behaviorism ... bancul cu nDar pentru mine cum a fost ?", la care se rîde fără excepţie ... iar la sfîrşit o concluzie despre IA asistată de fenomenologie, construirea de modele pentru procesele afective şi cele cognitive, lucrînd de jos în sus, nu de la vărf în jos ... Asta s-a întămplat vineri după-amiază şi a urmat o recepţie şi o cină cu găluşte ... Pe urmă, sămbătă dimineaţă, am ţinut un seminar restrăns, cu cadrele didactice de la Facultatea de Filosofie şi Psihologie, despre experienţele noastre de la Centru, iar după aceea profesorul care s-a ocupat de seminar mi-a pre-zentat-o pe Ludmila Lisk, tănără cercetîtoare la Psihologie ... Ce mai rămănea din zi era descris în programul elaborat de British Council drept „timp liber - vizitarea oraşului", iar Ludmila îmi fusese repartizată ca însoţitoare. In momentul acela tot ce aş fi dorit să fac era s-o şterg acasă cu prima cursă aeriană la care găseam bilet, dar apăruse femeia aia prietenoasă, zămbitoare, destul de drăguţă şi incredibil de zveltă, care-mi întindea măna să i-o
283
strîng ... ar fi fost un act de cruzime să-i refuz serviciile. Jur că n-am calculat atunci cam cît de departe ar putea merge cu serviabilitatea.
Primise o sumă de bani de cheltuit cu mine, aşa că primul lucru pe care l-a făcut a fost să mă ducă la un „restaurant cehesc tipic", unde am luat un „prănz cehesc tipic", pe urmă mi-am tărăt burta umflată prin vechea Pragă, în zăpuşala după-amiezii, mer-gînd pe urmele Ludmilei la Gatedrală, la Castel, la Galeriile de artă, în biserici, am admirat chestia aia gotică şi chestia aia rococo şi ailaltă chestie art nouveau, pînă cînd Ludmila a decretat că era mo-mentul să luăm o cină frugală, întrucît aveam bilete la operă, ceva de Janacek ... „Te superi rău dacă nu mergem la operă?" am întrebat. Pe chipul ei se aşternu o umbră de îngrijorare. „Nu vă place opera?" „Nu pot s-o sufăr" am răspuns. Ea îşi muşcă buza ca să suprime un zămbet, ca şi cum aş fi spus ceva nepermis. „Ce-aţi dori să facem în loc de asta?" m-a întrebat. „Păi, îmi vin mai multe lucruri în minte ..." am zis eu, zămbind - adică intenţionînd să zămbesc, dar poate că a fost mai mult un rănjet, fiindcă ea roşi, transformînd remarca mea nevino-vată într-o double entendre ... „De pildă, am spus, încercînd să corectez neînţelegerea, am putea găsi un bar plăcut, răcoros, bea cîteva beri de la gheaţă şi după aia ne-am putea duce să vedem un film, într-un cinematograf cu aer condiţionat, iar după aia am supa frugal undeva." Zis şi făcut. Am găsit un bar în care un chitarist cînta languros jazz, în fundal, apoi un film vechi de Woddy Allen, cu dia-logul în engleză şi cu subtitrare în cehă, pe urmă un restaurant vietnamez unde se servea măncare fără găluştele obligatorii ... La masă, bînd un riesling unguresc excepţional, Ludmila mi-a povestit despre munca ei de cercetare, un proiect colectiv de mo-delare a comportamentelor de asimilare, prin care se încerca încorporarea în model a acumulării de
284
cunoştinţe prin experienţă, dialogul cu imitarea altor învăţăcei, achiziţionarea regulilor, prin simularea unorjocuri de copii, ca Animal, Vegetal, Mineral ... mie mi se părea o chestie fară şanse de reuşită, prea multe variabile, dar am încurajat-o din politeţe ... şi, fireşte, ea făcu temenele nenumărate în faţa cele-brităţii mele, mă flată în fel şi chip, dar îşi făcuse temele, cunoştea destul de bine Mecanismul minţii ca să citeze din ea ... şi tot timpul deasupra conversa-ţiei noastre pluteau, ca balonaşele în care scrie yGîndeşte el ..." ca deasupra capetelor indivizilor dintr-o caricatură, speculaţiile noastre privind felul cum avea să se sfîrşească seara petrecută împreună. „Oare vrea să mă culc cu el?" şi „Se aşteaptă oare să mă culc cu ea?" Planul oficial prevedea să mă depună în bună stare la hotel şi să ia un taxi spre casă ... Era o noapte tihnită şi caldă ... Ne-am plimbat prin Piaţa Venceslas, ne-am mai uitat o dată la Ceasornicul Astronomic, care, cu figurinele puse în mişcare, tocmai bătea miezul nopţii - Despotul, Bogătaşul şi Vanitatea, scuturînd din cap către Moarte, dar ea dă afirmativ din cap ... am mai zăbovit pe Podul Carol, să contemplăm Castelul, Palatul sau ce naiba o fi fost clădirea aia inundată de lumină ce domina oraşul de pe o culme înaltă şi care părea acum că înoată pe cer, ca un miraj ... în sfîrşit, farmecul locului începea să mă pătrundă şi mi se părea firesc să imităm celelalte perechi înlănţuite în umbrele aruncate de cele trei-zeci şi una de statui sfinte, aşa că mi-am petrecut braţul în jurul taliei fetei şi i-am şoptit ceva despre cît era de subţire, întrebîndu-mă cu glas tare dacă o puteam cuprinde cu o singură mănă, iar ea a răs şi m-a invitat să încerc ... N-am reuşit, dar i-am străns în măini corpul tănăr, tare, mlădios şi suplu ca un puiet, am tras-o la pieptul meu şi i-am dat capul pe spate cu un sărut ... şi un lucru a condus la urină-, torul ... Ea n-a pierdut timpul o dată intraţi tla

camera mea, a ieşit din haine cît ai clipi din ochi, oricum nu purta prea multe - o rochiţă de bumbac, un slip, nici un sutien, fiindcă nu avea nevoie, avea săni mici, prea mici pentru gustul meu ... era opusul lui Carrie ... cum suna reclama aia din copilărie, am uitat la ce, Nu prea puţin ... nici prea mult... exact cît trebuie. A alunecat între cearşafuri şi de acolo m-a urmărit cum mă dezbrac, lucru care m-a stănjenit puţin ... trupul meu părea grosolan şi prea gras şi plin de cusururi în comparaţie cu torsul şi membrele ei albe şi graţioase ... Am stins lumina şi am dat perdelele în lături, ca să deschid geamul, sub pretextul că atmosfera din cameră era înăbuşitoare, dar de fapt ca să-mi maschez încurcîtura şi lipsa de ardoare ..., dar m-am ridicat imediat la înălţimea ocaziei... numai că nu potjura că orgasmul ei n-a fost simulat...
Nu, fără îndoială că n-a fost o partidă de sex memorabilă ... totul a mers prea repede ... In anii '7o poate că aş fi suspectat o conspiraţie, magneto-foane şi aparate de filmat ascunse în lemnărie, ca să mă poată şantaja să spionez pentru ei... Deşi, la sfîrşit, a existat un fel de „şantaj". In timpul zilei pomenisem, neglijent, de o conferinţă la care aveam | să particip la sfîrşitul lunii mai şi Ludmila, îmbră-cîndu-se înainte de a pleca acasă, m-a întrebat dacă ( n-ar putea prezenta şi ea o comunicare, pentru că | ar cere un grant de la British Council... Am spus că programul era deja bătut în cuie (minciună), dar că, dacă dorea, putea prezenta o schiţă ... nu puteam să nu-i las o speranţă după ce abia o futusem ... numai că mă îndoiam că British Council îi va acoperi cheltuielile de călătorie pentru o schiţă ...
286
24
Duminică, 6 aprilie. Tocmai ne-am întors de la Horseshoes, după ce i-am lăsat pe copiii Messenger la Pittville Lawn. în timpul mesei de prănz, Ralph a telefonat de pe aeroportnl din Amsterdam să anunţe că pierduse legătura de Bristol şi că va zbura la Birmingham, aşa că nevastă-sa a trebuit să se ducă după el acolo. M-am oferit să-i duc eu pe copii acasă, ca s-o scutesc pe Carrie de prea mult şofat, iar ea a acceptat, recunoscîtoare. Mi-a părut bine c-o pot servi şi eu cu ceva o dată.
Schimbarea de plan ne-a scurtat ziua petrecută la Horseshoes şi a fost păcat, fiindcă vremea era splendidă, destul de cald ca să stăm afară pe verandă. Acum e ora şase şi încă lumină. Ceasurile au fost date înainte la sfîrşitul săptămănii trecute, dar am fost prea ocupată ca să observ sau să mă bucur de lumina solară suplimentară de seara. Supărarea legată de Martin mi-a mai trecut. A fost o adevărată uşurare să pot vorbi cu cineva despre asta, iar Carrie m-a ascultat cu multă solicitudine, deşi n-a lipsit o notă de ironie din sfatul ei, să-mi caut alt bărbat, fiindcă deocamdată singurul care se interesează de mine este soţul ei.
o consecinţă a revelaţiilor despre Martin este că el „a dispărut" în sfîrşit. A încetat să mai fie o pre-zenţă invizibilă, la periferia conştiinţei mele. Nu mă mai simt îmboldită să-i invoc spiritul ca să-l acuz sau să-l cert. Nici nu mai vreau cu adevărat să se chinuie în Purgatoriu, cu atît mai puţin în lad. De fapt, nu-mi pot imagina că există în continuare altundeva, deoarece s-a dovedit a fi un soi de impostor, al cărui eu adevărat nu-l voi cunoaşte
287
niciodată. Intr-un fel, sunt bucuroasă că am aflat adevărul aici şi nu -acasă, între copiii şi prietenii noştri. pînă mă întorc la Londra, li se va părea tuturor firesc că nu mai plîng după el, că nu-i mai pomenesc nici măcar numele.
Luni, 7 aprilie. S-ar zice că primăvara s-a instalat definitiv. încă o zi frumoasă; am simţit soarele încălzindu-mi spatele cînd am traversat campusul. Peste tot, seva urcă vizibil în vegetaţie. Florile roz de cireş au înveşmăntat pomii din jurul Bibliotecii, iar studenţii şedeau pe trepte sorindu-se, cu brete-lele date într-o parte şi cămăşile scoase, flirtînd, sărutîndu-se şi ţinîndu-se de mănă, actanţi nepu-tincioşi în riturile primăverii.
Instinctul sexual, ce mai enigmă şi ăsta, ce spectru larg de emoţii generează! La un capăt extaz, la celălalt groază. în ziarul citit la cafea, în cancelarie, am găsit un reportaj oribil despre un viol în grup - fapta s-a petrecut în septembrie anul trecut, dar cazul a ajuns abia acum în instanţă. o australiancă, turistă la Londra, a intrat în vorbă cu un grup de tineri cu vărsta între paisprezece (pai-sprezece!) şi şaptesprezece ani; i s-au părut destul de prietenoşi, aşa că s-a dus cu ei la plimbare. Cam imprudent din partea ei, desigur, dar era ziua în amiaza mare şi ea mai mult ca sigur îi considera copii (femeia avea treizeci şi doi de ani, spune ziarul) şi, străină fiind, probabil că nu înţelegea prea bine ce vorbeau între ei, nu putea citi mesajele ascunse din limbajul gesturilor, din tonul vocii, din expreshle de pe feţele lor, pentru că, indubitabil, îşi dăduseră ghionturi, îşi făcuseră cu ochiul, schimbaseră priviri, chicoteli, comentarii sotto uoce. Au dus-o într-un loc neumblat, unde au despuiat-o şi au violat-o („în mod repetat", zice articolul din ziar), ;
după care au azvărlit-o, goală, într-un canal, deşi ea 1
288
i-a implorat să n-o facă, zicînd că nu ştie să înoate -fapt care, probabil, i-a salvat viaţa, pentru că ştia şi a reuşit să iasă din apă pe malul celălalt. Mi-o şi imaginam, hohotind şi dărdăind, învinetită şi plină de sînge, vărstată cu nămol şi gunoaie, cum mergea clătinîndu-se pe potecuţă pînă a găsit pe cineva s-o ajute. Ceea ce m-a izbit a fost afirmaţia ei că a supravieţuit îngrozitorului calvar „separîndu-şi, pe cît posibil, mintea de trup". Mă întreb cum ar comenta Ralph Messenger chestia asta. Mie mi se pare un argument bun în favoarea dualismului.
în timp ce eram în cancelarie, a intrat Jasper Richmond, însoţind un hamal cu un cărucior plin de navete cu sticle de vin şi cutii cu pahare pentru receptia de diseară. Vine profesoara Robyn Penrose de la Universitatea Walsall, să ţină prelegerea memorială H.H. Crosbie, eveniment anual spon-sorizat de văduva unui fost membru al corpului didactic. Am fost şi eu invitată la recepţie şi la dineul de după. Prelegerea se intitulează Intero-garea subiectului. „S-ar putea să fie greu de urrnărit, a zis Jasper. Jargon de specialitate căJb cuprinde. Face parte dintre ăia cu teoria." „De ce-a^l invitat-o?" am întrebat. „N-a fost ideea mea. CîţirYft colegi mai tineri au dorit foarte mult s-o aibă.'^Şţ'rţi, dezgolit incisivii, într-un rănjet refle^t.mCa vorbitoare, adică, deşi înţeleg că arată destul de bine şi ca muiere."                      :
Ştirile sunt dominate de alegeri. PartiduJ Laburist conduce în continuare în sondaje cu un avantaj de douăzeci de procente, ceea ce indică o victorie fără drept de apel la 1 mai. Am aflat că e^ prea tărziu să mă înregistrez ca votant prin poşt şi, ziua alegerilor fiind joi, cînd am o muJţime ore, se pare că voi pierde şansa de a-mi expm opţiunea. Chiar dacă este, teoretic, posibil să nH
2«9
dimineaţa pînă la Londra şi înapoi, efortul ar fi disproporţionat şi, sincer vorbind, nu cred că merită.
Am votat întotdeauna cu laburiştii, încă din studenţie, cînd toţi cunoscuţii mei erau de stînga, dar convingerea şi entuziasmul mi s-au diminuat pe parcurs. Dacă Martin nu m-ar fi ţinut „pe linie" poate că aş fi trecut demult la social-democraţi, la care el se referea, batjocoritor, ca la „partidul celor cărora nu le place politica". Noul Partid Laburist este greu de deoasebit de Partidul Social-Democrat, ceea ce nu mă deranjează, dar circumscripţia mea are deja un parlamentar laburist şi nu au nevoie de votul meu ca să căştige de data asta. Chiar si tati, care a votat toată viaţa cu conservatorii, în afară de 1945, spune că de data asta va vota cu liberal-democraţii, sau cel puţin se va abţine. E absolut dezgustat de incompetenţa guvemului şi de proasta reputaţie cu care e mănjit. Să nu uităm, dacă Southwold devine laburist, înseamnă că lumea s-a răstumat cu fundul în sus.
Marţi, 8 aprilie, Cuvăntul „subiect" din titlul prelegerii lui Robyn Penrose s-a dovedit a fi poli-valent, referindu-se la individul care trăieşte o experienţă, la subiectul unei propoziţii, la supusul unui stat politic, la subiectul Literatura Engleză din planul de învăţămănt academic. In măsura în care am fost capabilă să-i urmăresc demonstraţia, teza propusă de vorbitoare era că subiectul, în toate acceptiunile de mai sus, este un Lucru Rău, că există oareşce echivalenţă între privilegierea ego-ului din psihanaliza clasică, fetişizarea corectitu-dinii formale din gramatica tradiţională, exploa-tarea şi oprimarea de către capitalism a raselor subjugate şi ideea de canon literar: toate sunt repre-sive, tiranice şi falocentrice şi trebuie deconstruite .'.. într-un fel a fost un discurs care te lăsa cu gura căscată prin jongleria cu bilele alea conceptuale,
290
ţinute toate în aer în acelaşi timp, mai ales că era rostit de o femeie înaltă, frumoasă şi încă tănără, într-un elegant deux pieces de catifea neagră cu pantaloni, cu părul roşu ca un stindard, dat pe spate şi fixat cu un pieptene de argint, cu cercei lungi de argint care se bălăbăneau şi străluceau în timp ce ea îşi scruta publicul cu o privire semeaţă. M-a deprimat, totuşi, faptul că tinerilor căzuţi în extaz din sală li se servea un mesaj aşa de sterp şi de uscat. Unde, în toate astea, rămănea loc pentru plăcerea lecturii? Unde era descoperirea personală, sentimentul perfecţionării sinelui? Demonstraţia nici măcar nu lăsa loc sinelui, chiar ideea de sine era o mis-interpretare1 sau mister-interpretare (sau mister-interpretare) a subiectivităţii, pare-se. Individul este încontinuu construit, deconstruit şi reconstruit de fluxul de semioză în care a fost azvăr-lit prin achiziţionarea limbii (sper că am înţeles corect, am luat notiţe). Metafora fluxului mi-a reamintit de sărmana australiancă aruncată în canal de lepădăturile care o violaseră, şi m-am găn-dit că n-ar fi consolat-o cu nimic gîndul că, într-un mod neclar şi indirect, de vină era Shakespeare-ul obligatoriu din programa de Literatură Engleză... Spre sfîrşitul conferinţei, doamna profesor Penrose a recurs la analogii cu computerul. Windows, care-ţi permite să te mişti fără efort între mai multe programe funcţionînd simultan şi de aceea a fost oferit ca o metaforă a sinelui de-centrat. Pe mine, ca ascultîtoare, m-a izbit marea asemănare dintre spusele doamnei profesor Penrose şi ideile lui Ralph Messenger. Ambii neagă că sinele ar avea o iden-titate fixă, un centru. El susţine că este o ficţiune inventată de oameni, ea susţine că-i o chestie
1. De dragul jocului de cuvinte din original, altminteri intraductibil, traducîtorul a inventat cuvăntul romă-nesc „mis-interpretare", pentru „mterpretare greşită".
291
construită pentru noi de cultură. Mă îngrijorează existenţa unei identităţi de vedere atît de strănse între gîndirea cea mai avansată din ştiinţă şi cea din domeniul umanioarelor.
Am stat alături de doamna profesor Penrose la cină (o masă groaznică, într-o sufragerie-separeu de la Casa Profesorilor) şi mi s-a părut mult mai simpatică decît mă aşteptasem. Nu cred că mi-a facut această impresie datorită faptului că citise cîteva romane de-ale mele şi mi-a vorbit inteligent despre ele. Are o fiică de vreo patru ani, al cărei tată nu pare să fie pe nicăieri, şi o obsedează problemele logistice de a fi părinte unic şi totodată director al Centrului de Comunicare şi Studii Culturale de la Walsall. Este una dintre universităţile noi (ce straniu este să te gîndeşti că pînă nu demult GIoucester avea acelaşi statut; azi, clădirile ei par atît de vechi şi de patinate pe dinafară, atît de uzate şi ponosite pe dinăuntru) în care au fost convertite vechile politehnici- Robyn Penrose a fost nuinită acolo abia de vreo doi ani, cu ceea ce ea descrie drept „misiunea de a-i ridica nota la evaluarea calităţii de cercetare şi predare". Mănuia jargonul managerial cu aceeaşi competenţă nonşalantă cu care jonglase cu noţiunile de teorie literară. Mi-a dat să înţeleg că ea este aceea care plezneşte din bici deasupra capetelor j unui corp profesoral recalcitrant şi resentimentar, j alcîtuit în mare parte din boşorogi de sex masculin, j împungîndu-i cu pintenii, ca un proprietar de j fabrică de modă veche, ca să obţină o productivitate ;
din ce în ce mai ridicată. o interesa însă mai mult j să discute cu AnnabeUe Riverdale, ocupanta scau- j nului din faţa ei, despre bolile copiilor şi despre I stereotipiile de sex din grădiniţe. Există unele con-tradicţii curioase între teoria ei literară şi practica profesională, precum şi între acestea două şi viaţa ei pprsonală. Oricurn, probabil că ea consideră con-secvenţa de caracter un concept explodat.           i
292
La recepţia de după conferinţă m-a acostat Marianne Richmond, convingîndu-mă să cumpăr un bilet de cinci lire pentru un concurs de raţe orga-nizat de ea duminica viitoare la Bourton-on-the-Water, ca să adune bani pentru o acţiune de caritate legată de Oliver. Este o formă mai dez-voltată de Pooh Sticks. De pe un pod se aruncă în rău o mulţime de răţuşte de plastic numerotate, ca să plutească, duse de curent, şi prima care trece linia de sosire căştigă un premiu pentru posesorul biletului cu numărul respectiv. Pare ceva mai amuzant decît o tombolă banală, aşa că am dat banii din inimă. Am schimbat impresii despre conferinţă, iar eu am zis că mi-ar fi plăcut să asiste la ea şi Ralph Messenger, mi-ar fi plăcut să aflu ce crede el, la care Marianne mi-a aruncat o privire destul de aspră, ca şi cum i-aş fi dezvăluit că am cu Ralph o relaţie mai intimă decît bănuise. Ea nu are habar, se înţelege, că eu am aflat de Jocul" lor -sunt la fel de sigură că nu ştie nici că între timp el şi-a îndreptat atenţia spre mine. Erau acolo şi Gloverii, incapabili să discute despre alt subiect decît alegerile. Acum că este evident că Blair va căştiga confortabil, Laetitia are păreri mai bune despre Noul Partid Laburist, pregătindu-se să se bucure de victorie. Organizează o peterecere în noaptea alegerilor şi mi-au promis că-mi vor trimite o invitaţie.
Miercuri, 9 aprilie. Azi-dimineaţă — lucram la mine acasă - mi-a telefonat Ralph Messenger. „Nu-ţi citeşti e-mail-ul?" m-a întrebat. „Din două în două zile." Urmă un hohot de răs. „Majoritatea colegilor mei şi-l verifică din douăzeci în douăzeci de minute. leri-dimineaţă ţi-am trimis un mesaj." „lartă-mă, i-am spus, să mă duc să-l citesc?" „Nu, nu mai e cazul, mi-a zis, era doar o propunere să luăm prănzul împreună, azi. Vreau să-ţi cer şi o
293
favoare." „Ce fel de favoare?" l-am întrebat,
temătoare. „Nimic care.să te oblige să-ţi încalci principiile."
După o scurtă ezitare, am acceptat invitaţia. Mi se părea o exagerare să-l refuz. Trecuse destul timp de cînd îmi propusese să fim amanţi şi-mi afir-masem destul de clar poziţia atît atunci, cît şi în corespondenţa electronică purtată ulterior. Acum că totul este limpede, nu avem nici un motiv să nu reluăm relaţia noastră de amiciţie. „La Casa Profesorilor sau la unpub?" m-a întrebat el, iar eu am optat, prudentă, pentru cea dintăi.
Mai tărziu. Regret că am ales Casa Profesorilor. Cu excepţia măncării, a fost, totuşi, un prănz agreabil şi interesant. Ralph m-a amuzat descriind bucîtăria pragheză cu excesul ei de calorii, dar mi s-a părut că măncarea de acolo nu este numai indi-gestă, ci şi foarte gustoasă. Favoarea pe care dorea să mi-o ceară a fost să particip la o conferinţă orga-nizată de Centrul lui la sfîrşitul semestrului. Ceva numit Conferinţa Internaţională pentru Studierea Conştiinţei, cunoscută participanţilor obişnuiţi sub abrevierea Con-Con, descrisă de Ralph ca un fel de circ itinerant care-şi ridică în fiecare vară cortul | într-alt loc, anul acesta fiind rîndul Gloucesterului. „Nu este o conferinţă academică normală, la care să vină specialişti într-un singur domeniu şi să rumege împreună aceeaşi măncare, mi-a explicat Ralph. E o manifestare cu adevărat interdisciplinară, la care vin indivizi marginali, zărghiţi şi ciudaţi, dar şi cîţiva dintre marii bărboşi ai ştiinţei cognitive. Sunt sigur că o să ţi se pară interesantă." Se pare că se obişnuieşte ca cineva să fie invitat să ţină o scurtă alocuţiune chiar la sfîrşitul conferinţei, intitulată Ultimul cuvănt, în care îşi rezumă impresiile despre respectivul eveniment, iar Ralph voia ca acea persoană să fiu eu. M-am simţit flatată, dar l-am
294
informat că nu sunt calificată pentru aşa ceva, nu voi înţelege nici jumătate din ceea ce se va comunica. „Nu contează, m-a liniştit el. Ideea este ca Ultimul cuvănt să ofere o perspectivă inedită, ceva ce nu s-a spus la conferinţă. Bunăoară, vorbi-torul de anul trecut a fost un călugăr budist. în alt an, am avut un zoolog. pînă acum, n-a fost nici un literat." „Asta mi se pare o omisiune gravă, fiind vorba despre o conferinţă dedicată conştiinţei, am observat, dar de ce nu inviţi un universitar cu ga-loane, ca Robyn Penrose?" După care i-am povestit despre prelegerea acesteia.
„O, nu-i pot suferi pe indivizii ăştia, a exclamat Ralph, postmodernişti, poststructuralişti sau cum le-o fi plăcînd să se intituleze. In ultima vreme au infiltrat Con-Con-ul, ne-au dat nişte dureri de cap înfiorătoare." M-a surprins cît era de pornit şi l-am întrebat de ce. „Pentru că, în esenţă, au o atitudine ostilă faţă de ştiinţă. Şi-au însuşit unele idei ştiin-tifice moderne, fără să le înţeleagă cu adevărat, şi fac paradă cu ele ca şi cum ar avea o chintă servită. Işi închipuie că Principiul Incertitudinii al lui Heisenberg, Pisica lui Schrodinger şi Teorema lui Godel le dau dreptul să afirme că nu există dovezi ştiinţifice şi că ştiinţa este doar una dintre mai multe interpretări ale lumii, la fel de valabile." „Dar n-au dreptate?" l-am întrebat, numai ca să-l provoc. „Sigur că nu, mi-a răspuns. Forta explicativă a ştiinţei este de o cu totul altă natură decît, de exemplu, cea a animismului, a zoroastrismului sau a astrologiei." „Da, cu asta sunt de acord, am zis, dar ai ales exemple extreme." „Alege-ţi tu singură exemplele", mi-a replicat el, ridicînd, bătăios, bărbia. Pe loc, nu m-am putut gîndi la alte exemple. „De la Ilumimsm încoace, urmă el, alunecînd în tonul profesoral, ştiinţa şi-a consolidat poziţia ca unica formă autentică de cunoaştere. Ceea ce a creat o problemă pentru formele rivale — ele a trebuit fie să ia ştiinţa la bord,
295
să încerce să se ştiinţificizeze, cu riscul de a descoperi că lumea lor conceptuală nu are nici o fundamentare valabilă — ca teologia serioasă, bunăoară -, fie să-şi văre capul în nisip şi să pretindă că ştiinţa nici nu există — cum procedează religia fundamentalistă. Postmoderniştii tăi pregătesc o apărare a disciplinelor lor pe ultima tranşee defen-sivă, susţinînd că toată lumea se află în aceeaşi barcă, inclusiv oamenn de ştiinţă - că nu există nici fundamentare, nici niaip. Dar nu este adevărat. Ştiinţa este o realitate. A provocat mai multe schim-bări în condiţiile vieţii omeneşti decît toate mileniile precedente ale istoriei luate laolaltă. Gîndeşte-te numai la medicină. Acum două sute de ani, doctorii tratau prin exsanguinare toate afecţiunile de sub soare. Dacă ai fi bolnavă de cancer, te-ai lăsa tratată de un oncolog postmodern, care să creadă că reflexo-logia şi aromaterapia sunt pe picior de egălitate cu chirurgia şi chimioterapia?" „Nu, dacă pui aşa problema, am răspuns. Dar nu există domenii de experienţă umană la care nu se aplică metoda ştiinţifică ?" „Te gîndeşti la qualia?" „Presupun că da. Mă gîndeam la fericire, la nefericire. La senti-mentul sublimului. La iubire." „Fireşte, aici este problema, mă aprobă el, cum să conectăm stările creierului, care pot fi observate, cu stările mentale, care pot fi doar raportate. Dar, dacă eşti om de ştiinţă, trebuie să crezi că există un răspuns şi că va fi cunoscut. De aia s-a înfiinţat Centrul." L-am întrebat dacă crede că într-o dimineaţă cineva, un nou Einstein, se va treei din somn cu o idee în cap asemănătoare Relativităţii, o idee care va rezolva dintr-o trăsătură problema conştiinţei. „Sincer vorbind, nu, mi-a răspuns Ralph. Cred că e mai probabil ca problema să fie rezolvată de un compu-
ter decît de un om. întrebarea este: vom recunoaşte j rezolvarea cînd o vom vedea?"                    j
296
e/oi', 1o aprilie. După-amiază, un seminar reuşit. Saul Goldman ne-a prezentat un capitol în care eroul său îşi duce pentru întăiaşi dată tatăl la un bar de homosexuali. Foarte nostim. Dar partea cea mai bună a sesiunii, din punctul meu de vedere, a constat în faptul că a fost prezentă Sandra Pickering. Absentase de la cele două întălniri anterioare, ţinute imediat după confruntarea de săptămăna trecută, iar eu începusem să mă tem că suferă de depresie, sau că s-a supărat, sau a renunţat cu totul la curs, şi că va urma un scandal prin care povestea noastră va fi dată în vileag. Ea însă a reapărut astăzi - ba mai mult, a şi contribuit la discuţii cu două-trei observaţii inteligente. Ţinta metalică de pe limba ei semnaliza şi-i scînteia în gură cînd vorbea. Mi-au trecut prin cap cîteva gînduri cu privire la posibila ei folosire ca adjuvant sexual, dar nu gînduri de gelozie, ci mai degrabă satirice. Mi-a pierit dorinţa copleşitoare de a-i scoate ochii cu unghiile.
în mare, s-ar zice că lucrurile se liniştesc. Miercuri, Ralph s-a purtat impecabil, aşa că nu mai am reţineri să iau duminică prănzul cu el şi Carrie la Horseshoes. După-amiaza o să mergem cu toţii să privim cursa de răţuşte a Mariannei Richmond de la Bourton-on-the-Water. lar măine am să fac o rnică excursie pe cont propriu. Acum că s-a îndreptat vremea şi zilele durează mai mult, am hotărăt că ar fi bine să plec mai des din campus şi să explorez cîteva locuri interesante din împrejurimi. Am citit o nouă colecţie de scrisori ale lui Henry James şi m-a facut curioasă una pe care i-a scris-o lui Charles Eliot Norton1 în primăvara lui 187o de la Malvem, nu departe de aici. Se dusese acolo ca să-şi îngri-jească sănătatea, după ce stîtuse un timp la
1. Charles Eliot Norton (1827-l908), literat şi cărturar american.
297
Florenţa (era anul „Marelui Tur"1 al său prin Europa, pe spezele tatălui său). Am reţinut îndeosebi pasajul următor:
leri dimineaţă, dacă m-aş fi gîndit la Florenţa, aş fi facut-o aproape cu milă. Am mers pe jos, pe cămp, pînă la vechea urbe Ledbury, o oră de umblat pe pantele cu iarba păscută de căprioare & pe dru-meagurile boltite de copaci ale Parcului Eastnor (proprietatea Contelui Somers), domeniu vast & splendid & la fel de odihnitor & încîntîtor & neîn-grijit ca tot ce am văzut în Italia. lar la Ledbury am văzut o nobilă biserică veche (cu o campanile sepa-rată) & un cimitir atît de plin de antică dulceaţă, atît de fericit situat şi de frumos în toate detaliile, încît mi s-a părut (în acest moment), ca multe alte lucruri, una dintre întălnirile memorabile din expe-rienţa mea europeană.
o biserică cu o campanilă separată e ceva foarte ciudat şi neenglezesc, aşa că mor de curiozitate s-o văd cu ochii mei şi merg măine acolo. Să dea Domnul să fie tot aşa cum a văzut-o James.
Vineri, 11 aprilie. Astăzi s-a întămplat ceva absolut extraordinar. Tocmai cînd credeam că viaţa mi-a intrat într-Q rutină monotonă, previzibilă, s-a produs un eveniment care iarăşi pune totul sub semnul întrebării, făcîndu-mă să mă întreb dacă în comportamentul uman ceva este vreodată ceea ce pare a fi. Nu cel mai puţin remarcabil aspect al întămplării este că ceea ce începuse ca un soi de pelerinaj jamesian s-a transformat într-o scenă ce ar fi putut fi extrasă dintr-un roman al său. o voi
1. „î7ie Grand Tour", lungă excursie prin Europa, cu vizitarea centrelor de cultură, parte cvasiobligatorie a educaţiei odraslelor familiilor înstărite engleze în secolele al XVIII-lea şi al XIX-lea.
298
consemna mai jos, cu o „soliditate a specificării" pe care Maestrul ar fi aprobat-o.
La Ledbury se ajunge foarte uşor cu maşina:
mergi tot timpul pe autostrada 438, după ieşirea numărul 9 de pe autostrada 5. Am întrezărit mag-nifica abaţie normandă cînd traversam Tewkesbury şi m-am decis să mă opresc şi s-o examinez amă-nunţit la întoarcere. De acolo, drumul străbate repede un spaţiu deschis, cu plăcute coline domoale (mai puţin luxuriante şi îngrijite decît cele din Cotswold) şi imediat te propulsează de pe un deal lung ca o trambulină în centrul oraşului Ledbury. Arhitectonic vorbind, este o zonă a alb-negrului, iar Ledbury are cîteva specimene frumoase de astfel de case pe High Street, în special Market House, o clădire în stil Tudor cu proporţii ideale, pusă pe nişte stălpi de lemn ca nişte picioroange, şi The Feathers, un han Tudor cu o faţadă splendid de neregulată, pe care mi l-am notat în memorie ca pe un posibil loc de luat masa. Am intrat la minusculul Centru de informare a turiştilor şi m-am aprovi-zionat cu nişte pliante despre oraş. Astfel am aflat că este mult mai temeinic şi substanţial prezent în literatură decît ar fi lăsat să se înţeleagă super-ficiala vizită a lui James (despre care nu se sufla un cuvinţel în materialele pentru turişti). Se crede că John Langland s-ar fi născut la Ledbury, John Masefield1 s-a născut aici, fară dubiu, şi a trăit aici pînă cînd a fugit pe mare. Elizabeth Barrett2 a crescut în apropiere, într-o casă extraordinară cu
1 John Masefield (1878-l967), poet, romancier, dramaturg,
Poet Laureat al Angliei, prieten apropiat al lui
W. B. Yeats. 2. Elizabeth Barrett-Browning (1806-l861), poetă, autoare
a celebrulT.ii ciclu Sonnets from the Portuguese, scrise în
timp ce era curtată de poetul Robert Browning.
299
minarete turceşti (între timp demolată, din păcate, dar mai există fotografii) şi un hidos Institut con-struit din cărămidă roşie şi lemn, în stil victorian, nu departe de Market House, îi poartă numele. o plăcuţă montată pe zid te anunţă că a fost inaugurat în 1898 de către Sir Rider Haggard1.
Totul mi-a plăcut la nebunie. Metaforic vorbind, m-am străns în braţe de bucurie. lubesc ideea de a intra în contact cu marii şi chiar cu mai puţin marii scrhtori din trecut, călcînd pe pămăntul pe care au păşit şi ei şi admirînd peisaje văzute de ei. Mulţi amici londonezi îşi bat joc de industria patrimo-niului, dar eu sunt bucuroasă că se cheltuiesc o grămadă de bani şi de trudă pentru conservarea urzelii trecutului. De exemplu, căile de acces la bise" rica parohială din Ledbury trebuie că i se înfăţişa-seră lui James aproape la fel ca şi mie - poate nu atît de ordonate şi curate, în zilele alea, ca acum, şi fară îndoială mai urăt mirositoare - fiind, în esenţă, cruţate de modernizare. Cînd urci poteca întorto-cheată, pietruită cu piatră de rău, care porneşte din High Street, cu căsuţe joase, negru cu alb, îngră-mădite pe ambele părţi, poţi vedea în vărf, înăl-ţîndu-se deasupra acoperişurilor, turla bisericii St Michael and All Angels, cu „cocoşul aurit supra-veghind tot ţinutul", cum a scris John Masefield (citez din ghidul turistic, nu prea ştiu citate din Masefield). Cuvăntul folosit de James, campanile, mă făcuse să-mi imaginez un turn în stilul Renaşterii italiene, cam ca acela din Siena, la o scară mai mică, dar fireşte că era de fapt o clopot-niţă, normandă la origine, cu o turlă reconstruită în secolul al XVIII-lea. Ea este, totuşi, separată de
1. Sir Henry Rider Haggard (1856-l925), aventurier, funcţionar colonial şi autor de romane de aventuri ca Minele regelui Solomon (1885), Allan Quatermain (1887), Fiica lui Montezuma (1893).
300
clădirea principală a bisericii, întocmai cum spune James, înălţîndu-se de sine stîtătoare din iarba verde, printre pietrele de mormănt înnegrite de ploi, şi nu-mi amintesc să mai fi văzut aşa ceva altundeva în Anglia. Biserica propriu-zisă este foarte intere-santă din punct de vedere arhitectonic şi istoric. Marile ei porţi de lemn sunt ciuruite de găuri de gloanţe de la Bătălia de la Ledbury (habar n-am ce bătălie a fost aia, fluturaşul nu ne lămureşte) şi are o ferestruică roşie amplasată deasupra roarelui vitraliu de la est, despre care se crede că a fost adăugată în secolul al XVI-lea, ca să înlocuiască lampa de sanctuar, interzisă de reformatorii protes-tanţi (trebuie să-i povestesc lui tati, e o pepită de informaţie care-l va încînta).
După inspectarea temeinică a bisericii şi o plimbare agale printre monninte, ca să citesc inscrip-tiile, m-am întors în oraş pe aceeaşi potecă, încăn-tată de ceea ce realizasem, nerăbdătoare să dejunez. The Feathers se dovedi a fi exact ce-mi trebuia. Uneori, o femeie singură se poate simţi stănjenită cînd mănăncă într-unpu6, dar localul acela semăna mai mult cu un restaurant mare, fără pretenţii. Tot parterul fusese deschis, majoritatea pereţilor inte-riori dărămaţi, dar bărnele groase, verticale, rămă-seseră în picioare ca nişte pilaştri, creînd un spaţiu vast, neregulat, cu intrînduri şi alcovuri. Cîţiva buşteni mocneau în şemineul uriaş şi pe fiecare masă - mese solide de lemn negeluit, cu scaune Windsor confortabile — se găsea un bucheţel de flori de primăvară. Pe tăbliţele de deasupra tejghelei lungi era înscris un meniu apetisant şi aventuros. Am comandat tagliatelle cu usturoi şi verdeaţă, cre-veţi în sos chili şi tomate uscate la soare, rezer-vîndu-mi posibilitatea de a savura la desert o budincă de portocale, cu sos grand marnier. o chel-neriţă zămbitoare şi mămoasă îmi luă comanda, pe care am suplimentat-o cu un pahar mare din vinul
301
Chardonnay al casei. Primul fel, cînd a venit, făcea să-ţi lase gura apă, exact aşa cum promitea descrierea lui. Nici nu-mi venea să cred ce noroc avusesem.
Şi, dintr-o dată, s-a întămplat. Tocmai ispră-visem tagliatellele cu creveţi, chelneriţa îmi luase farfuria şi primise comanda pentru desert. Am înghiţit ultima gură de vin şi m-am lăsat îmbră-ţişată, cu un suspin de satisfacţie, de speteaza curbă a scaunului Windsor, rotindu-mi, leneş, privirea prin restaurant. La celălalt capăt al încăperii, într-unul dintre elegantele separeuri cu banchete capitonate, o masă care, la venirea mea, fusese liberă şi avusese pe ea un carton cu „Rezervat" era acum ocupată de Carrie Messenger şi Nicholas Beck.
Prima mea reacţie: ce surpriză minunată, ce coincidenţă fericită să întălneşti prieteni într-un loc atît de fermecîtor! Explicaţia prezenţei lor mi-a fulgerat prin minte exact în acelaşi moment (extra-ordinar cît de rapid lucrează creierul în astfel de situaţii), cînd mi-am amintit că, la prima mea vizită în casa de pe Pittsville Lawn, Carrie pomenise de faptul că Nicholas Beck o ajutase să-şi cumpere mobilă de epocă, plimbînd-o prin toată regiunea, pe la licitaţii şi magazine de antichităţi. Probabil că şi astăzi se află într-o expediţie de acelaşi fel, am presupus.
Următorul impuls a fost să mă duc la ei la masă şi să-i salut, poate chiar să stau puţin cu ei, să le spun cum descoperisem încîntîtoarea biserică cu clopotniţă de la Ledbury. Fără îndoială că le era deja cunoscută, dar ignorau conexiunea cu Henry James, şi eram dornică să-i impresionez cu această farămă de cultură generală, cum se întămplă adesea între amicii cultivaţi. Dar, tocmai cînd mă pregă-team să mă ridic în picioare, Nickolas Beck i-a luat lui Carrie măna, s-a apleqat peste masă şi a sărutat-o apăsat pe gură.
302
Era un sărut de îndrăgostit, fără putinţă de îndoială. Imediat creierul meu a intrat în turbo-reacţie (probabil conversaţiile cu Ralph sunt de vină că am început să-mi imaginez procesele de gîndire în limbaj ingineresc), scanînd posibilităţile, rezolvînd contradicţiile, revăzînd presupunerile, făcînd deducţii. Concluziile inevitabile au fost că Nicholas Beck nu era nici celibatar, nici homosexual, cum mă informase Jasper Richmond, confidenţial, iar Carrie nu-i era mai fidelă lm Ralph decît îi era el ei.
Ce puteam face?
Primul impuls a fost să-mi iau valea imediat, pînă nu mă vedeau. Dar aş fi putut chema chel-neriţa, contramanda budinca si achita nota fără să atrag atenţia asupra mea? In timp ce şovăiam, Carrie, care-şi desprinsese blînd semiluna buzelor de gura lui Nicholas, îşi mai ţinu un moment tămpla lipită de tămpla lui, apoi se îndepărtă de el, se lăsă pe spate în scaun şi-şi roti privirea prin restaurant, cu un satisfăcut surăs amoros plutindu-i încă pe trăsăturile feţei. Zămbetul îi dispăru brusc, ca atunci cînd se stinge o lumină, cînd mă observă privind-o din capătul celălalt al localului.
Totul semăna perfect cu scena din Ambasadorii1 în care Lambert Strether, aflat la un han de pe malul unui rău din apropierea Parisului, le identifică pe cele două persoane, considerate la început un cuplu de tineri îndrăgostiţi anonimi aflaţi într-o barcă cu văsle, ca fiind Chad Newsome şi M-me de Vionnet şi îşi dă seama că legătura lor, pe care o crezuse platonică şi o declarase fenn a fi ca atare, era, de fapt, o relaţie sexuală ilicită. De ambele părti se produse un moment de jenă şi de derută, peste care trecurăm repede, cu ajutorul bunelor maniere şi al improvizaţiei rapide. Carrie
1. Roman de Henry James (1903).
303
îşi recuperă, aproape instantaneu, zămbetul, deşi cel adresat mie era cu totul diferit şi evident forţat, mimă surpriza şi bucuria şi-mi facu semne cu măna să merg la masa lor. Mi-am fluturat şi eu măna şi am zămbit, la fel de artificial, sunt sigură, ca Strether cînd îşi agitase bastonul şi pălăria pe malul răului. Intre timp, Nicholas îşi întorsese, ager, privirea către mine, cînd Carrie îi murmură ceva la ureche. Ca să mă cruţ, şi să-l cruţ şi pe el, de penibilitatea situaţiei, mi-am pus bărbia în piept, căutîndu-mi poşeta pe sub inasă. Pe urmă m-ain ridicat şi am străbătut restaurantul pînă la masa lor, punînd cu grijă un picior înaintea celuilalt, ca un model care defilează pe podium.
Cînd am ajuns lîngă ei, Nicholas îşi recăştigase stăpănirea de sine. Se ridică să mă întămpine, mă Salută suav şi-mi oferi un scaun. Carrie şi cu mine ne sărutarăm pe amîndoi obrajii — lucru ciudat, fiindcă nu-l mai facusem niciodată, dar a fost un gest instinctiv reciproc, menit, dacă încerc să-l analizez, să elimine încărcîtura erotică din sărutul la care fusesem martoră, să-l plaseze, într-un fel, într-un cod de comportament pur social, ca şi cum am fi fost nişte figuri teatrale, care se îmbrăţişau şi se pupau ori de cîte ori se întălneau.
Ei bine, amjucat satisfacîtor următoarea scenă, prefacîndu-ne bucuroşi şi uimiţi de coincidenţa întălnirii noastre într-un orăşel atît de excentric. I-am întrebat dacă plecaseră la vănătoare de anti-chităţi, iar Carrie s-a agăţat iute de pretext, de-scriind cu precizie scrinul pe care şi-l dorea; eu am bolborosit, entuziastă, ceva despre biserica vizitată şi le-am servit amănuntul despre Henry James. Din fericire, calvarul nostru n-a durat la fel de mult ca cel al personajelor din Ambasadorii, obligaţi să ia cina împreună, într-un fel de convivialitate tensio- ! nată, şi apoi să se întoarcă la Paris cu trenul, ca să !
304
dea credibilitate minciunii că prietenii lui Strether nu făcuseră decît o escapadă diurnă, cînd era clar că ei plănuiseră să-şi petreacă noaptea într-un rustic cuibuşor de nebunii. N-am idee dacă Nicholas şi Carrie îşi rezervaseră un dormitor la The Feathers pentru după-amiaza în chestiune şi nici n-am mai zăbovit ca să aflu. Cînd chelneriţa le aduse primul fel de măncare comandat, am dat să mă întorc la masa mea, dar Carrie m-a reţinut, insistînd să-mi mănănc budinca împreună cu ei. Am renunţat, totuşi, la cafea şi m-am ridicat de la masă de îndată ce-am putut pleca fără a comite o impoliteţe. M-am urcat, grăbită, în maşină şi am părăsit Ledbury în trombă, cît de repede mi se învărteau roţile. M-am întors în campus fară să mă abat din drum, uitînd de intenţia mea de a vizita Abaţia din Tewkesbury, derulînd în minte în mod repetat scena de la restaurant şi chi-cotind tare, uşor isteric, din cînd în cînd.
Pentru că era ceva caraghios, dar şi şocant, în ceea ce descoperisem fară să vreau. După cum se ştie, adulterul poate constitui, în literatură, un subiect de comedie, dar şi de tragedie: de la o farsă de Feydeau la un capăt al spectrului, la Anna Karenina, la celălalt. Acelaşi lucru este valabil şi în viaţă, în funcţie de context şi de punctul de vedere. E clar că pentru mine nu exista nimic amuzant în faptul că Martin mă înselase cu Sandra Pickering. Dar ideea că lui Ralph Messenger, dintre toţi oamenii, îi punea coame Nicholas Beck, şi nu altul, era de un comic irezistibil. Incurajase oare Beck în mod deli-berat, mă întrebam, zvonul că este homosexual şi celibatar? Ce minunată acoperire - la fel de bună ca şi pretinsa impotenţă a lui Horner în comedia Nevasta de la ţară1. Poate că le ciocănea pe toate soţiile profesorilor, chiar sub nasul bărbaţilor lor. Dar bunul simţ îmi reveni. Mi-au venit în minte
1. Comedie de William Wycherley (1676).
305
cîteva incidente care indicau că o affaire1 în toată regula se derula de cîtva timp. Maşina lui Carrie parcată în faţa casei lui Nicholas Beck de pe Lansdown Crescent în după-amiaza de februarie cînd o întălnisem, întămplător, la Cheltenham. Zămbetul ciudat de satisfăcut al lui Nicholas, păşind în spatele lui Carrie cu tava cu budincă, la sindrofia dată în onoarea lui Ralph. Menţionarea firească, dar repetată, a numelui lui de către ea, drept mare cunoscîtor. Poate că se înamoraseră în timpul unei vănători de antichităţi - în orice caz, această îndeletnicire le furnizase un alibi perfect ca să dispară împreună ore întregi. Ce mai scenariu! mi-am spus, scuturînd din cap deasupra volanului,
Ce lume! gîndesc acum, mai sumbru, recitind cele de mai sus. Ce lume a infidelităţilor secrete! Martin cu Sandra Pickering, Carrie cu Nicholas, Ralph cu Marianne - şi cu mine, dacă i-aş fi permis. pînă şi micuţa Annabelle Riverdale îşi înşală băr-batul cu o cutiuţă de tablete (nu pot s-o condamn). Cîte alte înşelătorii voi mai descoperi? Trişează toată lumea pe care o cunosc? Să fiu eu unica fiinţă cu scrupule şi principii, la fel de depă^ite şi de stănjenitoare ca şi crinolinele victoriene? Imi scapă ceva? In orice caz, sunt hotărătă să nu mă simt eu vinovată din cauza acestui episod, să nu fiu eu cea care se jenează. Mă gîndeam să inventez o nouă gripă sau vreun alt pretext ca să nu mă duc la Horseshoes duminică, dar pînă la urmă cred că am să mă ţin de cuvănt.
1. Aventură (fr.). 306
25
— Toţi localnicii strămbă din nas cînd vine vorba de Bourton-on-the-Water, îi spune Emily lui Helen.
Dar mie îmi place.
Helen este la volanul maşinii ei şi urmează Mercedesul mare al lui Ralph Messenger, în care s-au îmbarcat Carrie şi ceilalţi copii. Einily merge cu Helen, în caz că cele două maşini s-ar pierde una de alta şi Helen s-ar rătăci în labirintul de drumuri de ţară înguste, cu marginile înalte, dintre Horseshoes
şi Bourton.
— De ce strămbă din nas? se interesează Helen.
— 0, fiindcă-i un fel de Mecca pentru turişti. Are o grămadă de ceainării în aer liber, magazine de suveniruri. Un sat model. Păsări în colivii. Vara, autobuze pline de americani şijaponezi. Da' zău că-i frumos. Răul curge chiar prin mijlocul satului.
— Cum se numeşte răul? întreabă Helen.
—Aăă... am uitat.
— Windrush1, spune Carrie.
— Ce nume minunat, exclamă Helen. Şi ea, şi Messengerii şi-au parcat maşinile şi s-au alăturat grupului de oameni strănşi pe malul răului, în centrul localităţii. Windrush curge, limpede şi scînteietor, printre maluri întărite cu cărămidă, cu peluze şi grădini pe unul dintre ele şi cu strada principală pe celălalt, repezindu-se peste o serie de praguri şi cascade mici şi trecînd pe sub cîteva poduri pietonale frumos împodobite, după
1. Pală de vănt.
307
care se lăţeşte şi-şi încetineşte ritmul în luncile din afara satului.
—Incîntîtor, zice Helen. Ideal pentru un con-curs de răţuşte, aş spune.
— Marianne a avut noroc că a obţinut permi-siunea să-l organizeze aici, îşi dă cu părerea Jasper. Insă cunoaşte cîţiva consilieri parohiali.
—Dar de ce-ar fi refuzat-o? se miră Laetitia Glover. Este exact tipul de distracţie care se potri-veşte cu Bourton.
—Din ce punct începe cursa? se interesează Reginald Glover, poate ca să abată atenţia celorlalţi de la observaţia cam lipsită de tact a soţiei sale.
— Din celălalt capăt al satului, răspunde Jasper, arătînd cu degetul în susul răului. Marianne este acolo. Sunt cohorte de turişi veniţi numai pentru o zi, care se înghesuie să cumpere bilete. Din păcate, este ilegal să le vinzi pe domeniul public.
— Haideţi mai repede, îşi îndeamnă Colin
Riverdale soţia şi copiii mici. N-aş vrea să pierdem startul.
Ridică un copil pe umeri, înhaţă măna altuia şi porneşte, urmat de Annabelle, care împinge un
cărucior. Helen, Messengerii şi Gloverii îi urmează agale.
Prietenii şi cunoştinţele Richmonzilor, în special cei de la Facultatea de Ştiinţe Umaniste, şi-au de-monstrat lealitatea venind în număr mare să spri-jine proiectul Mariannei şi, aşa cum raporta Jasper, mai sunt şi nenumăraţi turişti duminicali, care se înghesuie în dreptul startului, bucuroşi de neaşteptata diversiune. Cîţiva, dezamăgiţi că n-au putut cumpăra bilete, fac, oricum, o donaţie pentru fondul de caritate al Mariannei. Ea radiază, satis-facută: e deja clar că acţiunea a avut succes. Oliver nu-şi încape în piele de emoţie.
— Bună, Helen Reed, zice. Ce număr ai? 308
— Patruzeci şi opt, răspunde Helen, uitîndu-se la bilet.
— Eu, paisprezece, anunţă Oliver, trecînd de la un cunoscut la altul şi întrebîndu-i ce numere au.
Intr-o plasă mare, ţinută în suspensie pe balustrada unui podeţ de către nişte cercetaşi, se află circa o sută de răţuşte — jucării galbene de plastic, identice, cu numere pictate pe ele. La un semn al lui Marianne, băieţii lasă răţuştele să cadă, împroşcînd cu apă în jur şi spectatorii izbucnesc în urale; majoritatea acestora pornesc în aval pe cărăruia de pe mal, ţinînd pasul cu înaintarea răţuştelor. Copiii fug înainte şi se aliniază pe podul următor, ca să vadă cum trec concurentele pe sub el. La început, răţuştele se mişcă într-o masă nedife-renţiată, dar se divizează repede în cîţiva ciorchini separaţi, apoi în grupe mici, în perechi şi în răţuşte solitare. Pe la jumătatea parcursului, una dintre ele a căştigat un avans de douăzeci de iarzi faţă de pluton.
— E surprinzător, comentează Helen, dacă ţinem seama de faptul că sunt toate la fel şi toate au pornit, mai mult sau mai puţin, în aceeaşi secundă.
— Da, ar fi o bună ilustrare a teoriei haosului, zice Ralph.
— Aha, despre asta am aflat, se laudă Helen. De la profesorul Douglass.
— Zău? pare Ralph surprins. Cînd?
— La aniversarea ta. Efectul fluturelui. Extrem de multe variabile.
— Foarte bine, o aprobă Ralph. Asta mai ales la început, cînd toate răţuştele se ciocnesc una de alta, haotic. Pe urmă, răul este plin de curenţi, vărtejuri, variaţii ale vitezei văntului la suprafaţa apei. Ră-ţuşca aceea, urmează el, arătînd cu degetuljucăria din fruntea convoiului, a avut noroc din toate punc-tele de vedere.
— Deocamdată, îl moderează Helen.
309
—Adevărat, deocamdată. Ceva mai jos, nu-i exclus să fie prinsă de un vărtej sau să înţepenească în vreun obstacol de sub un pod. Dar acum unicul lucru care ar putea-o împiedica să căştige ăsta e; o catastrofă.
— La fel ca în marele concurs de raţe al vieţii, observă Helen.
Oliver Richmond, într-o stare de febrilă excitaţie, aleargă în sus şi-n jos pe mal. Helen îi strigă:
— Ce număr are liderul, Oliver?
— Şaptezeci şi trei, răspunde Oliver, încetinind şi intrînd în pas cu ei.
— Nu-i al meu, din păcate, zice Helen.
—Nici al meu, zice Ralph, uitîndu-se la cele cinci bilete ale sale.
—Patruzeci şi doi este pe locul doi, şi nouă pe locul trei, şi optzeci şi doi este a treia, şi douăzeci şi patru e a cincea, anunţă, dintr-o răsuflare, Oliver.
Răţuşca mea, numărul paisprezece, e pe locul două-zeci şi şapte.
—Ai fi bun de comentator la cursele de cai, Oliver, îl laudă Ralph, în glumă.
Oliver îl priveşte ceva mai lung pe Ralph.
— Eşti Ralph Messenger, spune.
— Da, recunoaşte Ralph.
—Ai un card Sainsbury Reward? Ralph pare derutat.
— Cred că soţia mea are unul.
— Cu ce număr?
— N-am idee, zice Ralph.
—Mama mea are un card Sainsbury Reward. Numărul  şase-trei-patru-unu-şapte-patru-dublu
zero-opt-şase-cinci-unu-doi-trei-nouă-dublu şapte-zero.
— Grozav! exclamă Ralph.
Oliver pleacă în fugă. Ralph priveşte, gînditor, în urma lui.
— Cum reuşeşte? se miră Helen. 310
— La autişti se întălnesc deseori astfel de însuşiri speciale, răspunde Ralph. înaihte de era corectitudinii politice erau botezaţi „savanţi idioţi".
— Şi computerele sunt cam aşa, nu? întreabă Helen.
Multe răţuşte dau de bucluc în diferite feluri -rămănînd prizoniere sub cascade, lovindu-se de pilonii podurilor, încurcîndu-se în papură, acolo unde se lăţeşte răul. Acestea, pescuite din apă de către cercetaşi înarmaţi cu plase fixate pe nuiele lungi de bambus, sunt eliminate din concurs. Majoritatea însă continuă să plutească, legănîndu-se sau învăr-tindu-se pe apă, trecînd pe lîngă raţele adevărate care văslesc contra curentului, întorcîndu-le spatele intruşilor şi refuzînd să-i ia în seamă. Cel mai mare dintre copiii familiei Riverdale, încerînd să elibereze o răţuşcă galbenă agăţată într-o tufa de la mal, cade în rău şi este salvat de tatăl său, care, cu ocazia asta, îşi umple de apă pantofii şi man-şetele pantalonilor, aşa că pleacă acasă cu toată familia, supărat nevoie mare. Răţuşca numărul şaptezeci şi trei îşi sporeşte constant avantaJul şi trece senină linia de sosire de la limita satului, cu un minut întreg înaintea concurentei de pe locul doi. Se dovedeşte că posesorul numărului căştigător este profesorul Douglass, pe care Jasper Richmond îl încolţise într-o zi la Casa Profesorilor şi-l con-vinsese să cumpere un bilet.
— Mare păcat că nu este de faţă, zice Helen.
— Nu-i genul de distracţie după care să se dea în vănt Duggers, zice Ralph. E un sihastru. Nici nu ştiu cum de a catadixit să vină la petrecerea mea. Nu este de acord cu modul meu de viaţă.
— Da, am băgat de seamă, zice Helen.
—Cum?
— 0, din ceva ce-a spus.
—Ce anume?
311
— Ceva destul de trivial.
— Spune-mi, insistă Ralph.
— Că eşti maestrul clişeelor sfbrăitoare. Ralph rîde scurt, fără plăcere:
— E vina mea dacă mass-media mă sună pe mine, şi nu pe el, ori de cîte ori le trebuie un comentariu despre inteligenţa artificială?
Văzînd că Helen tace, continuă:
—Circulă o poveste despre Dugger, dinaintea venirii inele. Şi atunci, ca şi acum, era foarte sar-castic cu cei curtaţi de presă, dar într-o zi a intrat în cancelarie, din cale afară de satisfăcut, şi a dat de ştire că fusese invitat să participe la o masă rotundă de la radio, pentru cincizeci de lire. „Şi cum vei proceda, Duggers?" l-a întrebat careva. „O, niă găn-deam că ar fi mai înţelept să accept, a răspuns el. Le-am şi expediat cele cincizeci de lire."
— Nu cred că-i autentic, rîde Helen.
— Din nefericire, nici eu nu cred, spune Ralph, cu un zămbet, recăpătîndu-şi stăpănirea de sine.
Sosesc şi celelalte răţuşte şi sunt pescuite de cercetaşi cu o plasă, scoase din rău şi transportate într-o boccea mare, picurîndă. Mulţimea din dreptul finişului începe să se disperseze. Carrie vine la Ralph şi-I roagă să-i ducă pe copii la îngheţată, iar el actionează prompt şi obedient.
— Adu-ne şi nouă cîte una, îi strigă ea, din urmă. EI se întoarce spre ea :
—Cu ce aromă?
— Alege tu. Surprinde-ne şi încîntă-ne.
—Aici e Bourton-on-the-Water, Blondie, zice el. Ne referim la un magazin sătesc, cu frigiderul plin de comete înfăşate în hărtie şi de îngheţată pe băţ, nu la Howard Johnson's.
— Ştiu, zice Carrie, orice. Apoi către Helen: Vezi,
ăsta-i lucml de acasă care-mi lipseşte cel mai mult:
îngheţata.
312
In drum spre prăvălia de îngheţată, Ralph se întălneşte cu Stuart Philips şi cu Marianne, care controlează cum împachetează cercetaşii răţuştele de plastic în cutii de carton.
— Salut, Stuart, nu ştiam că eşti şi comandant de cercetaşi, pe lîngă celelalte funcţii ale tale, salută Ralph.
— Da. Iţi va face plăcere să afli că introduc o insignă pentru cel mai bun computerist, îi răspunde Stuart, rănjind.
Cu o mişcare din cap, Ralph o cheamă pe Marianne alături de el, ca să-i şoptească ceva la ureche.
— Oliver m-a întrebat adineauri dacă am un card Sainsbury Reward. Ce să însemne asta?
— Ţi-a spus pe de rost numărul cardului meu?
— Da, da.
— E figura lui favorită la petreceri.
—Aha. Deci n-a fost o aluzie la faptul că ne-a văzut în parcare?
— Oliver nu ştie să facă aluzii, protestează Marianne.
— I-a suflat vreo vorbă lui Jasper?
— Nu ştiu s-o fi făcut, zice Marianne.
— Mulţumesc lui Dumnezeu. De fapt, ce mai faci, Marianne?
— Bine, mulţumesc.
îşi mută privirea de la el la cercetaşi.
— Bun, trebuie s-o iau din loc. Am plecat după îngheţată.
— Cea mai bună o găseşti la Mitchell's. Lajumă-tatea străzii, pe dreapta.
— Mersi, zice Ralph. Să le cumpăr şi cercetaşilor?
— Nu, lor le-am promis ceai cu frişcă.
— Bine, zice Ralph şi-şi vede de drum.
Helen şi Carrie se aşază pe o bancă rustică, cu faţa la rău, la umbra unui stejar masiv. Spectatorii au dispărut unul cîte unul, revenind în sat.
313
— In legătură cu viherea trecută, zice Carrie.
— Nu-mi eşti datoare cu nici o explicaţie, Carrie, o opreşte Helen, hotărăt.
— Sunt sigură că te-ai întrebat ce se petrece.
— Nu-i treaba mea.
— Da, poate că nu-i, încuviinţează Carrie. Ori-cum, aş dori să afli unele lucruri.
— N-am spus nimănui, nici nu intenţionez s-o fac.
— Te cred, Helen. Tu nu cleveteşti, eşti roman-cieră. Iţi faci provizii de porcării, ca să le reciclezi mai tărziu în romane.
Helen se uită lung la Carrie, parcă încercînd să
măsoare intensitatea pasiunii din spatele acestei propoziţii.
—Dacă de asta eşti îngrijorată, te asigur că...
— Nu mă asigura, Helen, o opreşte Carrie, cu un zărobet. Mi-ai spus deunăzi, la băile sărate, că n-ai scrie Doamne fereşte ceva ce i-ar face pe alţii de ruşine.
—0,da.
— Dar eu am fost mai puţin decît onestă cu tine. Ţi-am spus că sunt sigură că Messenger nu se va combina cu doctorandele şi masterandele sale. Ceea ce este adevărat. E mult prea deştept să se lase prins atît de uşor. Dar asta-i toată încrederea pe care i-o pot acorda — nici un milimetru în plus. Ştiu că se întălneşte cu altele cînd pleacă de acasă.
— De unde ştii? întreabă Helen.
— Mi s-a ascuţit instinctul. Cînd vrea să facem sex imediat după ce se întoarce din deplasare, de exemplu, e un semn sigur. încearcă să-mi demon-
streze că i-a fost dor de mine cît timp a lipsit de acasă.
—Trebuie că ai şi nişte dovezi mai palpabile, zămbeşte Helen.
—Sigur că am. Uneori profesorii care merg la aceleaşi conferinţe ca şi Messenger le povestesc colegilor sau nevestelor ce-a făcut el acolo şi pînă la
314
urmă istorioara ajunge la mine. Uneori primesc şi scrisori anonime. Probabil că sunt expediate de tipi din breasla lui Messenger care nu-l pot suferi, sau poate sunt de la femei care mă urăsc pe mine, sau de la oameni cărora amîndoi le suntem antipatici. E plină lumea de invidie şi de răutate. Cînd în revista Private Eye a apărut o notiţă care-l făcea pe Messenger vănător de fuste, trei informatori ano-mmi au decupat-o şi mi-au trimis-o, ca nu cumva să-mi scape. Din întămplare, o şi citisem: un prieten inimos mi-o vărăse între paginile cărţii de bucate a lui Fanny Farmer, la o agapă.
— Groaznic, murmură Helen.
— Important este să nu laşi să se vadă că eşti îngrijorată sau că ai primit vreun mesaj. Să-i ignori pe toţi. Să nu le dai satisfacţie.
— Cred că-ţi vine greu uneori, zice Helen.
— Odată, o femeie cu care avusese o escapadă în Australia mi-a scris personal. A şi semnat scrisoa-rea. Avea sentimentul că fusese folosită. Dorea să se răzbune.
— Şi tu ce-ai făcut?
— Am rupt scrisoarea în bucîţi.
— Nu i-ai pus-o sub ochi lui Ralph?
— Ce rost ar fi avut? El nu se va schimba, iar eu n-am de gînd să divorţez. Formăm, împreună, o echipă redutabilă. E un tată bun. Dacă ne-am des-părţi, copiii ar fi distruşi.
— Eu nu cred c-aş putea fi atît de îngăduitoare, zice Helen. Ştiu că n-aş putea fi.
— Ei bine, eu i-am dat de înţeles lui Messenger că nu permit să se întămple nimic de felul ăsta în ograda mea, înţelegînd prin asta Universitatea, Cheltenham, împrejurimile. Nu i-am spus-o pe şleau, dar era ca un fel de pact între noi doi. Pe urmă mi-am dat seama că era un acord unilateral. Mă refer la faptul că mie mi-ar fi imposibil să am o aventură, fiindcă eu nu-mi iau zborul de una
315
singură în străinătate, nici nu mă făţăi pînă la Londra şi înapoi, să mă întălnesc cu editori, nici nu apar în programe TV care să presupună filmări la faţa locului şi sejururi prin alte oraşe. Pe urmă, a apărut pe scenă Nick. Aveam multe în comun: istoria artei, decoraţiunile interioare, mobila de epocă, E o companie foarte plăcută. E foarte blînd şi atent. Anticipează chestiile care ţi-ar face plăcere şi le execută. Am devenit prieteni apropiaţi. După care Nick şi-a dorit mai mult decît prietenia mea şi eu mi-am zis: de ce nu? Relaţia noastră durează de mai bine de un an, dar tu eşti prima care ne-a sur-prins cu garda jos. Bine că eşti tu. Presupun că am devenit prea încrezători.
— Ştiai, întreabă Helen, că unii îl consideră pe Nick un homosexual celibatar? Carrie rîde, învesehtă.
— Mda. Nick şi cu mine am făcut puţin haz de ideea asta. El nu-i cunoaşte provenienţa - în orice caz, nu de Ia el a pornit. Dar nici nu şi-a dat oste-neala s-o nege. Messenger crede că aşa stau lucru-rile, ceea ce ne convine... Nu, Nick nu este homo, deşi în tinereţe a fost derutat din punct de vedere sexual. Şcolile particulare englezeşti, ştii şi tu. li place să-l plesneşti. Altfel, este cu totul şi cu totul normal.
— îi place să-l plesneşti? întreabă Helen, facînd ochii mari.
— Da, şi ştii ceva ? Treaba asta mă excită grozav şi pe mine. E plăcut să fii cel mai tare din dormitor, e o schimbare.
— înţeleg, zice Helen. Carrie rîde.
— Nu face mutra asta scandalizată, nu-i decît o joacă.
— Nu sunt scandalizată, de fapt. Doar... surprinsă. • — Şi atunci cum explici scena din Ochiul furtunii cu funia şi măştile?
316
— Aia-i ficţiune, zice Helen, pe un ton uşor ruşinat.
— Şi n-ai facut nimic de felul ăsta pe viu? Helen neagă din cap.
—Atunci trebuie să încerci, zice Carrie. Uite, vine Messenger, hai să schimbăm subiectul.
Helen priveşte înjur, de parcă ar căuta un subiect. o sclipire galbenă de pe rău îi prinde ochiul.
— Uite, zice, arătînd cu degetul. Ultima răţuşcă. Ralph ajunge în dreptul lor şi distribuie comete de îngheţată.
— Mmm, e delicioasă, spune Carrie, după ce gustă.
— înspre ce arătai? o întreabă Ralph pe Helen.
— Spre o răţuşcă. Una rătăcită.
Se duc pe mal, de unde urmăresc cumjucărioara galbenă se leagănă în curentul leneş. Cine poăte spune de ce a întărziat atît de mult faţă de celelalte? Poate s-a prins într-un obstacol undeva în amonte şi a scăpat de privirile vigilente ale cercetaşilor, dar după aceea s-a eliberat. Oricum, iat-o ajungînd la linia de sosire, o trece ultima.
— N-ar fi. cazul s-o scoatem din apă? întreabă Helen.
Ralph se uită în jur, găseşte o creangă ruptă şi, aplecîndu-se periculos deasupra apei, ţinut de bră-cinar de Helen, trage răţuşca spre marginea răului şi o scoate afară.
— Ce număr are? întreabă Carrie.
— Patruzeci şi opt.
— Numărul meu, anunţă Helen.
Cînd Messengerii ajung înapoi acasă, în Pittville Lawn, luminiţa roşie a robotului telefonic din bucîtărie clipeşte, avertizîndu-i că în lipsa lor au fost înregistrate cîteva mesaje. Ralph apasă pe butonul robotului, în timp ce Carrie pune la fiert apa pentru ceai.
— Carrie, e mama, anunţă vocea mamei lui Carrie, atît de clar încît ai crede că vorbeşte din
317
celălalt capăt al oraşului Cheltenham, nu din îndepărtata Californie. Veşti proaste, mă tem, draga
mea. Tata s-a îmbolnăvit. Doctorii spun că a făcut un infarct.
— 0, Dumnezeule! exclamă Carrie, scăpînd din mînă ceainicul, care cade pe podea cu zgomot. Tra-versează bucîtăria, ca să fie mai aproape de Ralph şi de robot, şi ascultă mesajele înregistrate peste zi, de la mama, sora şi cumnatul ei. Pe copiii care intră în bucîtărie fluierînd, ori cu întrebări sau rugă-minţi, îi potoleşte şi le cere să aştepte, tăcuţi şi nemişcaţi, pînă se termină mesajele. Ei devin serioşi şi tăcuţi, absorbind informaţia că bunicul lor a avut
un atac de cord foarte grav şi că este internat la terapie intensivă.
— Trebuie să zbor acasă măine, zice Carrie, formînd un număr de telefon. Sună la mama, apoi la sora sa. Amîndouă sunt la spital, dar vorbeşte cu cumnatul ei, Gary, care o informează că tatăl ei a facut al doilea infarct, starea fiindu-i acum critică.
— Vm cît pot de repede, promite Carrie, punînd jos receptorul.
Răsucindu-se spre Ralph:
— Se pot rezerva bilete de avion duminică seara?
— Sigur, dacă te adresezi direct companiei aeriene. Nu vrei să aştepţi pînă dimineaţă? Să vezi cum evoluează lucrurile?
— Nu. Rezervă tu un bilet pentru mine, te rog.
— Dar nu pot să te însoţesc. Toată săptămăna am interviuri pentru postul cel nou.
— Ştiu. Oricum trebuie să ai grijă de copii. Ralph telefonează la British Airways şi-i rezervă lui Carrie un loc la clasa business dentru a doua zi la prănz, pe ruta Heathrow - Los Angeles. Carrie şi
Emily încropesc ceva de măncare, jumări de ouă cu şuncă.
• Mănăncă la masa din bucîtărie. Hope rupe tăcerea:
318
— o să moară bunicul?
— Nu, dulceaţo, răspunde Carrie.
— Posibil, zice, simultan, Ralph. Furioasă, Carrie îl fulgeră cu privirea,
—N-are sens să ne prefacem, spune el, în de-fensivă.
— N-are sens să ne gîndim la ce-i mai rău.
— Nu mă gîndeam la ce-i mai rău. Dar e bine să fim pregătiţi pentru orice eventualitate.
— Ce se întămplă cu oamenii cînd mor? întreabă Hope.
— Sunt înmormăntaţi, spune Simon. Sau arşi.
—Simon! strigă Carrie, încruntată.
— Incearcă să nu mai fii bou, Simon, îl îndeamnă Emily.
—Termină cu limbajul vulgar, îi porunceşte Carrie lui Emily.
— Explicaţia lui Sock este, totuşi, absolut corectă, intervine Ralph.
— Nu neapărat, spune Mark. In India, cadavrele sunt puse sus, pe acoperişurile caselor, ca să le ciugulească vulturii carnea de pe oase.
— Ce scărbos, comentează Emily.
— E adevărat, tati? întreabă Hope.
— Vă rog, nu putem schimba subiectul? cere Carrie.
— Cred că e adevărat, îi spune Ralph lui Hope. Dar numai cei ce aparţin unei anumite religii pro-cedează astfel, iar religia aia e interzisă aici şi în California, aşa că nu avem motive de îngrijorare, pisicuţo.
— Bunicul lui Shirley Blake a murit trimestrul trecut şi domnişoara Hacket ne-a spus că s-a dus în Rai, spune Hope.
— Aşa este, zice Carrie.
—Ba nu-i deloc aşa, intervine Ralph. Unii oameni cred în chestia asta, pisicuţo, dar se înşală. Nu există un loc numit Rai. E o idee frumoasă, dar neadevărată. Un fel de basm.
319
— Messenger, sunt total împotriva a ceea ce faci, spune Carrie, cu vocea stăpănită, dar fermă.
— Deci, unde se duce bunicul cînd moare? întreabă Hope.
— Nicăieri, iubiţico, îi răspunde Ralph. Trupul său va fi îngropat în pămănt sau incinerat, cum a spus Sock, dar de fapt nu va mai fi bunicul. Bunicul nu va mai exista decît în sufletele noastre. Ne vom gîndi la el, ne vom aminti de tot ceea ce a facut
pentru noi, de darurile lui şi de poveştile pe care ni le-a spus.
Carrie sare în picioare şi iese din bucîtărie, fară să fi terminat de măncat. Ralph continuă să vor-bească, de parcă nu s-ar fi întămplat nimic neobiş-nuit, dar copiii sunt tăcuţi şi stănjeniţi- El îi lasă să strîngă masa şi pleacă din cameră. o găseşte pe Carrie în dormitor, vorbind la telefon cu British Airways, în faţă cu detaliile notate de Ralph şi cu cardul ei de credit. o valiză umplută pe jumătate stă deschisă pe pat.
— Ce faci? o întreabă.
Carrie termină conversaţia, pune receptorul jos.
—I-am rezervat un loc şi lui Hope. o iau cu mine.
Carrie reîncepe să-şi facă bagajele, umblînd
încolo şi încoace, între pat, garderobă şi scrinurile de la perete.
—Dece?
—Nu mi-a venit să cred cînd te-am auzit adi-neauri. Vorbeai de parcă tata ar fi mort deja.
—Mi s-a părut un bun prilej s-o obişnuiesc pe Hope cu ideea morţii. Cînd copiii pun astfel de întrebări, înseamnă că vor să ştie adevărul.
— Adevărul! Cine ştie adevărul ? Cine ştie sigur ce ţi se întămplă cînd mori ? Tu nu ştii, Messenger, nu ştii sigur.
— Eu ştiu că nu există un loc numit Rai. 320
— Dacă un copil vrea să creadă în el, de ce să nu-l laşi? pînă cînd ideea dispare natural, ca un dinte de lapte. De ce să foloseşti forţa?
— N-am de gînd să mă cert cu tine, Carrie...
— Şi eu care credeam că ne certăm deja.
— Eşti nervoasă, ceea ce e de înţeles. Spune-mi numai de ce o tărăşti pe Hope după tine pînă în California?
— Ea s-a înţeles bine cu tata, şi el cu ea. S-ar putea să-i facă bine s-o vadă.
—Ai de gînd să duci o copiliţă în salonul de terapie intensivă, să vadă un bătrăn în care sunt înfipte ace şi tuburi? Cred că ţi-ai pierdut minţile!
—Acum cine încearcă s-o ferească pe Hope de adevăr? Problema cu care te confrunţi tu, Messenger, este că ai curaj să te baţi cu ideile abstracte, dar nu şi cu lucrurile reale care te ameninţă.
— Va lipsi de la şcoală cel puţin o săptămănă.
— Cu atît mai rău... lar dacă totul se termină prost, prefer să fie cu mine, nu cu tine. Nu te pricepi să alini durerea cuiva, Messenger.
Ralph tace un moment, rumegînd şi strîngînd din buze.
— OK, fie cum vrei tu, zice în cele din urmă. Dimineaţă, te duc eu cu maşina la Heathrow.
— Nu-i nevoie să te deranjezi.
— N-am nimic important de făcut pînă după-amiază.
— închiriez o maşină cu şofer. Prefer să procedez astfel. Mai puţin stres.
— Cum vrei, cedează Ralph, ridicînd din umeri, şi iese din cameră.
321
26
E miercuri, 16 aprilie, ora 9.05 p.m. o zi de ţinut minte. o zi care se cere consemnată — dar nu pe Pearlcorder. Sunt acasă, în biroul meu şi scriu aceste însemnări direct la computer. Copiii se află în camerele lor, îşi fac temele sau se uită la televizor sau, poate, amîndouă deodată (comportarea adoles-cenţilor este cea mai bună dovadă cunoscută mie a fapt.ului că procesarea paralelă este caracteristica definitorie a conştiinţei. Odată I-am găsit pe Mark în camera lui, uitîndu-se la un meci de fotbal, cu sunetul tăiat, ascultînd Oasis la CD-player-ul său personal şi scriind un eseu despre Legile Cerealelor, toate în acelaşi timp, fără să dea vreun semn că-i vine greu), dar chiar şi aşa nu îndrăznesc să dictez, de teamă să nu urce vreunul scările, tiptil, pînă la mine, ca să mă întrebe ceva sau să-mi ceară ceva, şi să nu mă audă dictînd că azi după-amiază am futut-o pe una dintre cele mai bune romanciere contem-porane ale Angliei. Astfel este descrisă Helen pe ultima copertă a ediţiei din Ochiul furtunii pe care o are Carrie, aflată, în momentul ăsta, pe masa mea de lucru: „Un roman de o sensibilitate deosebită şi de o măiestrită reţinere", comenta revista Spectator. Ei bine, în după-amiaza asta n-a avut nici o reţinere, măiestrită sau nu, o dovadă fiind urmele de dinţi de pe umărul meu stîng. N-a lipsit mult să mă însăn-gereze. Sper din tot sufletul să-mi treacă pînă se întoarce Carrie.
Norocul meu că, după toate probabilităţile, Carrie va mai lipsi încă o săptămămă. Tata Thurlow 'a fost stabilizat şi se pare că de data asta va scăpa, deşi rămăne de văzut dacă ăsta-i un prilej de
322
bucurie. Nu-i exclus să rămănă infirm. In orice caz, Carrie va mai sta o vreme cu ai ei, să vadă cum evoluează lucrurile şi să susţină moralul mamei sale. Eu n-am nimic împotrivă. îmi pare bine că n-a murit bătrănul, flindcă dacă ar fi decedat sunt sigur că, absolut iraţional, Carrie ar fi dat vina pe mine sau cel puţin ar fi făcut o legătură între decesul lui şi presupusa atitudine crudă, lipsită de inimă, cu care am răspuns, duminică la cină, la întrebările lui Hope. Se înţelege de la sine că nu mi-am cerut iertare. A doua zi dimineaţă, Carrie a plecat la Heathrow într-un uriaş Daimler închiriat, cu un şofer în costum de culoare închisă, numai bun pentru o înmormăn-tare, purtînd la rîndul ei un palton negru şi întu-necată la faţă. La micul dejun nu vorbise decît despre chestii practice, iar la despărţire mi-a oferit nu gura, ci obrazul, să i-l sărut. Hope se uita la noi intimidată, simţind tensiunea rea dintre noi, aşa că am străns-o în braţe mai tare ca de obicei şi i-am spus un banc, să-i smulg un zămbet. Mi-a facut cu măna prin geamul din spate, cînd maşina a ieşit de
pe alee, dar Carrie s-a uitat, îndărătnică, numai în faţă.
îmi aduc aminte că mai tărziu, mergînd la Universitate, mi-am zis în sinea mea că o dată ce Carrie se află la capătul celălalt al lumii, sunt coapte condiţiile pentru o escapadă cu Helen Reed, fiind mare păcat că mă refuzase atît de ferm acum cîteva săptămăni. îmi venea să-mi trag palme fiindcă nu calculasem corect momentul cînd să-i fac propunerea; nu ne cunoşteam de destulă vreme, sau poate eu m-am exprimat cam grosolan. Dar ea era atît de atrăgătoare la Bourton-on-the-Water, într-o pereche strămtă de jeans albi, care-i puneau în evidenţă poponeţul apetisant şi cu sănii care făceau mişcări interesante sub pulover. Mă şi tachina puţin, cu remarcele ei despre „marele concurs de răţuşte al vleţii" şi autismul computerelor (deşi, la
323
drept vorbind, asta-i o observaţie deşteaptă, tipic pentru ea s-o arunce aşa, într-o doară, poate am s-o folosesc eu: computerele, de exemplu, au o memorie fantastică, dar nici un dram de bun-simţ, au un deficit afectiv, nu pot face diferenţa dintre o poveste adevărată şi o născocire, nu ştiu să mintă...), da, da, fară îndoială că lucra asupra mea un pic cu acele bons mots1 şi citînd, după aceea, remarca răută-cioasa a lui Duggers, maestrul clişeelor, privindu-mă pieziş ca să vadă cum o iau, dar cîtuşi de putin nervoasă, fără să flirteze cu mine deloc. Evident că se simţea în largul său în compania mea, cîtă vreme mie îmi place ca orice femeie din apropiere să se simtă, fie şi vag, în pericol.
Aşadar, astea erau perspectivele, luni dimi-neaţa; pisica nu era acasă, dar şoricelul care mă interesa pe mine nu voia să se joace. Ajuns la Centru, m-am gîndit s-o sun, oricum, sub pretextul cît se poate de plauzibil că doresc s-o informez despre ce i se întămplase tatălui lui Carrie. Natural, ea a fost plină de compasiune şi m-a întrebat cum am să mă descurc cu casa şi familia în lipsa soţiei mele. I-am spus că Edna va face ore suplimentare şi că am în congelator un munte de preparate culinare. S-a oferit să vină într-o seară şi să ne gătească cina, iar eu am trecut-o imediat pe listă, pentru vineri. Pe urmă am întrebat-o, sfios, dacă i-ar face plăcere să ia masa cu mine miercuri, la Casa Profesorilor, aşteptîndu-mă la un refuz, dar spre surprinderea mea ea a spus da. „Dar de ce să nu mergem de data asta la un pub, măncarea de la Casa Profesorilor este oribilă." Se înţelege că am fost de acord, luptînd din răsputeri să nu las să se audă că dau din coadă şi-mi ling buzele de încîntare.
Primul impuls a fost s-o duc la King's Head, un pub mic şi plăcut de lîngă Horseshoes, unde
1. Vorbe de duh (fr.). 324
măncăm deseori duminica la prănz, cînd Carrie n-are chef să gătească, dar pe urmă m-am gîndit că nu e bine să mă afişez cu Helen într-un loc unde mă cunoaşte lumea ca pe un cal breaz şi de unde ar putea porni bărfe răutăcioase, care să ajungă la urechea neveste-mi. Aşa că am telefonat la un pub rustic, numit The Anvil1, de lîngă Burford, unde mai fusesem o singură dată, fără Carrie, şi am rezervat o masă la restaurantul-bar. Mi-am amintit că era oarecum supradecorat cu unelte agricole antedeluviene agăţate pe pereţi, dar că măncarea era bună şi că avea încîntîtor de puţini muşterii. E trecut în Ghidul puburilor bune, dar e atît de greu de găsit, încît sunt sigur că mulţi clienţi posibili renunţă, în disperare de cauză, şi se duc acasă sau la birturile locale.
Am contramandat două consultaţii aflate pe rol pentru azi după-amiază - nu pentru că aş fi avut vreo premoniţie despre felul cum se va sfîrşi, ci fiindcă n-am vrut să ne grăbim cu masa, iar The Anvil se află, faţă de campus, la vreo patruzeci de minute bune de mers cu maşina. în drum sprepub, Helen a spus ceva despre distanţa pe care se părea c-o parcurgeam, iar eu mi-am exprimat speranţa că nu trebuie să se întoarcă repede la ore. „Nu, deloc", a zis. I-am spus că eram liber toată după-amiaza. „Şi eu", a zis, iar mica aflrmaţie banală mi s-a părut, dintr-o dată, plină de semnificaţie. A fost ca momen-tul acela de la Praga cînd am spus „Mă pot gîndi la mai multe lucruri", iar Ludmila a roşit. Nici Helen, nici eu n-am roşit, dar n-am mai scos nici un cuvănt un minut sau două. Balonaşele pentru gînduri de deasupra capetelor noastre s-au umplut de cuvinte. Eu mă întrebam: „Să fie posibil să am noroc azi după-amiază? Şi-a schimbat, din nu ştiu care motiv, părerea despre mine?" N-aveam idee însă ce fel de
1. Nicovala (engl.).
325
vorbe umpleau balonaşul ei, aşa că m-am hotărăt să procedez cu maximum de precauţie. Dacă mi se ofe-rea a doua şansă, nu voiam s-o ratez. Am lăsat-o pe ea să rupă tăcerea. „Ce zi frumoasă, a observat, întorcîndu-şi capul să privească pe geamul maşinii. Ce mult îmi place primăvara." Propoziţie menită nuniai să umple tăcerea, îmi dau bine seama.
I-am aruncat o privire rapidă. Purta o cămaşă roşie, cu o eşarfă de mătase înnodată lejer la găt, un cardigan cafeniu pe umeri şi o pereche de pantaloni asortaţ.i. Cercei de aur şi o broşă scumpă. Arăta bine. Intotdeauna se îmbracă cu grijă, dar mi s-a părut că de data asta îşi dăduse şi mai multă osteneală să fie şic. Semn bun.
The Anvil era exact cum mi-l aminteam: pe din-afară, cărămidă spoită cu var şi acoperiş de papură, pe dinăuntru, grinzi expuse, căpriori şi fierărie agricolă. Ne-am aşezat la o masă confortabilă, la colţ. „Fii atentă la coasa aia de pe perete, am glumit, nu gesticula prea tare cînd vorbeşti, ca să nu trebuiască să reboteze localul La Amputata." Ea a răs mai cu poftă decît merita gluma. încă un semn bun. Idem că am ales, simultan, aceleaşi feluri de pe lista pentru prănz: moules marinieres ca aperitiv, urmate de piept de raţă la tigaie. Am propus un pahar de vin alb la scoici şi o sticlă de Pomerol pentru pieptul de raţă. Moules au fost excelente. „Ăsta-i ceea ce numesc eu un prănz gourmet", a zis Helen, savurînd lichiorul cules cu linguriţa.
I-am comunicat ultimele noutăţi privindu-l pe tatăl lui Carrie. Ea a vorbit puţin despre părinţii ei, după descriere o pereche de babalăci excentrici, şi m-a întrebat despre ai mei. I-am spus că ainîndoi sunt morti. „Vai, îmi pare rău", a şoptit ea. N-am intrat în detalii. Am vrut să schimb subiectul con-versaţiei cît mai iute posibil şi din fericire, aveam o altă temă în mănecă.
326
Cu o seară înainte îmi dădusem osteneala să parcurg, în diagonală, Ochiul furtunii. Este povestea — cam tărăgănată — a unei femei care intră şi iese dintr-o depresie, a efectelor avute de boala ei asupra celor din preajmă: soţ, copii, părinţi şi prieteni. Depresia îi dispare subit în timpul unei excursii făcute cu soţul ei la Paris, unde-şi petre-cuseră luna de miere cu cîţiva ani înainte. Episodul ăsta este, în cea mai mare parte, o rapsodie franco-filă tipică, despre regăsirea plăcerilor uitate ale Parisului: cafenelele de pe bulevarde, mirosul de usturoi pe păinea proaspăt coaptă, făşăitul pneurilor pe piatra cubică a pieţelor, buchiniştii de pe malul stîng etc., etc., obişnuitele snobisme franţuzite; dar conţinea şi ceva interesant privind deşteptarea apetitului sexual al eroinei, care atinsese un nivel foarte scăzut în timpul depresiei. Cuplul a tras la un hotel de cinci stele, pe undeva pe aproape de Ritz, fiindcă soţul se află în delegaţie ca reporter, iar într-o zi, cînd el nu-i acasă, eroina, pe nume Anna, găseşte într-un sertar din dormitorul lor Second Empire, alb-auriu, nişte obiecte curioase, evident lăsate acolo de foştii ocupanţi: două măşti din catifea neagră şi colaci de frînghie groasă, de mătase. Anna le scoate din sertar şi le învărte în mănă, în timp ce inima îi bubuie în piept, întrebîndu-se ce să facă cu ele — să le predea la recepţie sau să le arunce la coş? In cele din urmă le pune înapoi de unde le-a luat şi i le arată soţului cînd acesta se întoarce acasă. La început, soţul rîde şi face cîteva glume porcoase, dar Anna îşi dă seama că-i excitat de descoperirea ei. Cînd se duc la culcare, el ia o mască din sertar şi i-o întinde. „Pune-ţi-o", n cere şi intră în baie cu cealaltă mască. Anna îşi pune masca, care-i acoperă partea de sus a feţei, şi se uită în oglindă. „Prin găurile pentru ochi ale măştii o privea o străină dezmăţată", spune textul romanului. Anna îşi leapădă cămaşa de
327
noapte şi pozează în oglinzile lungi ale dormitorului, goală puşcă, cu excepţia măştii. Intră soţul, mascat şi el, gol - cu o erecţie monumentală. Se privesc cu „zămbete de complicitate perversă". Anna scoate din sertar colacii grei de funie de mătase şi i-i întinde; „Leagă-mă". Dezamăgitor, capitolul se termină aici, dar ni se dă de înţeles, din gîndurile retrospective ale Annei, că trăiesc o noapte de pomină, o orgie sexuală nemaipomenită, din care Anna iese ca nouă, vindecată în sfîrşit de angoasă.
Cînd i-am spus că-i citisein un roman, Helen şi-a aruncat, cu un gest nervos, părul pe spate, strămbîndu-se. „Mai bine nu-l citeai. Pe de altă parte însă nu înţeleg de ce ţi-a trebuit atît timp ca să te apuci. Majoritatea oamenilor cu care fac cunoş-tinţă dau imediat fuga să-mi împrumute cărţile de la bibliotecă. Pe urmă, nu uită să-mi spună că le-au
citit şi-mi arată că ar trebui să le fiu recunos-cîtoare."
—Am amănat lectura cărţilor tale, de frică să nu cumva să nu-mi placă, i-am răspuns. Nu mă prea pricep să-mi ascund părerile.
—Atunci, de ce te-ai răzgîndit?
— Fiindcă acum cred că ne cunoaştem îndeajuns de bine ca să nu mai conteze.
—Pe care l-ai citit? m-a întrebat. I-am spus.
—Ţi-aplăcut?
— „PIăcut" nu este cuvăntul potrivit. Drept să-ţi spun, nu e genul de proză care-mi place. Este ceea se numea cîndva „cartea unei femei", chiar dacă acum este interzis să mai foloseşti expresia. Dar am
admirat-o. Am apreciat îndemănarea cu care a fost construită.
—Mulţumesc, domnule, mi-a spus ea, cu o plecăciune ironică.
— N-ai de ce, este chiar frumos scrisă, i-am răs-puos. Şi are o scenă care chiar m-a făcut să deschid ochii. Spre sfîrşit, cînd protagoniştii se află la Paris.
328
Ea răse, puţin prea strident:
—Te referi la scena de alcov? Cea cu măştile? Mi-e teamă că ăla-i capitolul favorit al tuturor, cu excepţia părintilor mei.
Am întrebat-o dacă se baza pe fapte reale.
—0, Messenger! a strigat Helen. Mă dezamă-geşti! Pui întrebarea pe care mi-o pune toată lumea!
Mi-am cemt scuze, şi chiar m-am simţit ca un nătărău, dar cel mai mult mă impresionase faptul că-mi spusese „Messenger". Nu-mi aminteam s-o mai fi facut pînă atunci. Numai cei din familie şi colegii protocolari, de tipul lui Duggers, îmi spun „Messenger". S-ar fi zis că accedem la un nivel supe-rior de intimitate. Nu ştiu dacă şi ea avea conştiinţa acestui fapt. Deoarece mai tărziu aveam s-o duc acasă cu maşina, îi umplusem paharul mai des decît îl împrospătasem pe al meu şi Helen era îmbujorată şi uşor cherchelită.
— Lungul weekend parizian este descris din experienţă, ca şi hotelul de lux, dar nu şi desco-perirea măştilor şi a frînghiei de mătase din sertar, mi-a explicat ea. Asta este invenţia mea.
— Şi n-ai încercat niciodată experimente erotice de acest tip?
Ea a negat din cap.
— Ar trebui să încerci cîndva, i-am spus.
— Cineva mi-a spus acelaşi lucru, recent, zise ea, cu un surăs ciudat.
— înseamnă că am dreptate. Ea clătină din nou din cap:
— Sunt prea bătrănă pentru astfel de distracţii.
— Aiurea, am contrazis-o. Este unicul mod de a împiedica îmbătrănirea. Alimentează flacăra sexului. Ţine-o aprinsă cu orice preţ!
Fata care ne servise veni cu nota de plată.
— Plătim nemţeşte, zise Helen, întinzînd măna după poşetă.
— Ba nu, eu fac cinste.
329
Am plătit cu bani peşin, lăsîndu-i chelneriţei un bacşiş generos.
— Mulţumesc mult, zise :Helen. A fost foarte plăcut. Era pentru prima oară că-mi permitea să-i plă-tesc masa. încă un semn bun. M-am hotărăt să sar cu capul înainte, metaforic şi la propriu vorbind.
— E o după-amiază prea frumoasă ca să ne în-toarcem la muncă, am observat. Ce-ar fi să mergem la Hoerseshoes şi să facem o baie caldă ?
— Nu am la mine costumul de baie, a obiectat ea.
—N-o să-ţi trebuiască. Nu-i nimeni acolo. Piscina este ferită de privirile trecîtorilor.
Conversaţia ajunsese la punctul în care îmi spune de obicei că nu doreşte să înfiripeze o idilă cu niine, dar de data asta n-a zis nimic.
—Poate găseşti hainele pe care le-am folosit data trecută, mi-a sugerat.
— Dacă vrei, am zis. Dar, de fapt, este mult mai plăcut fără nimic pe tine.
— Da, cred că ai dreptate, a recunoscut Helen. Nu-i uşor să şofezi cu o erecţie. Trebuie să te apleci mult în faţă, atingînd, practic, volanul cu bărbia, ca şi cum ai fi miop. Nu ştiu dacă Helen închisese ochii ca să nu mă facă să mă ruşinez, dar după o vreme am observat că adormise şi am reuşit
să mă relaxez. Nu s-a trezit decît la sosirea la Horseshoes.
— Doamne, am aţipit, a zis. De vină trebuie să fie măncarea şi vinul.
— De fapt, am propus, n-ar fi rău să ne odihnim puţin înainte de a intra în bazin. Să ne facem digestia.
—Vrei să spui „să ne întindem plăcut"? m-a întrebat ea, folosind replica rostită de mine cînd prănzisem la ea acasă.
— Exact.
Ca de obicei, Horseshoes era pustiu şi tăcut. Profunda pace rustică nu era tulburată decît de
330
băzăitul unui tractor îndepărtat. A mai fost şi ţipătul alarmei din hol, cînd am descuiat uşa din faţă. Am oprit alarma şi am închis uşa în urma noastră. Pe urmă am sărutat-o lung şi apăsat pe Helen. N-a opus rezistenţă. De fapt, eu m-am des-prins primul din îmbrăţişare.
— Hai să facem dragoste, i-am propus.
— Am uitat cum se face, mi-a răspuns. A trecut mult timp.
— îti aduc eu aminte, i-am spus, luînd-o de mănă. Am condus-o pe scări în sus, pînă la dormitorul principal.
— Mai întăi, trebuie să te dezbraci, i-am indicat.
— Atunci, trage draperiile, a zis. Mi-e ruşine. Am tras draperiile, gîndindu-mă la o după-amiază din Yorkshire Dales, cu mulţi ani înainte, cînd Marfiia întinsese perdelele subţirele de bumbac peste feres-trele odăiţei mele de la fermă, umplînd încăperea cu o lumină moale, trandafirie. Draperiile de aici erau mai groase, dar tot lăsau să treacă suficientă lumină ca să văd corpul gol al lui Helen şi să nu fiu dezamăgit. Am scos un prezervativ din noptiera de lîngă pat şi m-am asigurat că mă vede punîndu-l la îndemănă.
Partida de sex a fost scurtă, dar divină. Nu voiam să-i dau răgaz să se răzgîndească, şi am descoperiţ imediat că nu era nevoie de o încălzire substanţială. De fapt, Helen a ajuns uimitor de iute la orgasin, aproape imediat după ce am intrat în ea. Presupun că situaţia este aceeaşi la femei ca şi la bărbaţi:
abstinenţa sporeşte intensitatea senzaţiei, iarîn cazul ei anotimpul secetos durase cam mult. Orgasmul i-a venit ca o ploaie de vară şi n-am considerat că e cazul să mă retin. Aproape imediat după aceea am adormit. Cînd m-am trezit, mi-am dat seama că Helen întinsese un cearceaf peste noi. Era culcată pe spate, cu ceafa pe pernă, şi pe chip i se citea
331
expresia vag distrată a unei femei satisfăcute. Mi-a adresat un zămbet mic şi curios, timid şi glumeţ totodată.
— Dar pentru mine cum a fost? m-a întrebat. Mă gîndisem să folosesc jacuzzi-vA fierbinte ca preludiu la partida de sex, dar aşa cum au ieşit lucrurile am făcut baie după aceea, ordinea fiind mult mai bună, fiindcă am putut trîndăvi, satis-făcuţi şi languroşi, în apa cu bulbuci. După un timp însă am reînceput hărjoana şi mi s-a sculat din nou. Mi-ar fi plăcut să o posed chiar acolo, în bazin, sub cerul liber, dar ea n-a vrut. M-am oferit s-o duc în casă şi s-o leg fedeleş. în momentul acela m-a muşcat.
Emily strigă de jos despre ceva ce au făcut sau n-au facut băieţii, cerîndu-mi să intervin. E timpul să salvez ce-am scris.
27
Miercuri, 14 mai. De mult n-am rnai scris nimic în jurnal. N-am avut chef să notez, nici măcar pentru mine însărni, nimic despre evenimentele din ultimele trei săptămăni. Am fost mult prea ocupată trăindu-le. Nu, nu acesta este motivul. Un jurnal este un fel de oglindă în care îţi admiri zilnic propriul chip, cu candoare, lară menajamente — fară deghizarea protectoare a unei măşti, fară linguşeala machiajului, măcar - şi afli adevărul despre tine. De cînd Messenger şi cu mine am devenit amanţi, n-am mai putut să consemnez nimic. N-am vrut să-mi înregistrez comportarea, fiindu-mi teamă că, ulterior, scrutarea ei atentă şi analiza ei mi-ar putea crea mustrări de conştiinţă, inhibîndu-mi plăcerea. (De fapt, încă mă codesc să-mi examinez experienţa cu privirea directă, neşovăitoare, a persoanei întăi. Am să încerc să folosesc altă tehnică...)
Pentru că asta devenise, o femeie uşoară, o unealtă a plăcerilor, o tărfă de lupanar, o femeie cu nimic mai bună decît era de fapt - în orice caz aşa ar fi fost descrisă într-un roman de odinioară. Nu şi în paginile unuia modern, fireşte. In fond, ceea ce facea ea făcea toată lumea: îşi satisfăcea dorinţele, batea fierul cît era cald, storcea orice picîtură de plăcere din corpul ce îmbătrănea, înainte de a fi prea tărziu, pentru că „Altă viaţă n-o să trăieşti'1 etc., etc. Şi nu va regreta, orice s-ar întămpla: totizl fusese atît de palpitant.
Uneori îşi punea şi nervii la încercare, riscurile fiind considerabile. Fusese de două ori în casa din Pittville Lawn ca să gătească pentru familia lui
333
Messenger şi rămăsese peste noapte, cu scuza că băuse prea mult vin ca să şofeze pînă acasă, şi în ambele ocazii e1 i se furişase în aşternut în toiul nopţii, exact aşa cum îşi închipuise ea, în noaptea de după aniversarea zilei lui de naştere, iar felul în care făcuseră dragoste atunci fusese, cumva, şi mai senzual şi arzător datorită faptului că nu îndrăz-neau să facă vreun zgomot, ca nu cumva să se tre-zească vreun copil şi să-i audă. Trebuia să-şi arate unul celuilat extazul ca un cuplu de dansatori dintr-o pantomimă, prin mişcările mădularelor şi expresiile feţei. Se culcau pe blana de oaie de pe podea, fiindcă patul scărţăia, iar el îi astupa gura cu măna cînd ajungea la orgasm. Ea îşi înfigea dinţii în perniţele cărnoase de la baza degetului lui mare, ca şi cum ar fi fost o zăbală sau un căluş, ca să-şi zăgăzuiască strigătul, şi-i auzea inspiraţia scurtă şî zgomotoasă cu care îşi controla durerea. (In jargonul lor de alcov el o dezmierda Muşcîtoarea. Se părea că-i plăcea să fie muşcat, dar renunţase curînd la asta, fiindcă trebuia să se întoarcă de pe o zi pe alta Carrie şi nu era înţelept să-şi găsească bărbăţelul muşcat şi ronţăit vizibil, ca un jambon atacat de şoricei.) După această partidă de sex mut, coregrafic, ea descuia uşa şi arunca o privire pe palier, să se asigure că el se poate strecura nevăzut înapoi în dormitorul propriu, fiind oricînd posibil ca unul dintre copii să se fi trezit ca să se ducă la baie şi să-l surprindă ieşind din camera de oaspeţi.
într-o după-amiază, cînd erau în pat la Horseshoes, auziră un automobil oprind în faţa casei, după care sună soneria. Messenger lipăi, în pielea goală, pînă la fereastră şi se uită printre perdele. „E prorectorul! sopti. Sir Stan şi Lady Viv. Ce mama dracului caută aici?" Helen găsi vizita inoportună deosebit de nostimă şi începu să rîdă
334
necontrolat, dar Messenger, îngrozit de ideea că ar fi putut fi descoperit, îi adresă un „sst!" să tacă. Maşina lui era parcată pe alee, aşa că oaspeţii puteau trage concluzia că era acasă sau nu prea departe. Helen şi Messenger rămaseră întinşi pe pat în dor-mitorul cu perdelele trase pănă.cînd cei doi obosiră să tot sune şi să strige peste zidul grădinii şi îşi văzură de drum. Messenger coborî şi se întoarse cu un bileţel măzgălit în grabă, găsit pe preşul de la intrare: „Am trecut pe aici din întămplare şi ţi-am văzut maşina parcată, dar, evident, ieşiseşi. Rămăne pe altădată, sper. Stan". îşi aminti ca prin ceaţă că odată Carrie îi invitase să treacă oricînd le con-venea pe la Horseshoes. „Erau curioşi să vadă piscina încălzită", explică Messenger. „Ar fi fost plăcut surprinşi dacă ar fi văzut-o cu noi doi în ea, în costumul Evei şi al lui Adam", comentă Helen. „lubindu-ne", adăugă el cu un rănjet, pentru că, într-o zi, ea îi făcuse pe plac şi se împreunaseră în bazin. Nu fusese o ocazie prea reuşită, cel puţin nu pentru ea, dar el jubilase. îi plăcea să facă sex în locuri neconvenţionale, chiar în public, riscul de a fi descoperit părînd a-i amplifica plăcerea.
Intr-o duminică, Helen le făcu o vizită lui Ralph şi copiilor la Horseshoes şi reuşiră să plece singuri la plimbare după-amiaza. Băieţii voiau să vadă un meci de rugby la televizor, iar Emily era prea leneşă ca să ia parte la expediţia propusă de Messenger, pînă la un gorgan preistoric numit Belas Knapp, pe care dorea să i-l arate lui Helen. Emily fusese deja acolo şi ştia cît de abrupt era urcuşul. Messenger, se înţelege, nu trebuise să depună nici un efort ca s-o convingă.
Drumeţia a fost cu adevărat obositoare, mai ales ultima parte, în care urcară panta foarte înclinată a unei coline acoperite cu iarbă, cam la o milă depăr-tare de cel mai apropiat drum. Oile se opriseră din
335
ruptul ierbii ca să-i privească lung, ca şi cînd n-ar mai fi văzut fiinţe omeneşti la înălţimea aceea. Messenger o lămuri că erau ovine de rasa Cotswold, cu firul blănii lung, dînd o lănă excelentă pentru ţesutul covoarelor şi a dimiei din care se confec-ţionau haine aspre. Era uimitor de bine informat în problemele oieritului. Cînd ea îşi exprimă mirarea, îi povesti cum lucrase, în adolescenţă, cîteva luni, pentru un păstor din Yorkshire. Colina avea în vărf un crîng, cu o cărare printre copaci, care deveni un soi de drumeag, iar la capătul drumeagului se găsea gorganul, o movilă în formă de balenă, cu lungimea de circa patruzeci de iarzi, acoperită cu gazon. Fusese excavată parţial, ca să se vadă o parte din zidul de piatră şi un fel de portal, blocat de o lespede mare de piatră. în apropiere, un panou cu informaţii plasat acolo de cei de la Patrimoniu le explica turiştilor că pe situl acela se găsiseră osemintele a aproximativ treizeci de oameni din Epoca tărzie a pietrei, precum şi rămăşiţe de animale şi cioburi de
ceramică. Scheletele fuseseră înhumate cam acum patru mii de ani.
Pe Helen a impresionat-o faptul că nişte oameni primitivi îşi dăduseră osteneala să-şi îngroape morţii într-un loc atît de greu accesibil. Oare o făcuseră fiindcă situl se găsea pe un vărf de deal, unde pămăntul se apropia cel mai mult de cer? Se întreba dacă avuseseră o concepţie despre Rai, ca un loc acolo sus, unde se ducea sufletul omului după moarte. Messenger îi şterse întrebarea de pe buze cu un sărut. Locul izolat — nici urmă de civilizaţia umană, cu excepţia relicvelor strămoşeşti - părea că-l excită sexual. Nu l-ar fi satisfăcut nimic altceva decît să-şi întindă pelerina pe marginea piezişă a gorganului şi să se împreuneze cu ea, ca un mascul din Epoca de piatră care-şi posedă femela, scurt şi brutal. „Nu, nu" protestă ea, pe jumătate amuzată, pe jumătate supărată, în timp ce el o trăgea de
336
haine. „Nu, Messenger, lasă-mă, nu sunt Lady Chatterley, nici n-arn fost menită să fiu." Dar el nu înţelese aluzia literară1. îl lovi cu pumnii în cap şi în umeri, iar el o împinse cu spatele pe iarbă. „Termină, Messenger, poate ne surprinde cineva." El însă era indiferent la rugămintile ei şi la slabele ei lovituri, aşa că pînă la urmă ea se resemnă să-şi lase trupul moale şi să-şi alunge din minte ruşinea, îşi desfăcu picioarele şi-i îngădui să-şi recolteze plăcerea, răbdătoare, cu ochii deschişi ca o mioară posedată de un berbec (cu toate că pe deal nu se vedea nici o oaie angajată într-o trebuşoară asemă-nătoare, se pare că nu era sezonul, tocmai se încheiase perioada procreerii mieilor), privind norii miţoşi care traversau lent bolta albastră, simţin-du-se total desprinsă de realitate şi straniu de fericită, în timp ce el pompa şi găfăia. Nu încape îndoială că nu suntem prima pereche care s-a iubit aici, se gîndi ea după aceea, ridicîndu-şi chiloţii şi scuturînd firele de iarbă de pe fustă, trebuie că a fost un locşor favorit pentru îndrăgostiţii din diferite epoci, atît de ferit de lume, de îndepărtat, de secret. La întoarcere, trecînd prin crîng, întălniră un grup de excursionişti de vărstă medie, cu hărţi şi bastoane, care le zămbiră şi le urară „Bună ziua!". „Bine că n-au ajuns cu cinci minute mai devreme", îi murmură Helen lui Messenger. „I-am fi auzit vemnd", o linişti el cu un zămbet forţat, nefiind deloc sigur că avea dreptate.
Cît despre ea, prefera să facă dragoste înăuntru, pe un pat, cu perdelele trase, iar după aceea să doarmă ore în şir - iar de acest din urmă lux nu se
1. Dublă aluzie la un vers din Cîntecul de dragoste al lui J. Alfred Prufrock de T. S. Eliot: J'm not Prince Hamlet, nor was meant to be", şi la personajul principal al roma-nului lui D.H. Lawrence, Amantul doamnei Chatterley.
337
bucuraseră decît o singură dată, cînd Messenger trebuise să rămănă peste noapte la Londra, ca să se poată prezenta la un program matinal de tele-viziune, a doua zi dimineaţa. Comenta înfrîngerea de către un computer a campionului mondial la şah, Gari Kasparov. Helen plecase la Londra în aceeaşi zi, cu un tren de dimineaţă, informîndu-i, non-şalant, pe toţi cei interesaţi că-şi dăduse întălnire cu chiriaşii, ca să discute problema maşinii de spălat vase: trebuia reparată sau înlocuită? pînă la un punct, motivul era autentic, deşi s-ar fi putut, fără îndoială, lua o decizie şi prin telefon.
De fapt, revenea la Londra pentru prima dată de cînd îşi luase slujba la Universitate. In zilele de la începutul perioadei de depresie şi alienare, se ternuse să se întoarcă, fie şi numai pentru o zi, de teamă că nu va mai avea chef să se ducă înapoi în campus şi că va dezerta de la datorie. Apoi, pe măsură ce viaţa ei în Gloucestershire devenea din ce în ce mai interesantă, începuse să se gîndească tot mai puţin la Londra. A fost un şoc pentru ea să coboare din tren în tărăboiul şi zăpăceala marii gări Paddington, iar apoi să coboare în labirintul infernal al metroului şi să se strecoare între trupurile presate dintr-un vagon. o asurzea zgomotul mecanic, o sufoca aerul stîtut, o agasa proximitatea atîtor străini tăcuţi şi impasibili. Niciodată nu observase atît de pregnant cum oamenii din metrou se străduiau să evite contactul vizual, cu cîtă hotărăre căutau să se abstragă din forma aceasta neconfortabilă de călă-torie citind o carte - chiar şi cu o singură mănă, dacă era necesar, cu cealaltă ţinîndu-se de o curea de piele — sau ascultînd muzică la un walkman sau pur şi simplu nemutîndu-şi privirea de pe diagrama liniilor metroului de deasupra scăfărliilor celorlalţi. Numai turiştii trăncăneau între ei de zor. Călătorii permanenţi, ca nefericita victimă a violului despre care citise, încercau, pe cît posibil, să-şi separe mintea de trup şi să se refugieze în cea dintăi.
338
Fu, de asemenea, o senzaţie stranie să-şi revadă locuinţa după un interval de aproape trei luni. Prima ei impresie fu că exteriorul arăta ieftin, că lemnăria avea multă nevoie de un strat de vopsea. Inăuntru, locuinţa era atît familiară, cît şi uşor, tulburător, diferită. Mobila fusese rearanjată; haine străine atărnau în cuierul din hol; cărţile şi revistele altora erau etalate pe rafturile şi mesele pentru cafea din living; mirosuri produse de alte măncăruri decît cele gătite de ea persistau în aerul bucîtăriei. Weismullerii erau chiriaşi grijulii, dar se folosiră la maximum de vizita ei, făcînd cu ea turul casei şi indicîndu-i, într-un contrapunct politicos, dar plin de reproş, diferite defecte şi neajunsuri. Helen le-o reteză scurt, acceptînd să înlocuiască reumatica maşină de spălat vesela; se duse imediat la maga-zinul universal din apropiere să cumpere una nouă şi să aranjeze livrarea şi instalarea ei.
Pe urmă mersese la hotelul unde BBC-ul îi făcuse rezervarea lui Messenger şi luase şi ea o cameră. El îi propusese să se dea drept doamna Messenger şi să împartă camera cu el, dar lui Helen i se păruse că ar împinge astfel lucrurile prea de-parte. Aşadar, cinaseră în restaurantul hotelului, ca doi vechi prieteni care s-au întălnit întămplător, îşi spuseseră noapte bună la bar şi fiecare urcase singur în camera sa, numai ca să se întălnească apoi în camera lui Messenger (preferată fiindcă era posibil să-l sune copiii), unde se dedaseră la o orgie care durase pînă în zori. La 6.3o dimineaţa, auto-mobilul trimis de BBC sosise la hotel. Privindu-l mai tărziu la televizor, la ea în cameră, cum explică lucid modul de funcţionare a programului Deep Blue — scanarea consecinţelor a milioane de mişcări posibile în numai cîteva secunde - şi diferenţa dintre acest program şi metodele intuitive ale şahistului uman, fusese uimită de calmul şi stăpănirea lui de sine, de faptul că excesele din noaptea precedentă nu lăsaseră urme asupra lui.
339
Stilul lui Messenger, ca partener sexual, era cu totul diferit de al lui Mărtin. Cu Martin, preludiul avea tendinţa de a se prelungi foarte mult şi de a se complica, pe cînd actul sexual în sine se consuma foarte repede. Cu Messenger, situaţia era diametral opusă. îi plăcea să o pătrundă imediat şi să adopte diferite poziţii înainte de a ejacula, făcînd-o pe Helen să treacă, între timp, prin cîteva orgasme. Avea o forţă impresionantă în braţe şi umeri, astfel că o întorcea fără efort de pe o parte pe alta, de deasupra lui dedesubt, ca la lupte libere cînd se exersează feluritele stiluri de a-ţi apuca adversarul. Uneori avea impresia că se încorda prea tare, că voia s-o reducă la un maldăr neputincios de senzaţii tremurînde, să-i oblige uimitele, nelingvisticele sunete de plăcere să-i iasă din gătlej, s-o facă să cerşească îndurare, lovind cu palmele în saltea, ca un luptîtor învins.
leri însă Ralph fusese cel care trebuise să se recunoască bătut. In drum spre casă, trecuse pe la maisonette şi avea la el cîteva pliante despre con-ferinţa dedicată conştiinţei, în caz că s-ar fi întălnit cu cineva şi ar fi avut nevoie de un alibi. Nu putuse sta mult, fiindcă Emily pregătea cina şi nu îndrăz-nea să întărzie, aşa că începuse s-o dezbrace pe Helen de cum închisese uşa în urma sa. Se duseseră sus, în dormitor, ca să folosească patul, dar de data asta erecţia lui Ralph se incăpăţănase să nu se producă. El fusese portretul însuşi al dezolării. „Nu fi îngnjorat, îl liniştise ea. E o problemă psihologică. Ideea de a face dragoste cronometrată n-a fost deloc bună." „Nu e prima oară cînd trebuie să ne grăbim", ripostase Messenger. „Ei bine, poate că ai cam abuzat în ultima vreme, glumise Helen. Pentru un bărbat de cincizeci de ani." Auzind asta el se cabrase, ca un cal nărăvaş. „Prostii, protestase. De vină e, mai probabil, puiul cu sos de curry de la
340
Casa Profesorilor. Toată după-amiaza am suferit de indigestie." „Te plîngi mereu de indigestie, zise ea. Ar trebui să şi faci ceva." Subit, se auzise vorbind ca o consoartă şi amuţise, şocată de descoperire. El însă nu băgase de seamă. „Nu am nevoie decît de două pastile Rennie", zise. Se îmbrăcase repede, o
sărutase şi ieşise.
Helen îşi pregătise baia, Incepea oare să se îndrăgostească de Messenger, se întreba, bălăcin-du-se în apă, deschizînd uneori robinetul de apă fierbinte cu degetul mare de la picior. Se simţise atrasă de el încă din primul moment al întălnirii din casa Richmond, dar n-ar fi. descris această atracţie, pentru ea sau pentru oricare altul, drept „iubire" în sensul tradiţional, romantic, în sensul „nu-pot-trăi-fără-tine". Şi nu presupusese nici o clipă că el s-ar fi referit la o astfel de emoţie cînd o anunţase că se îndrăgosteşte de ea, în ziua cînd îi adusese modemul, iar ea îi oferise un prănz. Prima acuplare fusese total oportunistă şi experimentală. Pe atunci mai era tulburată de întălnirea cu Carrie şi Nicholas Beck de la Ledbury şi de destăinuirile lui Carrie de la Bourton, de pe malul răului. In acea lumină nouă, respingerea principială de către ea a avansurilor lui Messenger din săptămănile prece-dente părea, dintr-o dată, lipsită de noimă. De vreme ce Carrie avea o legătură cu Nicholas Beck, nu exista motiv ca ea să nu accepte o aventură cu Messenger. Faptul că, exact în momentul acela, Carrie trebuise să plece în California îi uşurase tre-cerea la acţiune în spiritul acestei concluzii. Prelun-girea gradată a absenţei lui Carrie, de la zile la săptămăni (în funcţie de recuperarea lentă-a tatălui ei) permisese „aventurii" să se dezvolte într-o legătură completă şi cît se poate de carnală. Timp de trei săptămăni, nu se gîndiseră la aproape nimic altceva - sau ea nu se gîndise la altceva - decît la găsirea prilejurilor de a se iubi. Pe Helen o
341
surprindea faptul că din cercul apropiat de cunoştinţe nimeni nu părea să bănuiască nimic. Nu descoperiseră studenţii ei noi trăsături, ale dorinţei satisfăcute, pe obrazul ei? Nu adulmecau colegii lui Messenger mirosul de sex emanat de el cînd se grăbea să se întoarcă la o conferinţă după pauza de prănz? Nu observa nimeni că amîndoi lipseau, si-multan, dintre ceilalţi, w frecvenţă destul de mare? Se pare că nu. Doar Sandra Pickering, îşi spunea Helen, simţea, poate, o subtilă schimbare a atitu-dinii ei. Uneori Helen revenea cu picioarele pe pămănt, dintr-o fantezie erotică, în mijlocul orei şi vedea că tănăra Sandra o urmărea gînditoare, ca şi cum ar fi încercat să stabilească în ce fel se schim-base. Altfel, toţi păreau mult prea preocupaţi de problemele personale, particulare sau profesionale, ca să ia în seamă comportarea lui Helen şi a lui Messenger, sau ca să deducă ceva din ea.
Le fusese, evident, favorabil faptul că alegerile generale polarizau atenţia şi interesul tuturor, aproape în exclusivitate. Helen şi Messenger se duseseră la petrecerea dată de Gloveri în seara alegerilor, dar abia dacă-şi vorbiseră. o şterseseră englezeşte, separat, imediat după anunţarea pri-melor rezultate, care indicau o victorie masivă a laburiştilor, şi se întălniseră la Helen acasă. în următoarele zilele, dacă o întreba cineva „Ai stat trează pentru Portillo?" referindu-se la cea mai sen-zaţională înfrîngere a conservatorilor, întămplată în noaptea respectivă, trebuia să răspundă, cam prosteşte, „Nu, eram în pat", sperînd că nu roşeşte.
După plecarea lui Messenger, în primele ore ale dimineţii, Helen îşi îmbrăcase capotul, făcuse ceai şi petrecuse aproximativ o oră în faţa televizorului. Unnărise deliranta sărbătoare a suporterilor laburişti de pe Malul Sudic1, apariţia triumfătoare
1. The South Bank, malul sudic al Tamisei, unde se află şi importante instituţii culturale.
342
a noului prirn-rninistru şi a soţiei sale, simţind o umbră de regret că nu participase la măreţul eve-niment istoric. Nu făcuse propagandă electorală, nu votase, nici măcar nu se prea uitase la televizor, fiind mult prea absorbită de propria-i aventură erotică. Sentimentul de culpă îi era, poate, exacerbat de aureola de dragoste conubială iradiată de soţii Blair, care se ţineau de mănă. Messenger, cel puţin, se ostenise să voteze (un vot tactic, pentru candidatul liberal-democrat din Cheltenham), dar pentru el rezultatul nu însemna decît lucrul cel mai puţin rău dintre toate relele. Dispreţuia din suflet politica şi politicienii. Politica, susţinea el, era bles-temul erei moderne, aşa cum religia fusese blestemul epocilor trecute. Gîndeşte-te numai la oceanele de suferinţă provocată oamenilor de poli-tică în secolul nostru - în Europa Centrală, Rusia, China, Africa — o îndemna el, retoric. Eşti anarhist, atunci? îl întreba ea. Sigur că nu era. Părea că are o credinţă de modă veche, iluministă, în perfectibi-litatea societăţii prin folosirea ştiinţei. Făcea o distincţie netă între lupta pentru cunoaştere, care era ştiinţa, şi lupta pentru putere, care era politica. Toate formele de pseudocunoaştere, argumenta el, de la divinitate la deconstructivism, au trebuit să-şi impună falsele imagini despre lume, devenind politice. Totul suna cît se poate de convingător în căldura mulţumirii de sine post-coitum (acesta fiind contextul în care se desfăşurau, de regulă, disputele dintre ei).
Dar acum că se întorcea Carrie (tatăl ei avea să fie externat, deşi urma să-l îngrijească o infirmieră, acasă, douăzeci şi patru de ore din douăzeci şi patru), Helen nu mai putea să umble cu capul în nori, într-o transă erotică, gîndindu-se numai la viitoarea lor întălnire. In afară de dificultăţile de ordin practic cu care s-ar fi confruntat dacă ar fi
343
continuat să se întălnească clandestin, sub nasul lui Carrie, prezenţa acesteia ar fi dat idilei lor un conţinut moral şi psihologic cu totul nou. Cîtă vreme Carrie fusese departe, Helen izbutise să nu se gîndească la ea ca la o rivală, nici măcar ca la un obstacol. Dar o dată cu reintrarea în drepturi a lui Carrie, ca soţie, mamă, administratoare, menajeră, poziţia lui Helen devenea periferică şi problematică. Faptul că şi Carrie avea un amant nu schimba cu nimic lucrurile. De aici impactul întrebării pe care şi-o pusese Helen în cada de baie: se îndrăgostea oare de Messenger? Dacă da, ce însemna asta pentru viitor, nu doar pentru viitorul imediat, ci şi în perspectivă? Va fi împăcată dacă idila lor se va sfîrşi o dată cu semestrul petrecut la Gloucester şi cu întoarcerea la Londra? Inima îi răspunse prompt: nu. Se va mulţumi cu rolul de amantă de ocazie, întălnindu-se cu Messenger la Londra, pentru cîteva ore de pasiune, furate între întălniri profesionale şi apariţii pe post, sau plănuind să-I însoţească într-una dintre deplasările lui în străină-tate? Se şi vedea cu ochiul minţii într-o cameră luxoasă de hotel, cu un coş de fructe pe masa de toaletă şi o butelie de şampanie în frapiera în care se topea gheaţa, aşteptînd, nerăbdătoare ca Messenger să se extragă dintr-o conferinţă internaţională sau dintr-o recepţie oficială, şi nu-i cădea bine viziunea. Pe urmă se gîndi (neputîndu-se abţine): să zicem că Messenger divorţează de Carrie şi se însoară cu mine? Era o idee ispititoare, dar nu fu nevoie decît să-şi imagineze tristeţea micuţei Hope ca s-o res-pingă. Melancolia o luă în braţe pentru prima oară în atîtea săptămăni. Se întreba dacă nu cumva umbra iminentei reîntoarceri a lui Carrie răcorise ardoarea lui Messenger şi-i provocase impotenţa.
344
28
Cînd Ralph ajunge acasă, Emily este în bucîtărie, cu prietenul ei Greg, un flăcău înalt şi stîngaci, de vreo optsprezece ani, intimidat de Ralph, aşa încît nu vorbeşte decît strictul necesar în prezenţa sa. Amîndoi stau pe vine, privind în cuptor, prin uşa de sticlă, la rulada de carne pregătită de Emily pentru cină.
— Cred că-i gata, zice Emily. Numai că am uitat să potrivesc ceasul. N-aş vrea s-o ard.
— Mie mi se pare coaptă, spune Ralph, chir-cindu-se lîngă ei. Dar nu se face din carne de vită?
— Am folosit carne de miel, tocată, răspunde Emily.
— Atunci este o ruladă de lux. Perfect. Haideţi s-o măncăm.
Măncarea este excelentă. Ralph mai ia o porţie şi o felicită pe Emily. în timp ce toţi ceilalţi strîng masa, Emily se foloseşte de creditul căştigat cu gătitul ca să-i ceară o favoare lui Ralph:
—Poate Greg să rămănă la noi peste noapte, Messenger?
Ralph îşi înăbuşă un răgăit.
—Vrei să spui, în dormitorul tău? Cred că nu, Flipper.
Emily se încruntă:
— De ce nu? Mama ne lasă.
— Eu nu-mi asum răspunderea.
Emily îşi dă ochii peste cap, exasperată.
— Se întămplă şi să nu fiu de acord, dar nu asta contează. Carrie trebuie să hotărască, iar ea nu e aici.
— Nu eşti de acord? repetă Emily, parcă neve-nindu-i să creadă.
345
— Nu. Cred că e traumatizant pentru băieţi. Ei se află la o vărstă dificilă.
— Nu crezi că e traumatizant pentru ei şi cînd o aduci pe Helen să doarmă la noi? Ralph încremeneşte.
—Asta-i cu totul altceva. Ea a fost musafira noastră şi a dormit în camera de oaspeţi.
—Mda, zice Emily, tărăgănat şi uşor insolent. Se uită la Ralph de parcă i-ar da de înţeles că poate spune mai multe dacă e provocată.
Sună telefonul. Carrie confirmă că ea şi Hope vor pleca din Los Angeles măine seară şi vor ajunge la Heathrow vineri dimineaţa devreme. Ralph se oferă să le aştepte la aeroport. Carrie îi spune să nu se obosească. Deja a comandat la Cheltenham o
maşină cu şofer. Crede că va fi acasă înainte de prănz.
— Splendid, zice Ralph. Ne e dor de tine.
— De muie sau de măncarea mea? întreabă Carrie.
— Păi, de amîndouă, zice Ralph. Deşi Emily ne-a facut o ruladă de carne grozavă.
Spunînd asfca, Ralph se uită în ochii lui Emily.
— Apropo, e aici Greg, care a ajutat-o la ruladă. îi dai voie să înnopteze la noi?
— Da, dacă şi tu eşti de acord.
— Atunci, OK. Pe măine. Pupici de la noi toti. Ralph pune jos receptorul şi i se adresează lui Emily:
— Mama spune că se poate.
— Mulţumesc, Messenger, zice Emily şi iese, zămbitoare, din cameră.
Ralph îşi pune palma pe partea dreaptă a abdo-menului şi răgăie din nou. Se duce la baie şi găseşte un pachet de Rennie în dulăpiorul cu medicamente. înghite două tablete.
' Vineri dimineaţa, înainte să fi ajuns acasă Carrie şi Hope, Ralph se duce la medicul de familie, un
346
irlandez pe nume O'Keefe, al cărui cabinet se află la parterul unei clădiri înalte şi înguste dintr-un şir de case terasate, în stil georgian, nu departe de locuinţa Messengerilor. Doctorului îi place să spună „Locuiesc deasupra prăvăliei". E cam de vărsta lui Ralph, ceva mai îndesat, cu obrajii fleşcăiţi şi roşii, cu măinile rnari. In scămoşatele sacouri de tweed pe care le poartă, arată mai mult a fermier decît a medic, dar pentru familia lui Ralph a fost un doctor bun. Ralph însuşi n-a avut decît rareori ocazia să-l consulte.
— Cu ce vă pot fi de folos, domnule profesor? întreabă medicul, după ce au trecut de scurtele amabilităţi introductive. S-ar zice că lui O'Keefe îi face plăcere să i se adreseze în felul acesta lui Ralph.
— Cred că am o indigestie, răspunde Ralph. In-termitentă, dar nu vrea să mă lase în pace. Laxati-vele nu mai au efect.
—Aveţi şi alte simptome?
— o senzaţie de plin, uite aici. Ralph pune palma chiar sub coaste, în partea dreaptă.
—Atunci, să vă examinăm. Dezbrăcaţi-vă. Puteţi rărnăne în chiloţi.
O'Keefe îi indică un pat din spatele unni para-van, într-un colţ al cabinetului. în timp ce Ralph se dezbracă, se spală atent pe măini la chiuvetă şi pălăvrăgeşte despre vreme.
O'Keefe examinează extrem de meticulos abdo-menul lui Ralph, fluierînd abia audibil printre dinţi în timp ce-l palpează.
— Un colac de grăsime caracteristic vărstei, mă tem, zice Ralph.
O'Keefe îl aprobă cu o înclinare a capului:
— Nimic neobişnuit.
Apasă, împinge, sondează cu degetele lui mari, ca nişte spatule.
— In regulă, zice. Vă puteţi îmbrăca la loc.
347
Se întoarce la birou ca să noteze ceva pe fişa lui Ralph, cu un stilou cu peniţă de aur.
—Ei, ce e? întreabă Ralph, aşezîndu-se pe scaunul pentru pacienţi.
— Aveţi o umflătură la ficat, răspunde O'Keefe, continuînd să scrie.
— Ce fel de umflătură?
— Nu ştiu. Va trebui să consultaţi un specialist. O'Keefe ridică privirea spre Ralph.
— Sunteţi asigurat medical, domnule profesor?
— Desigur.
— Există un gastroenterolog foarte bun la Bath. Dick Henderson. Am jucat golf cu el. Dacă doriţi, pot să-i telefonez. E posibil să vă primească luni.
— Prin urmare, este urgent? întreabă Ralph.
— N-are sens să pierdem timpul.
— Vreţi să spuneti că poate fi ceva grav? O'Keefe îl priveşte drept în ochi.
— Ficatul este un organ vital, domnule profesor.
— Se înţelege. Am pus o întrebare neroadă. Ar putea fi cancer?
O'Keefe ezită puţin înainte de a răspunde:
— Aş minţi dacă aş zice că nu.
— Ce alteeva ar putea fi?
— N-am idee, răspunde medicul. De aceea este bine să vă examineze, cît de curînd, un specialist. Numai el vă poate lua piatra de pe inimă.
— Sau nici el, zice Ralph. După împrejurări. La care O'Keefe nu mai răspunde.
La scurt timp după ce Ralph ajunge acasă, recepţionera lui O'Keefe îi telefonează să-l anunţe că domnul Henderson de la Spitalul Abbey din Bath îl poate primi luni dimineaţa la ora unsprezece. Ralph este de acord.
Casa este tăcută, fiindcă Emily şi cei doi băieţi sunt la şcoală. Ralph îşi face o cafea mare în bucîtă-rie şi stă la masă, sorbind din ea şi privind pe
348
fereastră curtea pustie. Pe urmă se duce în biroul său de la etaj şi lucrează puţin la computer. Uneori degetele sale îşi opresc mişcarea, iar el se uită la ecran un minut sau două, dar privirea nu i se con-centrează pe text. Salvează documentul la care lucrează şi se conectează la Intemet. Accesează un motor de căutare şi scrie „ficat + cancer" în fereastra destinată comenzii. Cam după o jumătate de oră aude prin fereastra deschisă zgomotul unui vehicul care se opreşte pe aleea din faţa casei, uşa unui automobil, care se deschide şi se închide şi vocea cristalină a lui Hope. Se deconectează de la Intemet
şi dă fuga jos.
Ralph o ia în braţe pe Hope în hol, ridicînd-o în aer şi învărtind-o pe deasupra podelei cu pătrate albe şi negre. Copila rîde de plăcere. Pe urmă Ralph o sărută pe Carrie şi o priveşte lung.
— Ce s-a întămplat? întreabă aceasta. Ralph aşteaptă pînă cînd Hope se refugiază în camera ei, ca să-şi regăsească păpuşile şi jucăriile favorite. Apoi îi povesteşte lui Carrie despre vizita
la O'Keefe.
— Cine-i tipul ăsta, Henderson? este prima
întrebare a lui Carrie.
— Nu ştiu. O'Keefe are o părere foarte bună
despre el.
— Mai bine te-ai duce la un specialist din Harley
Street1. Ei sunt cei mai buni.
—N-am timp acum să tot fac naveta pînă la Londra şi înapoi. Fără îndoială că vor fi analize şi alte chestii. Con-Con începe peste trei săptămăni. Sunt o grămadă de lucruri de făcut.
— Pune-i pe alţii la treabă.
— Uşor de zis, Adjunctul meu e Duggers. Orga-nizarea nu e partea lui tare. Oricum, hai să nu dramatizăm. Probabil că nu e nimic serios.
1. Strada londoneză cu cele mai multe cabinete medicale particulare.
349
— Doamne! exclamă Carrie. Credeam că am scăpat o vreme de spitale şi de doctori.
— Ceea ce ţi-am spus nu trebuie să-ti umbrească bucuria întoarcerii acasă. Hai să nu mai vorbim de asta pînă luni, OK?
—Dacă vrei tu, Messenger, acceptă Carrie, cu un zămbet forţat.
Mai tărziu, la prănz, cînd discută cum să-şi petreacă sfîrşitul de săptămănă, Carrie întreabă dacă s-o invite pe Helen la Horseshoes duminică.
— Nu, cred că nu, zice Ralph.
—Doar fiindcă spuneai că te-a ajutat în lipsa mea...
— Să păstrăm weekendul ăsta numai pentru noi, propune Ralph. Strict în famile.
— Bine, se învoieşte Carrie,
Carrie doarme puţin după-amiază, iar Ralph se duce la Universitate să rezolve cîteva probleme administrative. îi telefonează de la birou lui Helen şi-i spune de umflătură.
— 0, Doamne, zice ea. Cred că eşti tare în-grijorat.
— Da, a fost un şoc, trebuie să recunosc. Am intrat la doctor cu indigestie şi am ieşit cu un posibil cancer.
— Sunt sigură că nu poate fi vorba de aşa ceva, încearcă Helen să-l liniştească. în ultimele săptă-măni n-ai avut o comportare de om bolnav.
— Cu excepţia miercurii trecute.
— Nu s-a întămplat nimic nici atunci, îl contra-zice Helen. Nu poate fi vorba de ceva grav.
— Am să aflu curînd, zice el. Trebuie să-ţi mul-ţumesc că m-ai trimis la doctor. Ai spus tu ceva - că ar fi bine să fac ceva în legătură cu indigestia, ţii minte?
—Da.
— Oare bănuiai ceva...
350
— Nu bănuiain nirnic. Am aruncat şi eu o vorbă. Acum îmi pare rău, într-un fel idiot, irational, că am aruncat-o...
— Nu spune asta. Eu îţi sunt foarte recunoscîtor. Pe cuvănfc.
— Te cred.
— Tot ar fi trebuit să merg cîndva la doctor şi cu cît mai repede, cu atît mai bine.
—Da.
In conversaţia lor intervine o pauză, ca şi cum nici unul n-ar şti ce să mai spună.
— Cînd te mai văd? întreabă, în cele din urmă, Helen.
— Nu ştiu, răspunde el. Nu în acest weekend, dacă nu te superi.
— Sigur că nu mă supăr, îl linişteşte ea repede.
— Aş vrea să te invit la Horseshoes, dar Carrie este cam necajită. Cred că i-ar conveni să fim numai noi doi.
— Desigur, înţeleg perfect.
— Tu cum îţi vei petrece sfîrşitul de săptămănă?
— Am foarte mult de lucru. De corectat ce-au scris studenţii. Brusc, sfîrşitul semestrului pare foarte aproape.
— Ştiu. Chestia asta nu mi se putea întămpla într-un moment mai nepotrivit. Con-Con-ul bate la uşă.
— Să-mi spui luni ce noutăţi mai sunt.
— Bine. Dar s-ar putea să nu-ţi telefonez decît marţi.
— Şi marţi e bine.
— Atunci, la revedere.
— La revedere, Messenger.
în ciuda siestei, Carrie se simte obosită după călătorie. E singură cu Ralph în living-room, după citesc ziarele şi beau ceai de plante. Ea îl
cina,
351
anunţă brusc că se duce la culcare.
— Vin şi eu, zice Ralph, aruncînd ziarul. Carrie îl priveşte, surprinsă.
— Mi-ai lipsit.
—Chiar?
— Vorbesc serios.
Carrie se ridică în picioare, cu greutate.
— Sunt frăntă, Messenger. Hai să amănăm pe măine seară.
— OK, zice el. Mă voi consola cu munca. o sărută în faţa uşii dormitorului şi urcă mai
departe scările, spre biroul său. Se conectează iarăşi
la Intemet.
Lunea următoare, Ralph se duce cu maşina la Bath, să fie examinat de speciahst, doctorul Henderson. Clinica particulară Abbey este o clădire elegantă din cărămidă smălţuită şi sticlă cu reflexe maronii, aflată într-o zonă verde de la rnarginea oraşului. Recepţia şi sălile de aşteptare sunt confortabile şi liniştite, cu mocheteă de la un perete la altul şi canapele tapiţate, ca o sală de aşteptare business-class de la aeroport. La scurt timp, Ralph este condus într-un cabinet de consultaţii, unde Henderson îl întămpină cu un surăs larg şi o strîngere de mănă. El declară că I-a văzut pe Ralph la televizor. Specialistul pare mai tănăr decît O'Keefe. Poartă un costum bleumarin cu un şir de stilouri şi creioane în buzunarul de la piept şi o cravată ce pare a fi a unui club de golf. Dinţii săi albi şi strălucitori sunt uşor ieşiţi în afară, lucru vizibil mai ales cînd zăm-beşte, ceea ce se întămplă destul de des.
Ralph trebuie să se dezbrace din nou pînă la izmene, ca să fie examinat. Abdomenul îi este din nou apăsat, ciocănit şi frămăntat de degete profesio-niste. Henderson confirmă prezenţa unei umflături.
—Poate fi cancer? întreabă Ralph.
— Nu putem exclude posibilitatea, zice Henderson, zămbind, de parcă ar comunica veşti bune. Dar am nevoie de date suplimentare. Vreau să vă programez
352
cît de repede pentru o ecografie şi să vă facem şi o endoscopie. Adică o examinare vizuală a stomacului şi a intestinului subţire, prin intermediul fibrelor optice.
— Chirurgie laparoscopică? întreabă Ralph. Henderson rîde cu poftă:
— 0, nu, se face prin gură şi prin găt. Sună groaznic, dar n-o să simţiţi nimic. Veţi fi anesteziat local. Dar după aia e bine să nu conduceţi maşina.
— înseamnă că mă pot întoarce acasă în aceeaşi zi?
— Sigur că da. însă în ajun va trebui să nu măncaţi şi să luaţi un laxativ, ca să ne asigurăm că intestinul nu perturbă ultrasunetele.
— o voi ruga pe soţia mea să mă însoţească.
— Foarte bine. Sunteţi disponibil miercuri?
— Şe poate aranja. Cînd veţi afla rezultatele?
— în aceeaşi zi, promite Henderson. Marţi, spre sfîrşitul dimineţii, Helen îl sună pe Messenger la birou.
— Helen! lartă-mă! Am vrut să-ţi telefonez, dar pur şi simplu n-am avut o clipă de răgaz.
— Nu face nimic. N-aş vrea să te deranjez, dar...
— Ştii bine că nu mă deranjezi.
— Atîta doar că nu mă mai poţi găsi azi. Am ore. Voiam să ştiu cum a mers consultaţia.
— Păi, mi s-a confirmat că am o umflătură.
— Oh, spune Helen dezamăgită.
— Ceea ce n-a fost o surpriză.
— Nu, presupun că nu. Dar n-am putut să nu sper că medicul tău de familie s-a înşelat.
— Halal doctor ar fi, în cazul ăsta, zice Ralph. Altceva nu mai am de raportat. îmi va mai face nişte investigaţii miercuri.
— Inţeleg. Pot să te ajut cu ceva?
— Nu cred. Carrie vine cu mine la spital.
— A, bine.
— Te sun pe la sfîrşitul săptămănii.
— Bine. o să mă gîndesc la tine.
353
— Iţi mulţumesc. Atunci, la revedere, Helen.
— La revedere, Messenger. El adaugă: „Mulţumesc pentru telefon", dar ea a pus deja receptorul jos.
Miercuri dimineaţa, devreme, Ralph merge la clincă, împreună cu soţia sa. Au întărziat puţin la plecare şi circulaţia din Cheltenham a fost ane-voioasă, aşa că şofează în viteză pe drumul cu două benzi ce duce la Bath, ca să mai recupereze din timp.
— Ar fi bine să nu murim în drum spre spital, observă Carrie, cînd el depăşeşte un lung TIR Continental, exact în clipa cînd un automobil sport se năpusteşte spre ei de după coama dealului.
—Ar fi o modalitate de a pune capăt sus-pansului, zice Ralph.
— Nu glumi, Messenger, îl avertizează Carrie. Inainte de endoscopie, lui Ralph i se admi-nistrează un tranchilizant uşor, prin injecţie intra-venoasă, iar în gură i se pulverizează un anestezic;
este încă uşor ameţit cînd intră cu soţia sa în cabinetul de consultaţii al doctorului Henderson, să afle rezultatele. Specialistul citeşte cu voce tare de pe fişă: „Se observă o leziune chistică neobişnuită pe lobul drept al ficatului, cu ecogenicitate scăzută m centru. Forma ei poate indica un secundar necrotic. Pentru evaluare, se recomandă o scanare CT..." Henderson îşi ridică ochii de pe document.
—Cred că e o sugestie bună. Ştiţi ce-i aia o scanare CT, bănuiesc?
— Da, zice Ralph.
—Eu nu ştiu, spune Carrie. Henderson explică, zămbind.
— 0, vă referiţi la chestiile alea din programul TV al lui Messenger, zice Carrie. în care ni se arată secţiuni din creierul omului.
— Exact, aprobă Henderson. Numai că în cazul nostru este vorba despre abdomen.
354
— Dar ce ziceţi despre secundar? vrea să ştie
Ralph.
—Umflătura dumneavoastră ar putea fi un cancer secundar metastazat din intestin. Nu demult am avut un pacient cu aşa ceva. E posibil ca o sca-nare CT să nu ne ofere suficiente date ca să eli-minăm această posibilitate, aşa că, dacă sunteţi de acord, aş vrea să aranjez să vi se facă în acelaşi timp o colonoscopie.
—Asta cît durează?
— Cu pregătirea, trei sau patru zile.
— La spital?
— Aţi putea ţine regimul pregătitor acasă... dar la spital ar fi mai lesne. în afară de cazul că vă vine uşor să postiţi.
— Nu-i vine uşor, zice Carrie.
— Nu voi beneficia de trei sau patru zile libere în următoarele trei săptămăni, anunţă Ralph.
— Ba vei beneficia, îl contrazice Carrie. Cît de repede i-o puteţi face? îl întreabă ea pe Henderson.
— Aş putea aranja pentru începutul săptămănii
viitoare.
Henderson se uită întrebător la Ralph:
— Dacă vă internaţi sămbătă, vă putem pregăti în weekend.
— Bine, programaţi-mă, se învoieşte Ralph.
înapoi spre Cheltenham conduce Carrie.
— Ce părere ti-a făcut tipul ăsta, Henderson? întreabă ea după o vreme.
— Pare un bun profesionist, răspunde Ralph. Se gîndeşte la toate poaibilităţile. Se uită sub toate pietrele.
— Dar de ce zămbeşte atît?
— Cred că este un automatism. Un fel de tic nervos. Provine, probabil, din faptul că trebuie să le dea oamenilor veşti proaste foarte des.
— Eu n-am încredere în el.
355
—De ce?
— Nu ştiu. Am cunoscut mulţi doctori în ultimele săptămăni... De la o vreme, începi să-i miroşi pe cei cu adevărat excelenţi şi pe cei aşa-şi-aşa. Henderson este sută la sută aşa-şi-aşa.
— Henderson este bun. De fapt, rezultatele testelor contează.
— Tot mai cred că ar trebui să mergi pe Harley Street.
— Deocamdată, rămăn la Henderson. Să sperăm că rezultatele vor fi pozitive. Vreau să spun, nega-tive. Dacă nu, putem obţine un al doilea diagnostic.
Carrie îşi aşază palma stîngă pe genunchiul lui Ralph.
— Nu vreau să te pierd, Messenger, îi spune, fără să-şi ia ochii de la drum.
Ralph îi aruncă o privire scurtă.
— Ei, e prea devreme să vorbim despre pierderi...
—lartă-mă. Atîta doar că...
— Ştiu.
Ralph îi acoperă măna cu a sa şi i-o strînge, Carrie îşi pune măna înapoi pe volan şi conduce un timp în tăcere.
— Vom cheltui oricît ca să-ţi asigurăm cel mai bun tratament, spune ea. Oricît.
Cînd ajung acasă, găsesc înregistrat pe robotul telefonului un mesaj pentru Ralph de la secretara sa, cum că biroul prorectorului a încercat toată ziua să-l contacteze. „Cred că-i în legătură cu ziarul studenţesc" se termină, criptic, mesajul.
Ralph se duce în camera sa să telefoneze şi i se face imediat legătura cu Sir Stan.
— Bună, Ralph, aud că ai fost toată ziua la spital. Sper că nu e nimic grav?
— Nu. Doar cîteva teste.
— Bun. Presupun că n-ai văzut Campusul de azi?
— Nu, nu l-am văzut.
356
— Conţine un articol despre titlul onorific al lui
Donaldson.
— De ce era necesar un asemenea articol?
— In Uniunea Studenţească este un fel de grup de pacifişti care caută gălceavă. Stai să-ţi citesc nişte fragmente: ^Universitatea urmează să-l glori-fice pe mandarinul care este ministrul Apărării ... legături cu Centrul Holt Belling ... Fonduri guver-namentale finanţează cercetările de la Gloucester privind tehnicile de spălare a creierelor şi armele teleghidate ..." E ceva adevăr în asta?
— Bine, dar tu ştii că Ministerul Apărării finan-ţează unele cercetări, Stan...
— Privind spălarea creierelor?
— Presupun că se referă la programul despre
realitatea viruală interactivă...
— Opreşte-te, Ralph, nu începe cu păsăreasca ta.
— lartă-mă, Stan. De exemplu, există un pro-gram bine cunoscut, numit Eliza, care funcţionează ca un consilier psihiatric. Te conectezi şi te întreabă:
Azi cum te simţi ? Tu răspunzi Ca un căcat şi Eliza te întreabă De ce te simţi ca un căcat? Şi tot aşa, pînă cînd, fără să-ţi fi dat seama, i-ai spus toată povestea vieţii tale şi te simţi mult mai bine. (Sir Stan chicoteşte la celălalt capăt al firului.) Ministerul Apărări doreşte să elaborăm un program care să funcţioneze ca un ofiţer de interogatorii, ca să antreneze militarii cum să răspundă cînd sunt capturaţi şi interogaţi. Presupun că asta numesc ei „tehnici de spălare a creierelor".
— Dar armele teleghidate?
— Ministerul subvenţionează cercetările noastre din domeniul roboticii, pentru posibilele operaţii de plantare de mine şi de deminare.
—Plantare de mine? Păcat că aveţi şi asta,
Ralph. Cu deminarea e în regulă.
—In regulă?
357
— Corect din punct de vedere politic. Pacifiştii ameninţă cu o demonstraţie. Spun că vor picheta şedinţa Consiliului de săptărnăna viitoare.
— Cum? Credeam că acţiunile de felul ăsta s-au demodat o dată cu jeanşh evazaţi şi cu bărbile ă la lisus Hristos.
— Se vede că nu. Sunt o minoritate neînsemnată, dar ne pot face probleme. Dacă află Donaldson, e posibil să-şi retragă candidatura. Asta ar periclita finanţarea voastră în viitor.
— Vorbesc eu cu editorul fiţuicii, se oferă Ralph.
—Ei bine, să umbli cu mănuşi. Poate dacă ai scrie pentm ei ceva care să prezinte lucrurile într-o lumină favorabilă...
— Să văd ce pot face, răspunde Ralph.
—Bun băiat, zice Sir Stan. Apropo, mie şi lui Viv ne-a părut rău că nu te-am găsit deunăzi în vizuina ta rurală.
— Da, ce păcat, tocmai ieşisem la plimbare. Ţi-am citit biletul la întoarcere.
— Ai renunţat să lucrezi în după-amiaza respec-
tivă, eh? Toţi ar trebui să procedăm ca tine, cît mai des.
— La ţară gîndesc mai limpede cînd mă plimb.
—Nu mă îndoiesc. Carrie ce mai face?
—Bine. Tocmai s-a întors din State. Tatăl ei a fost bolnav.
A
— Imi pare rău... Prin urmare, atunci erai singur?
—Cum?
— In casa de la ţară?
— Da, eram singur.
— Trebuie să închid, Ralph. Cursul inaugural al noului şef de catedră de la Metalurgie!
Ralph aşază receptorul în furcă şi spune tare:
„La dracu'!" Coboară la parter, să-i facă lui Carrie un rezumat al spuselor prorectorului.
— Necazurile nu vin niciodată singure, zice ea.
358
— Mă întreb cine a strecurat informaţia foii studenţeşti, spune Ralph.
Joi dirnineaţa, Helen îi telefonează lui Ralph la birou.
— Helen, tocmai mă pregăteam să te sun.
—Nu glurneşti?
— Numai că lucrurile-s cam încurcate pe aici.
— Cum au mers testele?
— Neconcludente. Trebuie să fac altele lunea viitoare.
— Neplăcut.
— Chiar că este. Mai ales că e şi conferinţa şi acum furtuna asta într-un pahar cu apă, în legătură cu titlul de doctor honoris causa pentru Donaldson. Ai văzut Campusul de săptămăna trecută? Gazeta studenţească?
— Nu. Conţine ceva interesant?
— Prea complicat să-ţi explic. Mă întălnesc cu redactorul-şef peste cîteva minute.
— Eu cînd te văd?
—Vino duminica. la Horseshoes. Nu, naiba s-o ia! Sămbătă trebuie să mă internez.
— Te întrebam cînd te pot vedea numai pe tine, Messenger.
—Aha!
Pe moment, Ralph nu ştie ce să spună.
—Ăăă... nu cred că sunt într-o formă ideală, deocamdată, Helen.
— Nu mă gîndeam la sex, Messenger. Vreau, pur şi simplu, să vorbesc cu tine.
— lartă-mă... la să vedem... I-am spus lui Carrie că azi lucrez pînă tărziu. Trec pe la tine în drum spre casă. Pe la şapte, e bine?
Vecinii lui Helen tocmai pleacă de acasă, în costume de tenis şi vănturîndu-şi rachetele, cînd Ralph opreşte maşina pe drumul secundar ce trece
359
prin faţa caselor terasate. Ralph rămăne în automobil, prefăcîndu-se că citeşte un document, pînă cînd ei ies din raza vizuală. Abia atunci sună la uşa lui Helen. Ea îi dă drumul înăuntru imediat şi închide repede uşa. Se îmbrăţişează, rezemaţi de uşă.
— 0, Messenger, zice ea. Ce săptămănă rnize-rabilă!
— Nici pentru mine n-a fost prea grozavă, spune el.
— Nu, sărmanul de tine. Spune-mi despre teste. îl conduce în living.
— Să-ţi dau ceva de băut?
— Dacă ai suc. Henderson mi-a interzis alcoolul.
— Cine-i Henderson?
— Medicul curant.
— 0, îl confundam cu ălălalt, din ziar. Mi-am luat un exemplar azi după-amiază.
— Ala-i Donaldson, explică Ralph, intrînd după Helen în salonaş. Se tolăneşte într-un fotoliu, în timp ce ea scoate din frigider suc de portocale într-o cutie de carton şi umple două pahare.
— De dimineaţă m-am întălnit cu redactorul-şef, povesteşte Ralph, Un fandosit de student de la Studii Culturale, care şi-a fixat ca ţel al vieţii o carieră în presa de scandal. L-am întrebat ce sursă de informare are. A avut obrazul să-mi răspundă că e vorba de un secret al lui Polichinele.
— Şi nu-i adevărat?
— Păi, fireşte, toată lumea ştie că Donaldson este mare mahăr în Ministerul Apărării. lar în docu-mentele Senatului găseşti, dacă ştii unde să cauţi, referiri la faptul că Ministerul finanţează, parţial, cercetările noastre - dar documentele astea se pre-supune că au o circulaţie restrănsă... Cine să fi facut însă legătura? Cine să le fi indicat celor de la ziar direcţia corectă? Deşteptul a refuzat să dezvăluie. Poate nici nu ştie: o fi vorba de un pont anonim, vîndut de cineva care urăşte Centrul. Sau care mă urăşte pe mine. Mersi.
360
Ralph ia paharul cu suc din măna lui Helen. Ea
se aşază pe canapea.
— Povesteşte-mi mai în amănunt ce s-a întăm-
plat la spital, îl roagă ea.
Ralph descrie testele din ziua precedentă şi
discuţia sa cu Henderson.
— Ce-i aia colonoscopie? întreabă Helen.
— Iţi bagă o cameră minisculă de luat vederi în rect si se uită înăuntru la intestin. Echivalentul medical al Canalului Cinci1.
Helen se strămbă:
— Sărmanul de tine.
— Da, nu pot să spun că mă încîntă ideea.
Se uită la ceas şi pune jos paharul.
— Ar fi cazul să plec.
—Aşa de repede?
— N-am încotro. Carrie o fi telefonat la birou şi
se întreabă pe unde întărzii.
—Messenger...
— Ce-i?
Helen nu răspunde, dar e roşie în obraji şi pare
gata să izbucnească în plăns.
— Ce s-a întămplat, întreabă el, mai tandru, scu-
lîndu-se şi ducîndu-se la canapea, ca să-şi petreacă
braţul pe după urnerii ei.
— Mă zăpăceşti, zice Helen. Nu ştiu ce vrei de la
mine.
—Ce vreau de la tine? repetă Ralph, încre-
ţindu-şi fruntea.
— De trei săptămăni trăim o aventură nebu-nească, pasională. Ne întălnim aproape zilnic. Facem dragoste aproape în fiecare zi. Apoi, dintr-o dată, bang, cortina. Zile în şir nu te pot vedea. Stau şi aştept telefoane care nu vin şi...
— Draga mea, îmi pare foarte rău. Cu toate
chesthle astea pe cap...
1. Referire la un canal relativ nou al televiziunii britanice, care conţine multe reportaje pe probleme neplăcute.
361
— Ştiu, ştiu.
—Te iubesc, Helen, iar cele trei săptămăni au fost cu adevărat minunate, dar... Acum, pur şi simplu, nu-ini arde de sex.
— Nici mie, Messenger, nici mie. El o priveşte alb.
—Atunci, numai pentru atît m-ai dorit? întreabă ea pe neaşteptate. Preferi să ies din viaţa ta, acum că eşti bolnav? Să mă dau la o parte din drumul tău?
— Bineînţeles că nu.
—Atunci nu te purta atît de rece. Dă-mi şi mie acces la gîndurile tale. Spune-mi ce anume simţi. Lasă-mă să te ajut.
Cîteva minute, Ralph o priveşte tăcut.
—Vrei cu adevărat să mă ajuţi?
— Sigur că da. Dacă pot face ceva, orice, pentru tine...
— Orice? Chiar asta voiai să spui? o priveşte intens.
— De ce foloseşti tonul ăsta? îl întreabă Helen, puţin speriată.
—Am să-ţi spun ceva ce n-aş spune nimănui, zice Ralph. Dar mai întăi promite-mi că n-ai să sufli o vorbă.
— Promit, zice ea.
— Dacă se dovedeşte că tumoarea este malignă, n-am de gînd să mă cramponez de viaţă şi s-o las să lucreze. Ştiu exact ce vrei să spui. Ştiu exact ce-mi vor spune medicii. Astăzi ne stau la dispoziţie tot felul de tratamente, tot mai eficace pe zi ce trece, bla, bla, bla. Dar un cancer la ficat este o veste proastă. L-am căutat pe Internet. Poţi obţine o remi-siune prin chimioterapie, dar vindecare nu există. Transplanturile sunt riscante şi vor fi, mai mult ca sigur, atacate de acelaşi cancer. Nu vreau să înfrunt boala cu bravură. Nu vreau să o port în trup un an sau doi şi apoi să mor neputincios, consumat, incon-tinent, chel. Nu, mulţumesc. L-am văzut pe tata
362
sfîrşindu-se de cancer şi n-am chef să trec prin ce-a trecut el. De îndată ce sunt sigur că mă aflu într-o stare terminală ireversibilă am să mă îndrept spre leşire, pînă mai pot ieşi nerezemat de nimeni, pe picioarele mele proprii. Sau, poate, nu cu totul ne-sprijinit, adaugă el cu subînţeles, uitîndu-se spre Helen.
—Vrei ca eu să...?
Helen este şocată. Scutură încet din cap.
—Nu!
— Carrie nu mă va ajuta, de asta sunt sigur. Cînd are un necaz, reacţia ei este să-l îngroape sub bani. In spatele ochilor ei, văd deja cum îşi formu-lează planurile. Cum să cheme toată Harley Street. Cum să mă transporte cu avionul la Clinica Mayo. Cum să cumpere de pe piaţa neagră un ficat pentru transplant. Orice, ca să mă ţină în viaţă, şi într-un scaun cu rotile, dacă este necesar.
— Messenger, e oribil ce spui. Nici nu vreau să mai aud.
— Credeam că eşti gata să mă ajuţi.
— Şi atunci, ce-ai vrea să fac? întreabă ea, ridi-cînd vocea. Să-ţi pun o pungă de plastic pe cap? Să trag un şut taburetului de sub picioarele tale?
— Linişteşte-te, Helen. Deocamdată nu m-am gîndit la posibilităţi şi metode. Poate că nici nu va fi nevoie. Sper cu disperare să nu fie nevoie. Am avut o viaţă frumoasă. Mi-ar părea rău să-i pun subit capăt, foarte rău. Dar, dacă n-am încotro, o voi face. Şi, se înţelege, aş vrea să mă ocup de asta în aşa fel încît să le pricinuiesc cît mai puţin rău alor mei. De aceea s-ar putea să trebuiască să mă ajute cineva.
— Ştiu cum, zice, avăntată, Helen. Aş putea aranja să te calc cu maşina pe University Avenue. Să dau impresia că a fost un accident. Tu ai ţăşni din spatele unui copac, la momentul convenit. Va trebui să ne sincronizăm ceasurile.
363
— Mie nu-mi arde de ghimă, Helen, zice Ralph.
— Nu, şi regret, spune Helen. Cu traumatizarea mea cum rămăne?
— Sunt conştient că-ţi cer enorm de mult. Dar ar fi un... act de iubire.
—-Iubire?
Helen rîde, cam isteric.
— Să presupunem că o persoană pe care o iubeşti -mama, tata, poate chiar copilul tău - se stinge în chinuri insuportabile. Dacă ai avea cum, n-ai ajuta-o să moară?
— Posibil. Dar asta-i altceva.
— Nu văd logica. De ce să laşi oamenii să treacă prin chinurile Infernului înainte de a le întinde o mănă? De ce să nu-i ajuţi să evite ladul, dacă astavor?
— Mi-e rău, zice Helen. Nu vreau să mai vorbesc despre asta.
— Şi nu mă ajuţi?
—Nu.
—Dar nici n-ai să mă împiedici? N-ai să spui nimănui nimic ?
— Ţi-am promis că nu.
— Bine.
Se mai uită o dată la ceas.
— Chiar trebuie să plec.
— Messenger, vorbeşte Helen, dacă n-o fac, este pentru că te iubesc.
— Ştiu, zice el şl o sărută uşor pe obraz. Nu mă conduce.
— Ce tărziu vii, zice Carrie cînd Ralph intră în bucîtărie. Ai zis că vei fi acasă la şapte şi treizeci. Măncarea a stat prea mult pe foc.
— lartă-mă, zice Ralph şi o sărută pe obraz. Am trecut pe la Helen Reed în drum spre casă.
— Oh? spune Carrie uşor surprinsă.
— Trebuia să-i dau materiale despre Conferinţă, Ştii, a acceptat să ţină Ultimul cuvănt.
364
— Frumos din partea ei.
— Am profitat de ocazie ca să-i explic de ce nu i-aro dat nici un semn de viaţă în ultima săptămănă.
— Ai făcut bine, zice Carrie. Poate c-am s-o sun, să o invit duminică la Horseshoes. Sau vrei să vin la
tine la spital?
— Nu, te rog, nu. Adică, nu mă vizita la spital. Ai
făcut ceva interesant astăzi?
— Nişte cumpărături. M-am întălnit întămplător cu Nicholas pe Montpellier Street, aşa că am luat masa împreună la Petit Blanc.
— E băftos tipul, că are atîta timp liber, zice Ralph. Sper că n-ai discutat cu el situatia mea medicală.
— I-am spus că-ţi faci nişte analize. Nu putem
ţine totul secret, Messenger.
— Ştiu. Numai că urăsc să fiu ţinta compătimirii şi curiozităţii morbide a oamenilor. Cu cît află mai puţin prietenii noştri, cu atît mai bine.
— Dar tu cît i-ai povestit lui Helen Reed?
— Nu mult. Şi, oricum, strict confidenţial.
From: ludmila.lisk@carolinum.psy.cz Tb: R.H.Messenger@glosu.ac.uk Subject: Conferinţă Date: Joi 22 Mai 1997 20:35:28
Salut Profesor Messenger. Mesajul este de la prietena ta cehă, Ludmila. Iţi
aduci aminte? Sper că da.
îti trimiteam o scrisoare acum trei săptămăni, dar cred că n-o primeşti pentru că nu primesc răspuns. Aşa că am căutat Gloucester University pe Internet şi găsesc adresa ta e-mail. Doresc să m-am gîndit la asta mai repede.
Scrisoarea te întreba de confirmare că sunt invitată să prezint o schiţă la Conferinţa dumneavoastră la
365
sfîrşit de luna mai. British Council îmi plăteşte deplasarea, dar au nevoie de confirmarea dumnea-voastră. Timpul este scurt şi aş vrea să scrieţi repede. Te rog să ierti engleza proastă.
A dumneavoastră cu stimă, Ludmila Lisk
PS: Schiţa mea se cheamă „Modelarea comporta-mentelor de asimilare la agenţii autonomi". Ţii minte că-ţi povestesc despre asta în seara aceea frumoasă la Praga.
From: R-H.Messenger@glosu.ac.uk To; Iudmila.lisk@carolinum.psy.cz Subject: Conferinţa despre Conştiinţă VI Date: Vineri 23 Mai 1997 9:25:15
dragă ludmila,
mulţumesc pentru e-mail. sigur că-mi amintesc de tine, cum aş putea să nu? îmi pare foarte rău, dar conferinţa este absolut completă. numărul partici-panţilor este strict limitat. poate poţi veni la con-ferinţa de anul viitor. dacă nu greşesc se va ţine în florida şi poate va fi distractiv. îţi voi trimite
informaţiile cînd le voi obţine ca să te poţi înscrie din timp.
cu cele mai bune urări Ralph Messenger
From: ludmila.lisk@carolinum.psy.cz To: R.H.Messenger@glosu.ac.uk Subject: Conferinţa Date: Vineri 23 M'ai 1997 11:14:02
366
Dragă Ralph,
Sper că nu crezi că sunt nepoliticoasă dar îmi spui să-ţi spun Ralph în seara aia frumoasă de la Praga. Sunt forte tristă că Conferinţa e completă. De fapt plîng cînd citesc e-mailul tău. Nu este uşor să primeşti granturi de călătorie în Republica Cehă. Nu cred că British Council plăteşte să merg în Florida. Te rog lasă-mă să vin la Conferinţa de la Gloucester. Nu-mi pasă dacă dorm pe podea. Aduc sac de dormit. Nu mă aştept la un pat bun şi curat ca cel de la Praga.
Prietena ta, Ludmila
From: R.H.Messenger@glosu.ac.uk Tb: ludmila.lisk@carolinum.psy.cz Subject: Conferinţa despre Conştiinţă VI Date: Vineri 23 Mai 1997 12: 15: 10
dragă ludmila,
vai, problema nu este unde să dormi. amfiteatrul nostru cel mai mare poate primi numai două sute de oameni şi sunt felurite regulamente şi legi care ne interzic să depăşim acest număr de participanţi la conferinţă. îmi pare rău că te dezamăgesc, dar în momentul ăsta nu mai pot face nimic din păcate.
Cu cele mai bune urări, Ralph Messenger
PS: Sunt în comitetul de redacţie al Circularei IA, publicată la Winnipeg. Dacă vrei să scrii un paragraf despre cercetarea ta, o să am grijă să fie publicat la rubrica Anunţuri.
367
From: ludmila.lisk@carolinum.psy.cz To: R-H.Messenger@glosu.ac.uk Subject: Conferinţa Date; Vineri 23 Mai 1997 13:; 14: 02
Dragă Ralph,
Mulţumesc pentru e-mail. E drăguţ din partea ta că-mi propui un paragrafin Circulara IA, dar pentru mine este mai important să particip la Conferinţă şi să explic cercetarea mea celor mai buni specialişti din domeniu. Dacă vrei, cred că poţi să-mi obţii loc la Conferinţă. Cred poate că tu nu vrei să vin la Gloucester. Te temi că spun colegilor şi poate soţiei ce bine am petrecut împreună la Praga? Promit că nu spun nimic. Dar dacă nu pot veni şi pierd grantul de călătorie voi fi foarte supărată şi furioasă. Poate scriu despre tot ce am făcut împreună la Praga şi pun pe Intemet.
Prietena ta, Ludmila
From: R-H.Messenger@glosu.ac.uk To: ludnula.lisk@carolinum.psy.cz Subject: Conferinţa despre Conştiinţă VI Date: Vineri 23 M'ai 1997 15: 35: 18' Cc: scirep@britcoun.cz
Dragă Domnişoară Lisk,
Vă mulţumim pentru e-mail. Regretăm că scri-
soarea dumneavoastră originală s-a rătăcit.
Sunt bucuros să vă confirm că aţi fost acceptată ca delegată la Conferinţă, ca să prezentaţi o schiţă cu tema „Modelarea comportamentelor de asimilare la agenţii autonomi". Pachetul cu informaţii despre
368
Conferinţă vă va fi expediat prin poşta aeriană cît se poate de repede. Trimit o copie a acestui mesaj la British Council în Praga.
Aştept să vă întălnesc aici la sfîrşitul lunii. Al dumneavoastră cu stimă,
R.H. Messenger Organizatorul Conferinţei
— Căţea! murmură Ralph, numai pentru sine, apăsînd tasta „Trimite", ca să expedieze acest din urmă mesaj. Telefonul de pe masa lui sună. E prorectorul.
— Bună, Stan, zice Ralph. Am vorbit ieri cu re-dactorul-şefde la Campusul. A promis că va publica o scrisoare de la mine în numărul de săptămăna viitoare. Asta ar trebui să potolească vălva.
— Mă bucur să aud asta, Ralph, zice Sir Stan, dar nu de asta ţi-am telefonat.
— Dar?
— Lîngă mine se află detectivul sergent Brian Agnew, de la Poliţia din Gloucestershire. Care divizie?
întrebarea nu i-a fost adresată lui Ralph, care aude un schimb de cuvinte şoptit între Sir Stan şi oaspetele său, înainte ca prorectorul să revină la telefon:
— Divizia Pedofilie şi Pornografie. Doreşte să stea de vorbă cu tine.
— Despre ce?
— Mai bine să-ţi explice chiar el. îl poţi primi azi? Poate chiar acum?
— Da, cred că da, dacă e urgent.
— Bun băiat. îl trimit la tine. Aşteaptă puţin! Se aude un alt dialog şoptit între prorector şi detectivul sergent Agnew.
— Da - mai eşti la aparat, Ralph? E bine să ştii că din motive de securitate n-o să se prezinte ca
369
ofiţer de politie cînd ajunge acolo. Va spune doar că este Brian Agnew şi că tu îl aştepţi. Bine ?
— Bine, zice Ralph şi închide telefonul. Dumnezeule mare, murmură, doar pentru sine. Acum ce mai urmează ?
—Avem motive să credem, îi spune detectivul sergent Agnew, că cineva din departamentul dum-neavoastră descarcă de pe Internet pornografie infantilă, prin reţeaua de computere a Universităţii.
— Cine anume? întreabă Ralph.
— Deocamdată nu ştim, domnule.
—Atunci ce dovezi aveţi?
—Nu am dreptul să vă spun, domnule, zice detectivul sergent Agnew.
Este un bărbat înalt, cu oase mari, în jur de treizeci de ani, cu o mustaţă pe oală care-i dă o înfaţişare permanent lugubră, îmbrăcat cu un sacou bleumarin, o cămaşă albastru deschis şi o cravată uni. Vorbeşte cu accent local.
— Aceasta face parte dintr-o investigaţie mai inare privind o reţea care schimbă şi distribuie materiale ilegale, zice Agnew. Credem că unul dintre membrii reţelei lucrează aici. N-aveţi curnva idee cine ar putea fi?
— Nu. Absolut nici o idee,
—Nimeni dintre subordonaţii durnneavoastră nu a manifestat nici un fel de interes pentru astfel de materiale, niciodată?
— Nu-mi vine nimeni în minte. Fireşte, nu cred că există în toată ţara asta vreo persoană cu acces la Intemet care să nu fl aruncat, într-un moment sau altul, o privire pe un site pornografic. Curio-zitate omenească firească.
— Nu e nimic firesc la materialul investigat de noi, domnule, declară detectivul sergent Agnew.
— Asta şi vreau să arăt. Unul dintre masteranzi a organizat anul trecut un fel de concurs, să vadă
370
cine găseşte pe Internet fotografia cea mai deochiată, oferită gratis ...
Ralph rîde, amintindu-şi, dar sergentul nu schiţează nici măcar un zămbet.
— N-a fost decît o poznă juvenilă. Dar cîteva dintre femeile de la Centru mi s-au plăns, aşa că, evident, i-am obligat să înceteze.
— Cine era masterandul, domnule?
— Jim Bellows, dar sunt sigur că nu este implicat în pornografia infantilă. Fotografiile vă-zute de mine înfăţişau adulţi. Şi încă adulţi foarte bine dezvoltaţi, aş putea spune.
Ralph a încercat din nou - şi a eşuat - să smulgă un zămbet de la poliţist. Detectivul sergent Agnew notează numele într-un carneţel.
— o să-l verificăm, anunţă.
— Sunt sigur că nu pe el îl căutaţi.
— Probabil că nu, dar trebuie să urmărim toate pistele. Nu putem verifica toate hard-disk-vin\e din
clădire.
—Doamne, ce idee! Ar stopa toată activitatea
Centrului!
— Deşi dumneavoastră aţi putea, dacă aţi vrea, să vă autoeliminaţi din ancheta noastră, domnule, îl anunţă sergentul detectiv Agnew.
— Cum adică?
— Dacă-mi acordaţi permisiunea să vă verific
hard-disk-vt\.
— Hm, nu ştiu... Aveţi un mandat sau ceva ase-
mănător?
—Vă propuneam să vă oferiţi ca voluntar,
domnule.
— Pricep.
Ralph îşi încreţeşte fruntea şi se gîndeşte cîteva
clipe.
— Mi se pare că am dat de o aporie. Nu văd de ce
m-aş oferi voluntar, dar pe de altă parte, dacă nu mă ofer, o să credeţi că am ceva de ascuns.
— Dumneavoastră decideţi.
371
— Computerul meu este doldora de informaţii strict confidenţiale.
— Este de la sine înţeles că vom respecta această confidenţialitate.
Ralph se mai cufundă puţin în gînduri.
— Bine, zice. Daţi-i drumul.
— Vă mulţumesc, domnule. Dar nu vă deranjez chiar în clipa asta.
—Nu? Credeam...
—Cine este inginerul-şef de sisteme?
— Stuart Philips.
— Un om de încredere ?
— în toate privinţele, aş spune.
— Un om de caracter?
— Absolut. Căsătorit cu o profesoară, tată a doi copii. Ţărcovnic la biserică, am impresia. Participă la cursele de maraton, ca să căştige fonduri pentru acţiunile de caritate. Conduce o trupă de cercetaşi.
Detectivul sergent Agnew, care pînă acum a aprobat din cap, încetează brusc să mai aprobe.
— Poate că n-ar fi trebuit să spun asta.
— De ce nu, domnule?
— Păi, presupun că-l plasează printre suspecţi, nu? Sincer, nu înţeleg cum poate fi cineva convins să fie comandant de cercetaşi în zilele noastre. Adevărul e că Stuart este om de încredere.
—Aţi facut bine că v-aţi referit la cercetaşi, domnule. în meseria noastră, nici o informaţie nu prisoseşte. Aş vrea să-l cunosc pe domnul Philips. Credeţi că l-am putea găsi acum?
Ralph îl sună pe Stuart Philips la telefonul interior şi află că tocmai a plecat acasă. Detectivul sergent Agnew anunţă că se va întoarce săptămăna viitoare ca să examineze sistemele Centrului şi că atunci va avea nevoie de ajutorul lui Stuart Philips.
— o să-i încredinţaţi secretul misiunii ? întreabă Ralph.
—- Depinde, răspunde Agnew. Mai întăi, să-I cunosc. 372
Se stabileşte o întălnire pentru miercuri, deoarece Ralph va fi la spital luni şi marţi.
— Dacă descoperiţi ceva, mă ammţati imediat, nu?
— Fiţi sigur de asta, domnule, zice Agnew.
—Numai că ar putea să ne dăuneze mult, în ceea ce priveşte relaţiile publice.
— Desigur, dacă s-a comis o infracţiune şi se va efectua o arestare, totul va fi adus la cunoştinţa publicului.
— Cu cît se întămplă mai tărziu lucrul ăsta, cu atît mai bine, zice Ralph. Organizăm aici o mare conferinţă internaţională, la sfîrşitul săptămănii viitoare.
—N-aş crede să progresăm semnificativ pînă atunci, domnule, spune detectivul sergent Agnew.
— Cum ţi-a mers azi? întreabă Carrie, cînd Ralph ajunge acasă.
—Nu mă întreba, răspunde Ralph. Orice zice Henderson, trebuie să beau ceva.
— Mai bine nu, Messenger, îl roagă Carrie, îngri-jorată.
— Un pahar n-o să mă omoare, insistă el.
— Atunci, bine, dar numai unul, zice ea, necon-vinsă. îţi prepar eu cocteilul. Ce vrei? Ralph se gîndeşte.
— Făceai pe vremuri un dry martini special, zice el.
— Ştii ceva, de ani de zile n-am mai băut aşa ceva, zice Carrie. Imi amestec şi mie unul.
373
29
Ala, bala, portocala.. - este duminică după-amiaza, în .. ah ... 25 mai, iar eu mă aflu la spitalul Abbey, din Bath. Am fost aproape bucuros că m-am inter-nat ieri, fiindcă am scăpat astfel de Centru, de casă, de e-mail, faxuri şi telefoane ... este un telefon lîngă patul meu, dar nu mulţi îi ştiu numărul ... am fost bucuros să plec înainte de a mai trăi şi alte surprize neplăcute. Spitalul Abbey rni s-a înfaţişat ca un port în furtună, un liman al liniştii ... un locşor ideal unde să te refugjezi cîteva zile, să-şi recapeţi suflul şi să înaintezi puţin cu lucrul. Am adus cu mine un teanc de cărţi şi Thinkpad-ul meu IBM. Bun nume pentru un laptop. Din nefericire, motivul pentru care mă aflu aici a fost surpriza cea mai neplăcută dintre toate şi mi-a fost foarte greu să mă concentrez asupra altor probleme.
De conditii nu mă pot plînge. Am o rezervă cu aer condiţionat şi cu o fereastră panoramică, mare, cu vedere spre parcarea ornată cu arbuşti ... mo-chetă pe toată podeaua ... reproduceri după impre-sionişti pe pereţi... un fotoliu cu spetează înaltă, în care şed chiar în momentul ăsta ... Două scaune drepte, rabatabile, pentru vizitatori, o măsuţă pentru cafea. Şi un televizor montat pe o poliţă fixată în perete. Pat de spital ultimul răcnet, care se poate înălţa, eau coborî, sau înclina, sau, dacă este nevoie, îndoi de la mijloc. o băiţă adiacentă cu duş şi WC. E la fel de bine ca într-un hotel de cinci stele, atîta doar că nu poţi atărna de clanţă, pe dinafară, anunţul NU DERANJAŢI. Asistentele şi infirmierele intră şi ies într-una ca să noteze detalii, să-ţi ia pulsul, temperatura sau tensiunea, să-ţi
374
aducă de inăncare sau pur şi sirnplu ca să te întrebe dacă totul e bine. Totul este întotdeauna bine. Numai tu nu eşti.
în momentul ăsta este o pauză de activitate. Sunt orele de vizită ... Aşadar, mi-am permis să scot Pearlcorderul. Nu ştiu bine de ce ... dar, de vreme ce tot nu voi avea oaspeţi, m-am gîndit că pot sta de vorbă cu mine însumi, fiind rezonabil de sigur că nu mă va întrerupe, circa o oră, nici o infinnieră nepof-tită ... Surorile sunt fete remarcabil de drăguţe, trebuie spus, îmbrăcate ca într-un vis erotic, cu uni-forme alb-albastre de poplin, strămte şi cu măne-cuţe scurte ... cu cordoane negre late şi ciorapi negri de mătase. Nu ştiu cum, dar îţi dai seama că poartă dresuri, nu ciorapi cu chilot. Face şi asta parte din serviciul de patru stele ... Sora Pomeroy este cea mai sexi. Bucle blonde, un ten piersică-şi-frişcă, un surăs impecabil, ţăţe care, pariez, arată superb sub bluza albă, apretată , de u.niformă ... iar dacă ceea ce are sub fustă e la fel de apetisant ca priveliştea de sub tiv... Sora Pomeroy este foarte atentă şi prietenoasă. M-a văzut la televizor şi mă consideră un fel de star ... dacă aş avea altă dispoziţie, nu m-aş da în lături să-mi încerc şansele cu dănsa ... Uneori surprind în ochii ei o luminiţă pervers-îm-bietoare ... dar adevărul este că libidoul îmi e, pentru moment, suspendat. Din momentul cînd O'Keefe a pronunţat cele cinci cuvinte fatidice, „Aveţi o umflătură la ficat", mi-am pierdut interesul pentru sex ... Adică pofta de a practica sexul, nu cred că poţi înceta vreodată să te gîndeşti la el ... Mă gîndesc la sex, deci exist... Am vrut să mă oblig să fac dragoste cu Carrie a doua noapte după în-toarcerea ei din California, dar n-a mers. Ea a fost plină de solicitudine ... Cu Helen n-am mai încercat nimic, de cînd a început saga aceasta medicală ... dacă se dovedeşte că tumoarea este malignă, e posibil să nu mai am niciodată parte de sex ... Ce
375
idee deprimantă. Dar cel puţin voi putea pretinde că m-am scufundat trăgînd cu toate tunurile de la bord, în timpul remarcabilei noastre relaţii de trei săptămăni... Cu excepţia ultimei ocazii, cînd nu mi s-a sculat ... Păcat de inddentul ăla.
Acum însă nu lipsa de foame de sex mă răcăie, ci prezenţa foamei obişnuite ... Sunt pus la regim strict, fară grăsimi, şi îmi dau un terci fără gust. Imi evacuează treptat intestinele, ca marţi să se poată uita bine în interiorul meu, rezultatul fiind că mi-e o foame de lup. La prănz, am simţit aroma de friptură de vită de pe mesele cu rotile ce treceau pe coridor, cu măncare pentru pacienţii din secţia noastră, de mi-a lăsat gura apă ... Mirosul pătrun-dea pe sub uşă, iar senzorii mei înfometaţi l-au cap-tat imediat. Ce poftă aş fi avut de o porţie generoasă de cartofi copţi aurii, cu sos de carne peste budinca de Yorkshire! Desigur, în principiu, acum nu mai mănănc carne de vită, dar cînd eşti suspectat de tumoare malignă la ficat, şansa de un milion la unu de a te infecta cu boala vacii nebune nu te prea înspăimăntă ... Dacă mi s-arîngădui să iau un prănz normal, n-aş alege somon la grătar sau lasagne vegetariene, ci m-aş duce glonţ la friptura de vită ... Cunosc, întămplător, meniul complet, pentru că o soră lipsită de tact mi l-a arătat azi-dimineaţă. Dar hai să nu ne mai gîndim la măncare.
Am încercat, fără succes, să-mi pipăi singur um-flătura ... N-am voie să apăs prea tare, ca să nu fac vreun rău ... Nu mă doare ... dar asta nu-i neapărat un semn bun. Cancerul hepatic este de obicei nedureros în fazele incipiente. Dar ce straniu este să fii în pericol de moarte şi să nu simţi absolut ninuc, decît o uşoară indigestie ... pînă şi aia a încetat, de cînd cu regimul hipolipidic ... „Un organ vital", zicea O'Keefe. Am citit undeva că în credinţa vechilor asirieni sufletul sălăşluieşte în ficat. Inte-resant. Egiptenii considerau că sălaşul sufletului
376
este inima, iar grecii antici, plămănii, cred ... Cît despre Descartes, el credea că sufletul său stă în glanda pineală ... dar asirienii mizau pe ficat, deşi nu puteau avea habar la ce e bun ficatul, metabolic vorbind ...
Afară soarele străluceşte puternic, razele lui sunt reflectate de parbrizele maşinilor vizitatorilor ... femeile parcă ar fi. venit la o nuntă, coboară din automobile în rochii vaporoase, cu buchete de flori în mînă ... acum îmi pare rău că am oprit-o pe Carrie să vină să mă vadă. Parcă aş fi un orfan pe care n-are cine să-l viziteze. Ea o fi cu copiii la Horseshoes, se soresc în grădină după masa de prănz. Dar să nu ne gîndim la masa de prănz. Helen nu-i cu ei - i-a spus lui Carrie că are prea mult de corectat. Desigur, altul este adevăratul motiv ... Nu-i place să mai dea cu ochii de Carrie — un amestec de vinovăţie şi rivalitate, presupun. N-aş putea spune că regret. Cine ştie ce s-ar putea întămpla dacă şi-ar petrece weekendul împreună, singure, bărfindu-mă pe mine? Dacă Helen ar avea o pornire irezistibilă să mărturisească totul? Dumnezeule!
Săptămăna trecută, aşa neplăcută cum a fost, mi-a adus o revelaţie: vreau să rămăn cu Carrie, indiferent de rezulatatele testelor ... vechiul clişeu, cum că astfel de încercări întăresc legăturile dintre soţi, se dovedeşte valabil. Privind în urmă, mi se pare că am fost un nătărău, prostindu-mă cu Marianne, pe urmă intrînd într-o legătură senti-mentală serioasă cu Helen ... Am încălcat înţele-gerea nescrisă cu Carrie: nici un fel de aventuri pe terenul ei. Dacă ar afla, Dumnezeu ştie cum ar reac-ţiona. Norocul meu că Helen pleacă de la Gloucester curînd. pînă atunci însă trebuie să veghez să nu se complice lucrurile.
Partea proastă însă este că mi-e tare teamă că s-a îndrăgostit de mine. In seara aceea, emoţiile ei
377
erau extrem de puternice. Retrospectiv privind lucrurile, am greşit cerîndu-i să mă ajute să-mi fac de petrecanie dacă se confirmă temutul diagnostic. Mă gîndisem la posibilitatea aceasta şi i-am expus-o direct, fară teamă de consecinţe. A fost ca şi cum aş lî gîndit cu voce tare, Pentru mine este important să chibzuiesc la toate eventualităţile, să am pregă-tite planuri pentru a le face faţă pe măsură ce se ivesc, asta-mi dă sentimentul că-mi pot controla cursul vieţii... Dar totul este ipotetic ... abstract... Ea, scriitoare fiind, are o imaginaţie vie, se vede imediat prinsă într-un scenariu sumbru şi se neli-nişteşte ...
Pe de altă parte, dacă totul se sfîrşeşte cu bine, teamă mi-e că va dori să ne continuăm idila ... Da, am putea să ne mai vedem din cînd în cînd după întoarcerea ei la Londra, dar e mai bine să lăsăm legătura noastră să moară de moarte naturală ... Nu-i metafora cea mai fericită ... Cît a durat, a fost grozav, am facut împreună cele mai senzaţionale partide de sex, dar nu vreau să-i dau lui Carrie nici un motiv să creadă că s-a întămplat ceva între noi în lipsa ei de acasă ... Şi aşa există un mare risc să afle din alte surse ... Cred că Emily bănuieşte ceva .. . judecînd după felul cum m-a privit în seara res-pectivă, cînd i-am spus că Greg nu poate înnopta la noi ... poate că, deşi ne-am străduit să nu facem zgomot, a auzit ceva în nopţile petrecute de Helen în casa noastră ... sau este vorba doar de intuiţia feminină.., mai sunt şi Sir Stan şi Viv, care au venit la Horseshoes cînd noi doi eram în dormitorul de la etaj ... ceva din tonul vocii lui de acum cîteva zile sugera că nu mă credea că ieşisem, pur şi simplu, la plimbare. Mă întreb dacă au rămas pe undeva urme ale prezenţei lui Helen ... ceva ce-i aparţine, uitat în automobilul meu ... ojachetă, un fular ... Naiba s-o ia; nu-mi amintesc ce purta în ziua cu pricina ... Desigur, chiar dacă Stan are vreo bănuială, nu i-o
378
va împărtăşi lui Carrie ... dar Viv s-ar putea s-o facă, din solidaritate feminină, sau pur şi simplu din răutate. Intr-un fel sau altul, mă tem că nu mai sunt flăcăul nevinovat şi favoritul prorectorului după episodul de la Horseshoes şi scandalul legat de titlul onorific al lui Donaldson ... şi acum, colac peste pupăză, ancheta asta despre pornografie.
A fost tensionat momentul de vineri după-amiază cînd Agnew m-a întrebat dacă-l las să-mi verifice hard-disk-u}... Un moment dificil, cînd a trebuit să iau rapid o hotărăre ... Pe discul meu nu există pornografie infantilă, nu există nici un fel de pomo-grafie. Am accesat şi eu, ca toată lumea, site-uviîe porno de pe web, dar numai acasă ... aşa că n-aveam de ce mă teme, din punctul ăsta de vedere ... Am însă în coinputerul de la birou, transcrierile tuturor monologurilor mele experimentale şi ale paragra-felor de jurnal ... cu detalii lubrice despre relaţiile cu Helen şi Marianne şi cu o mulţime de materiale personale compromiţătoare ... de exemplu, cum am văzut-o pe Emily în baie ... nu mi-a plăcut ideea că detectivul sergent Agnew ar putea scotoci prin dosarele alea ... Dar, pe urmă, mi-am spus: el o să caute imagini, nu text, iar dacă refuz să cooperez, poate-i stărnesc bănuielile ... şi dacă-l oblig să obţină un mandat ca să arunce o privire la hard-disk-v\ meu, o să-l examineze mult mai temeinic decît ar face-o dacă l-aş lăsa să se uite acum ... Aşa că i-am permis ... iar el m-a scos din cauză ... Poate a fost un bluf, poate că nici prin gînd nu-i trecuse să verifice discul pe loc, dar, pe de altă parte, poate că faptul că am fost cooperant a fost suficient ca să mă elimine dintre suspecţi ... şmecher, nemernicul. După ple-carea lui, m-am gîndit să şterg documentele cu probleme, dar la ce bun? E imposibil să îndepărtezi complet datele de pe un hard-disk, în afară de cazul că-l distrugi fizic.
379
Cît despre tevatura cu titlul de doctor honoris causa al lui Donaldson ... cine să fi dat fiţuicii studenţeşti informaţii despre legăturile noastre cu Ministerul Apărării ? Cineva care are acces la docu-mentele Senatului... totodată şi un mobil... Bună-oară, Jasper Richmond. Dacă Oliver i-a spus ce a văzut în parcarea de la Sainsbury, Jasper a încercat, poate, să se răzbune pe mine ... Sau o fi chiar cincva de la Centru? E posibil să fie Duggers? Lui nu-i convine că avem contracte cu Ministerul Apărării ... a tot bolmojit ceva despre Legea Secretelor Oficiale care subminează libertatea academică ... etc., etc. ... deşi, în fond, nu era decît invidios pe colosala sumă pe care am reuşit s-o obţin, din care echipa lui de tineri doctori n-avea să vadă un sfanţ ... Dar şi-ar sabota el propria instituţie? Nu cred că n-ar fi capabil ... dacă s-ar stămi o vălvă suficient de mare ca să fiu demis ... sau, mai probabil, să trebuiască să-mi înaintez, dezgustat, demisia ... Atunci el s-ar aburca pe scaunul meu, cel puţin aşa speră ... Ar prefera să conducă el un Centru sărăcit, decît să fie numărul doi într-unul prosper ... Sper să nu afle de ce mi se fac teste ... Imi pot imagina ce flor plăcut de anticipaţie i-ar pricinui.
Devin cam paranoic ... dar a fost o săptămănă grea, cu o afurisită de criză după alta ... tocmai cînd aş fi avut nevoie de linişte şi pace, ca să mă pregătesc pentru Conferinţă. Ceea ce-mi aminteşte de o altă micuţă problemă potenţială ce se roteşte pe cer ca un uliu, aşteptînd să se repeadă asupra prăzii: Ludmila Lisk. Tot ce-mi mai trebuie acum este o ucenică cehă, să se ţină scai de mine la Conferinţă ... făcînd pe mironosiţa şi amintindu-mi cu fiecare prilej de noaptea romantică petrecută împreună la Praga ... dîndu-i ocazia lui Carrie, şi poate şi lui Helen, să miroasă ceva ... Dacă săptă'măna viitoare una dintre multele chestii care pot merge rău va merge rău, mă voi trezi, mai mult
380
ca sigur, că am cancer terminal, că se bat pentru mine trei femei deodată, dintre care una mă ameninţă cu divorţul, că Centrul va fi discreditat de un scandal pornografic şi că fondurile pentru cercetare ne sunt tăiate ... că statutnl ineu este compromis, iar duşmanii jubilează. Bineînţeles că dacă prima dintre posibilităţile astea se dovedeşte corectă, celelalte nu mai contează ... sau nu vor mai conta prea multă vreme. Poate de aceea sunt surprinzător de calm. Ceea ce am de făcut acum este să trec la defensivă, acolo unde pot, şi să aştept cu stoicism să văd ce se întămplă, acolo unde nu-i nimic de făcut.
381
Cît despre tevatura cu titlul de doctor honoris causa al lui Donaldson ... cine să fi dat fiţuicii studenţeşti informaţii despre legăturile noastre cu Ministerul Apărării ? Cineva care are acces la docu-mentele Senatului... totodată şi un mobil... Bună-oară, Jasper Richmond. Dacă Oliver i-a spus ce a văzut în parcarea de la Sainsbury, Jasper a încercat, poate, să se răzbune pe mine ... Sau o fi chiar cincva de la Centru? E posibil să fie Duggers? Lui nu-i convine că avem contracte cu Ministerul Apărării ... a tot bolmojit ceva despre Legea Secretelor Oficiale care subminează libertatea academică ... etc., etc. ... deşi, în fond, nu era decît invidios pe colosala sumă pe care am reuşit s-o obţin, din care echipa lui de tineri doctori n-avea să vadă un sfanţ ... Dar şi-ar sabota el propria instituţie? Nu cred că n-ar fi capabil ... dacă s-ar stămi o vălvă suficient de mare ca să fiu demis ... sau, mai probabil, să trebuiască să-mi înaintez, dezgustat, demisia ... Atunci el s-ar aburca pe scaunul meu, cel puţin aşa speră ... Ar prefera să conducă el un Centru sărăcit, decît să fie numărul doi într-unul prosper ... Sper să nu afle de ce mi se fac teste ... Imi pot imagina ce flor plăcut de anticipaţie i-ar pricinui.
Devin cam paranoic ... dar a fost o săptămănă grea, cu o afurisită de criză după alta ... tocmai cînd aş fi avut nevoie de linişte şi pace, ca să mă pregătesc pentru Conferinţă. Ceea ce-mi aminteşte de o altă micuţă problemă potenţială ce se roteşte pe cer ca un uliu, aşteptînd să se repeadă asupra prăzii: Ludmila Lisk. Tot ce-mi mai trebuie acum este o ucenică cehă, să se ţină scai de mine la Conferinţă ... făcînd pe mironosiţa şi amintindu-mi cu fiecare prilej de noaptea romantică petrecută împreună la Praga ... dîndu-i ocazia lui Carrie, şi poate şi lui Helen, să miroasă ceva ... Dacă săptă'măna viitoare una dintre multele chestii care pot merge rău va merge rău, mă voi trezi, mai mult
380
ca sigur, că am cancer terminal, că se bat pentru mine trei femei deodată, dintre care una mă ameninţă cu divorţul, că Centrul va fi discreditat de un scandal pornografic şi că fondurile pentru cercetare ne sunt tăiate ... că statutnl ineu este compromis, iar duşmanii jubilează. Bineînţeles că dacă prima dintre posibilităţile astea se dovedeşte corectă, celelalte nu mai contează ... sau nu vor mai conta prea multă vreme. Poate de aceea sunt surprinzător de calm. Ceea ce am de făcut acum este să trec la defensivă, acolo unde pot, şi să aştept cu stoicism să văd ce se întămplă, acolo unde nu-i nimic de făcut.
381
Cît despre tevatura cu titlul de doctor honoris causa al lui Donaldson ... cine să fi dat fiţuicii studenţeşti informaţii despre legăturile noastre cu Ministerul Apărării ? Cineva care are acces la docu-mentele Senatului... totodată şi un mobil... Bună-oară, Jasper Richmond. Dacă Oliver i-a spus ce a văzut în parcarea de la Sainsbury, Jasper a încercat, poate, să se răzbune pe mine ... Sau o fi chiar cincva de la Centru? E posibil să fie Duggers? Lui nu-i convine că avem contracte cu Ministerul Apărării ... a tot bolmojit ceva despre Legea Secretelor Oficiale care subminează libertatea academică ... etc., etc. ... deşi, în fond, nu era decît invidios pe colosala sumă pe care am reuşit s-o obţin, din care echipa lui de tineri doctori n-avea să vadă un sfanţ ... Dar şi-ar sabota el propria instituţie? Nu cred că n-ar fi capabil ... dacă s-ar stămi o vălvă suficient de mare ca să fiu demis ... sau, mai probabil, să trebuiască să-mi înaintez, dezgustat, demisia ... Atunci el s-ar aburca pe scaunul meu, cel puţin aşa speră ... Ar prefera să conducă el un Centru sărăcit, decît să fie numărul doi într-unul prosper ... Sper să nu afle de ce mi se fac teste ... Imi pot imagina ce flor plăcut de anticipaţie i-ar pricinui.
Devin cam paranoic ... dar a fost o săptămănă grea, cu o afurisită de criză după alta ... tocmai cînd aş fi avut nevoie de linişte şi pace, ca să mă pregătesc pentru Conferinţă. Ceea ce-mi aminteşte de o altă micuţă problemă potenţială ce se roteşte pe cer ca un uliu, aşteptînd să se repeadă asupra prăzii: Ludmila Lisk. Tot ce-mi mai trebuie acum este o ucenică cehă, să se ţină scai de mine la Conferinţă ... făcînd pe mironosiţa şi amintindu-mi cu fiecare prilej de noaptea romantică petrecută împreună la Praga ... dîndu-i ocazia lui Carrie, şi poate şi lui Helen, să miroasă ceva ... Dacă săptă'măna viitoare una dintre multele chestii care pot merge rău va merge rău, mă voi trezi, mai mult
380
ca sigur, că am cancer terminal, că se bat pentru mine trei femei deodată, dintre care una mă ameninţă cu divorţul, că Centrul va fi discreditat de un scandal pornografic şi că fondurile pentru cercetare ne sunt tăiate ... că statutnl ineu este compromis, iar duşmanii jubilează. Bineînţeles că dacă prima dintre posibilităţile astea se dovedeşte corectă, celelalte nu mai contează ... sau nu vor mai conta prea multă vreme. Poate de aceea sunt surprinzător de calm. Ceea ce am de făcut acum este să trec la defensivă, acolo unde pot, şi să aştept cu stoicism să văd ce se întămplă, acolo unde nu-i nimic de făcut.
381
30
Marţi, 27 mai. Lui Messenger i se fac astăzi investigaţii. I-am telefonat aseară să-i urez noroc. Mai devreme vorbisem şi cu Carrie, aşa că ştiam că nu va fi cu el. Sc pare că i-a spus că nu vrea să fie vizitat la spital în perioada de pregătire. Presupun că asta îl face să se simtă mai puţin în pielea unui om bolnav. Carrie pleacă astăzi la Bath, ca să fie lîngă el cînd vin rezultatele şi să-l aducă după aceea acasă cu maşina. Rolul soţiei. El a promis că va încerca să mă sune diseară, ca să-mi spună ce s-a întămplat, dar şi mai sigur măine, de la birou. Nu-i place să-mi telefoneze de acasă, ca nu cumva Carrie să ridice telefonul aflat în derivaţie şi să-l audă vorbind. Nu are celular - susţine că dacă ar avea unul, nu s-ar mai bucura de nici un moment dc linişte — aşa că nu putem vorbi decît atunci cînd este la birou.
Părea cam prost dispus aseară, şi nu-i de mirare. E sastisit, flămînd, îngrijorat. Tot ce am putut eu să fac a fost să-i urez noroc. Pentru că de asta are el nevoie acum: de noroc. Dar au o carte de jucat şi întămplarea, Arbitrarul, Haosul. Ştim că nu le putem controla, aşa că a-i dori „noroc" cuiva este un gest cît se poate de găunos. Cîndva, i-aş fi spus „O să mă rog pentru tine." Cîndva — cu rnult, mult timp în urmă — aş fi intrat într-o biserică şi aş fi aprins o lumănare în capela Sfintei Maria şi m-aş fi rugat Fecioarei să pună un cuvănt bun pe lîngă divinul ei Fiu, ca să dispară tumoarea lui Messenger. Dar ce bizară mi se pare acum această idee' — în parte, chiar din cauza lui Messenger! Din cauza lui, mi-e imposibil să mă rog pentru el. Cum
382
şi-ar mai bate joc de mine dacă i-aş spune că intenţionez s-o fac! Parcă-l şi aud ironizîndu-mă:
„Spune-mi, curn anume crezi că funcţionează treaba asta cu rugăciunile? Presupunînd, de dragul discuţiei, că există un Dumnezeu, cum se hotărăşte El la care rugăciune să răspundă, de ce să vindece cancerul meu şi să-i lase să moară pe alţi nenorociţi cu aceeaşi suferinţă, ca să nu spunem nimic de puştii bolnavi de leucemie din salonul de pediatrie? o dată ce începe să se amestece în treburile Naturii, cum ştie cînd să se oprească?"
Eu însămi am avut unele probleme - mai ales pe vremea cînd eram o sfioasă şcolăriţă la maici - cu ideea rugăciunii care solicită ceva. o scoteam din răbdări pe Sora Rita, bătrăna călugăriţă care ne-a predat Religia în clasa a cincea, cu întrebări de bun simţ de genul: „Cum procedează Dumnezeu, dacă un fermier se roagă să plouă, ca să se facă o recoltă bună, exact cînd noi ne rugăm. să fie timp frumos de Ziua Sportivă a Şcolri?" Sau, şi mai îndrăzneţ: „îşi pierdeau vremea nemţii catolici, cînd se rugau pentru victorie în al Doilea Război Mondial?" „Astfel de lucruri constituie mistere, Helen Driscoll, spunea Sora Rita de obicei, înroşindu-se uşor la faţă, şi nu ne vor fi revelate decît în viaţa de apoi." Rugăciunile de tipul ăsta mi se par acum 6 pură superstiţie, dar simt nevoia să le rostesc. Cel puţin dădeau omului ceva pozitiv de făcut într-o situaţie ameninţătoare, aduceau puţină alinare. Urasc momentele cînd stai şi aştepţi neputincioasă să vezi cum cad zarurile.
Adevărul este că nu-mi pot înăbuşi întru totul un sentiment de culpă, sentimentul că, prin com-portarea noastră, am atras asupră-ne o nenorocire. Cedînd poftelor trupeşti. Trădînd-o pe Carrie (chiar dacă şi ea, la rîndu-i, îl trăda pe Messenger). în adăncul sufletului, s-o spun pe şleau, mă simt ca şi cum aş fi păcîtuit şi aş merita o pedeapsă. Cînd
383
l-am auzit pe Messenger spunînd „Am o umflătură la ficat" mi s-a pus un nod rece. de spaimă în găt, dar n-am fost deloc surprinsă — ca şi cum m-aş fi aştep-tat de mult la o lovitură, pe care acum o încasasem. Ce-i asta, dacă nu superstiţie? Probabil că umflă-tura lui Messenger era gata crescută înainte să-l fi cunoscut eu, dar nu-mi ajută la nimic să-mi spun asta. Păcatul i-a dat relief, a nutrit-o, i-a accelerat creşterea. Asta-mi şopteşte mintea mea supersti-ţioasă. Nu-i pot suprima vocea enervantă, isterică, oricît mi-aş astupa urechile. Nu-mi place. Mă aflu în cea mai nesuferită dintre dileme: continuu să cred în păcat, dar nu şi în posibilitatea de a fi iertată.
Galmează-te, Helen Reed. Fii stăpănă pe tine. Examinează datele problemei cu mintea Hmpede. Messenger are o tumoare. Probabil că e benignă. Mai exact, există şanse să fle benignă. Incă nu se ştie. Dacă este benignă, poate fi tratată, vindecată. Viaţa va continua ca şi pînă acum. Vor rămăne aceleaşi probleme morale, legate de iubire şi patimă camală, de fidelitate şi trădare, aşteptînd o rezol-vare, necesitînd eforturi, dar neavînd nimic de-a face cu starea ficatului lui Messenger. Ce ruşine o să-ţi fie, atunci, de panica ta de acum! Dacă, pe de altă parte, tumoarea este malignă... da, atunci, ce? Ei bine, nici asta nu are nici o legătură cu patima cărnii, cu iubirea, fidelitatea etc. Este vorba de o stare fiziologică, avînd cauze fizice, ceva ce i se poate întămpla oricui — ceva ce ţi s-ar fi putut întămpla chiar ţie, numai că i s-a întămplat lui. N-are rost să extragi din toată treaba o concluzie de natură morală.
Da, toate bune şi frumoase, numai că dacă are cancer incurabil intenţionează să-şi pună capăt vieţii şi să nu se lase omorăt de boală şi-mi cere să fiu gata să-l ajut. M-a rugat deja, dar l-am refuzat. Pentru că eram şocată, înspăimăntată, oripilată de o asemenea idee. în adăncul inimii, sunt laşă. îmi lipseşte curajul de a nu crede. Aşa că nu pot să fac
384
nimic pentru Messenger, decît să-i doresc noroc şi să las evenimentele să-şi urmeze cursul. Să fiu martoră, dar nu să mă rog.
La cincisprezece ani, am citit romanul lui Graham Greene Sfîrşitul unei iubiri. Pe ascuns, fiind convinsă că tati nu-l va considera o lectură potrivită. De fapt, fireşte, era cartea perfectă pentru o adolescentă catolică pioasă, care abia începea să ia notă de propria-i sexualitate. Aluziile la iubirea pasională a perechii adulterine, mai ales la capaci-tatea pentru orgasm a lui Sarah, „straniile ţipete de abandon" ale ei mă umpleau de uimire şi mă răsco-leau, iar călătoria de explorare spirituală între-prinsă de ea după aceea m-a inspirat. Luni de zile mi-am închipuit că sunt Sarah, că savurez o iubire carnală extatică (destul de vagă în detaliile ei) cu Bendrix, că după sex îi făgăduiesc lui Dumnezeu că voi renunţa la iubit dacă nu-l va ucide o bombă şi că mă ţin de promisiune, cu preţul fericirii mele pămăntene, murind în cele din urmă de ftizie şi plutind spre fericirea eternă, lăsînd în urmă o dără de miracole, care să tulbure necredinţa iubitului meu. Doamne, cît am plăns pe paginile cărtii aceleia! Cît îmi doream să fiu ca Sarah cînd voi creşte, să cunosc absolut totul şi să-mi ispăşesc pă-catele printr-un măreţ şi eroic sacrificiu! Şi iată-mă într-o situaţie foarte asemănătoare cu a acelei eroine, dar lipsită de credinţa ei.
Este 11 p.m. Messenger nu m-a sunat. Mă duc la culcare.
Miercuri, 28 mai. Azi dimineaţă, Messenger mi-a telefonat de cum a ajuns la birou. Aşteptam telefonul său, dar soneria m-a facut să tresar, şi, în nervozitatea mea, am scăpat receptorul din mînă cînd l-am ridicat. Rezultatele testului sunt iarăşi neconcludente. Colonoscopia nu indică nimic
385
anormal, ceea ce este bine, dar scanarea arată o „masă chistică", de circa. zece centimetri în diametru, pe lobul drept al ficatului. Tocmai mi-am scos metrul de croitorie şi zece centimetri mi se pare înfricoşător de mult. Dar nu obstrucţionează nici o funcţie şi, se pare, de asta nu are Messenger dureri. Totuşi, Messenger zice că Henderson era cam descumpănit de rezultat. „Părea aproape dezamăgit că nu este vorba de un secundar al cancerului de colon, diagnosticul pe care-l anticipase." Henderson vrea să-i facă biopsie, ca să determine fără dubiu dacă este un cancer primar sau altceva. I-a propus să-l trimită la un chirurg din Bristol, specializat în cancere hepatice, dar am impresia că hăţurile au fost prinse ferm de Carrie. Ea, se pare, nu are încredere în Henderson, aşa că vorbeşte chiar acum la telefon cu toţi cunoscuţii, cu toţi cei care-i vin în minte, ca să afle cine-i cel mai mare specialist în boli hepatice din ţară. Lui Messenger îi convine s-o lase pe ea să se zbată.
Eu trăiesc o senzaţie opusă punctului culminant. Sperasem că rezulatele analizelor de ieri vor fi definitive, iar dimineaţa devreme, stînd, trează, în pat şi întorcînd totul pe faţă şi pe dos mă hotărăsem că, dacă rezultatele vor fi nefavorabile, îi voi spune lui Messenger că poate conta, totuşi, pe ajutorul meu, că voi face tot ce doreşte. Mi se păruse că, dacă ceea ce voia de la mine era să îndeplinesc acea misiune, nu puteam să n-o îndeplinesc; faptul că mă înspăimăntau posibilele ei repercusiuni avea s-o transfbrme, într-un mod pervers şi special, într-un act de generozitate, de iubire, un act demn de o Sarah. Am încercat să mă pun în locul său, să-mi imaginez că sunt el şi aflu că am cancer în stadiul terminal şi mi s-a părut că înţeleg de ce vrea s-o ia înaintea inevitabilului. Căci suferinţele creştinilor au o noimă şi un ţel - ele pot fi „ofrande", pot fi o modalitate de a avea o „moarte uşoară", cum
386
spuneau măicuţele. Mai sunt şi oameni care se agaţă cu dinţii de viaţă chiar şi în cele mai groaznice situaţii, tocmai pentru că nu cred în viaţa de apoi, oameni pentru care orice răsărit sau apus de soare, orice minut petrecut cu cei dragi este preţios, indife-rent de starea sănătăţii lor. Dar nu şi Messenger. Nu mi-l pot închipui degradîndu-se treptat, sfrijin-du-se, ofilindu-se, umblînd mai întăi cu baston, apoi într-un scaun cu rotile şi în cele din urmă ţintuit la pat, cu tuburi şi catetere şi Dumnezeu mai ştie ce înfipt în trup. Există ceva roman în caracterul lui Messenger, ca şi în profilul său: e un luptîtor, dar, dacă înfrîngerea este inevitabilă, preferă să se arunce în propria-i spadă, decît să fie tărăt, în lan-ţuri, în urma carului învingătorului. Vedeam lim-pede acest lucru, aşa că hotărăsem că voi face tot ce-rni va cere, oricît mă va costa.
După ce am reuşit să iau hotărărea asta eroică, am aşteptat cu teamă să mă sune. Cînd mi-a comu-nicat că rezulatele erau ambigue, m-am simţit uşurată că veştile nu erau mai proaste, dar şi dez-amăgită că nu erau mai bune. Prin urrnare, sus-pansul continuă. Fireşte, n-am suflat nici o vorbuliţă despre propria mea agonie şi despre con-cluzia la care ajunsesem. Mi-am exprimat doar regretul că situaţia lui rămăne incertă. El a răspuns că, din fericire, avea în agendă suficient de multe alte lucruri care să-i ocupe gîndurile. M-a întrebat dacă văzusem ediţia din ziua aceea a gazetei Campusul. Se pare că publicase o scrisoare în ziar. Nu i-a trecut prin minte, se vede, că pentru nimic în lume nu aş fi plecat de acasă pînă nu-mi telefona. M-a mai informat că BBC-ul va trimite o echipă de filmare la Conferinţă, urmînd ca materialul să fie folosit într-un documentar despre Inteligenţa Artificială. Pe el îl încîntă lucrul acesta, fiindcă înseamnă publicitate gratis pentru Centru, dar mie nu face decît să-mi sporească neliniştea legată de
387
cuvăntarea finală pe care va trebui s-o rostesc, Acum îmi pare rău că n-am refuzat.
7.3o p.m. Am încercat să-rni ocup gîndurile cu rnunca, scriindu-mi evaluările pentru performan-ţele studentilor pentru Intălnirea examinatorilor de săptămăna viitoare. Mi se pare incredibil ca am ajuns deja în ultima săptărnănă de cursuri. Azi, am primit raportul examinatorului extern. îl cheamă Austin Osgood şi este un poet şi nuvelist care ţine un curs asemănător cu al meu la Universitatea Lincoln. Odată l-am întălnit la Hay-on-Wye şi nu mi-a fost prea simpatic. Are un răs răsunător şi exagerat, care contrastează cu ochii prea apropiaţi, reci şi calculaţi. Dar a fost extrem de laudativ la adresa studenţilor mei, cărora le-a dat numai note mari, nici una sub B+. Cînd i-am expediat manu-scrisele, l-am rugat să citească foarte atent opera Sandrei Pickering, bineînţeles neexplicîndu-i de ce. Spre surprinderea mea, i-a acordat un A -, una dintre notele cele mai mari. Ei bine, cel puţin Sandra nu are motive să se plîngă că sentimentele mele personale i-ar fi influenţat cahficativul. Ca să fiu dreaptă, cred că s-a străduit mult să facă din Arsă un text mai puţin neplăcut pentru mine. In cele două capitole redactate în ultimele săptămăni, intriga a luat o turnură nouă, personajul Alastair fiind înlocuit de o altă persoană care o interesează pe eroină. Măine mă întălnesc pentru ultima oară cu grupa. Nu le pot comunica rezultatele, dar le voi spune că toată lumea a trecut onorabil, iar după aceea am să dau o mică petrecere pentru ei. Păcat că nu prea am chef de toate astea.
După-amaiză am cumpărat Campusul şi am citit scrisoarea lui Messenger despre legăturile Centrului cu Ministerul Apărării. Cum era de aşteptat, scri-soarea este isteţ concepută, dar nu e paginată în aşa fel încît să atragă atenţia. Prima pagină a
388
^azetei. se ocupă exclusiv de o posibi'Ză creştere a chiriilor studenţeşti. Se pare că 'Universifcîtea intenţionase să facă publice noile chirii în vacanţă, cînd nu e nimeni în campus, dar ziarul a aflat despre acest plan. Uniunea Studenţilor s-a ridicat la luptă şi convoacă studenţii la o demonstraţie înainte de încheierea sernestrului. Exact ca pe vremuri.
Vineri, 3o mai. Messenger a plecat la Londra, să fie examinat de cel mai bun hepatolog din ţară, iar propriul meu ficat nu pare a fi într-o formă grozavă în dimineaţa asta. Am o mahmureală înfiorătoare.
leri a fost o zi plină. Mi-am petrecut dimineaţa preparînd gustări pentru petrecere, după care am luat prănzul cu Messenger. I-am telefonat, plîngăn-du-mă că nu l-am văzut de mai bine de o săptămănă. El a avut un moment de şovăială, a zis că e teribil de ocupat, dar în cele din urmă s-a învoit. Am însce-nat o mică şaradă, cum că ne-am fi întălnit din întămplare în holul Casei Profesorilor, şi am măncat în sala de mese. Din întămplare, am stat la aceeaşi masă de lîngă geam ca la primul nostru dejun, de acum cîteva luni. I-am povestit cum, în ziua aceea, îl văzusem venind şi îmi făcusem de lucru prin foaier, pe lîngă execrabilele peisaje din expoziţie, sperînd că mă va observa şi plănuind să mă prefac surprinsă cînd mă va acosta. El a zămbit, auzin-du-mi mărturisirea, care însă parcă l-a deranjat. Crede, bănuiesc, că întotdeauna, în astfel de situaţii, iniţiativa îi aparţine şi a fost dezamăgit să descopere că o femeie şi-a folosit cu succes terti-purile asupra sa, fără ca el să fi prins de veste. Era mai slab decît de obicei, am constatat, fără îndoială din cauza regimului de la spital. A comandat peşte prăjit - de pe care a scos, grijuliu, crusta, lăsînd-o pe marginea farfuriei - cu broccoli şi fără cartofi.
Mi-a spus că soţia lui petrecuse ore întregi la telefon, fiind pasată de la o cunoştinţă din lumea
389
medicală la alta, dintr-un lanţ care se întindea pînă în Califomia şi înapoi, iar ]a capătul acestui maraton se stabilise că cel mai bun chirurg hepatolog din Anglia era un anume Halib. Carrie reuşise cumva -mituindu-l, linguşindu-l sau ameninţîndu-l - să-l convingă pe acest Halib aă-l primească pe Messenger măine dimineaţă 1a cabmetul său de pe Harley Street. Pleacă amîndoi cu primul tren şi se întorc doar cu cîteva rninute înainte de deschiderea oficială a Conferinţei. Am zis că rnie programul mi se pare sufocant, dar el a spus că-l preferă oricînd unei internări. „Deşi presupun că va veni vremea cînd voi avea din nou parte de asta", a adăugat, cu un rictus.
Prănzul a fost scurt, fiindcă amîndoi aveam de lucru după-arniaza, şi frustrant, întrucît s-a desfă-şurat sub ochii tuturor. A trebuit să ne prefacem că era doar o întălnire socială banală, să sporovăim cu nonşalanţă despre probleme de viaţă şi de moarte, sau să ne căutăm alte subiecte de discuţie. Messenger s-a interesat de Lucy şi i-am spus că primisem un e-mail de la ea, prin care îmi dădea de ştire că va veni acasă la sfîrşitul lunii iunie. Paul se va duce în Mexic, înainte de venirea acasă. A desco-perit şi el că am o adresă în reţea şi a început să-mi trimită mesaje. Messenger m-a întrebat dacă fblo-sesc vreodată Internetul şi i-am spus că nu prea, pentru că, se pare, nu găsesc niciodată nimic din ceea ce vreau. I-am spus că unul dintre studenţii mei — Gil Baverstock — mă informase că la un colegiu de arte liberale din Wyoming există un website dedicat operei mele, dar cînd am scris Helen Reed în fereastra de căutare Alta Vista mi s-au oferit un milion trei sute de mii de pagini. Am accesat una la întămplare şi s-a dovedit a fi a unei tinere care oferea fotografii personale „cu fusta sus" şi fără chiloţi. Răzînd, Messenger mi-a comunicat că există metode de limitare a ofertei şi că mi le va face
390
cunoscute. M-a întrebat dacă descărcasem vreuna dintre fotografiile deochiate, şi am răspuns că nu. M-a întrebat dacă frecventasem siteuri pomo pe Internet şi am răspuns că bineînţeles că nu. Mi-a spus că putini ştiu că tot ce descarci de pe Internet rămăne în memoria computerului, pe hard-disk, pe vecie. Am întrebat: „Ca atunci cînd îngerul Domnului iţi scrie pe răboj păcatele?" „Exact, a răspuns el.
îngerul Domnului este un hard-disk."
In timp ce ne beam cafeaua, ne-a ajuns la urechi o mare zarvă venind de afară, la început stinsă, dar care creştea tot mai tare, şi în cele din urmă a apărut o procesiune lungă de studenţi, intonînd cîntece şi agitînd pancarte. Au marşăluit de cîteva ori în jurul Casei Profesorilor. La etajul de sus, membrii Consiliului universitar — un for compus din cele mai mari şi mai vestite personalităţi ale comitatului, businessmeni locali etc., cu un rol roai mult simbolic în structura managerială a Universităţii - fuseseră invitaţi la masă de către prorector, iar studenţii se foloseau de acest prilej ca să protcsteze împotriva creşterii chiriilor cu care erau ameninţaţi. Am remarcat că apariţia acestei probleme era un noroc pentru Messenger, deoarece deturna atenţia publică de la acordarea titlului onorific individului de la Apărare. „Norocul nujoacă nici un rol aici, mi-a răspuns el. Eu sunt cel care a deconspirat foii studenţeşti vestea despre noile tarife." Am ramas cu gura căscată. „De unde ştiai despre ele?" l-am întrebat. „Nu ridica vocea, mi-a cerut. Fac parte din Comitetul de mijloace şi metode al Senatului." Presupun că rni se citea uluiala pe chip, fimdcă el a continuat: „Cineva a deconspirat şi legătura Centrului cu Ministerul Apărării. Cînd duşmanuljoacă murdar, eşti obligat să procedezi la fel." „Dar cine sunt duşmanii?" am întrebat. „Nu ştiu, a zis, dar nu sunt accesibili. Pe cînd studenţii, astăzi, sunt mai preocupaţi de ceea ce-i atinge la
buzunar decît de principii."
391
Ne-am luat rămas bun pe treptele Casei Profesorilor, fără să ne sărutăm, fireşte, ba chiar fără să ne atingein- M-am gîndit că ar fi putut să murmure „Te iubesc", sau ceva de genul ăsta, tot nu l-ar fi auzit nimeni, dar el n-a făcut-o, şi n-am făcut-o nici eu. Deşi taro ma tem că sunt îndră-gostită de bărbatul ăsta — spun mă tem fiindcă nu văd nici o perapectivă de a fi fericită. Am mers pe jos pînă la clădirea Urnanioarelor, ca să-mi ţin ultima oră cu grupa de masteranzi, străduindu-mă să mi-l scot din cap pe Messenger pentru restul zilei.
Pentru a sărbători încheierea cursului, i-am cerut fiecărui student să citească din opera sa, nu mai mult de zece minute, iar lecturile nu aveau să fie urmate de discuţii, ci numai de aplauze. Treaba asta a decurs perfect. Sandra Pickering a citit un pasaj din capitolul întăi, ales cu multă diplomaţie. Pe urmă ne-am mutat la mine, pe Maisonette Row, unde pregătisem salate, paste şi quiche Lorraine, precum şi provizii serioase de vin şi de bere. Era o seară plăcută şi am deschis uşa-fereastră glisantă a livingului, care dă într-o micuţă curte interioară pavată, gamisită pentru respectiva ocazie cu o masă de grădină, scaune şi o umbrelă, toate împrumutate de la vecinii mei de alături. I-am invitat şi pe Ross şi Jackie să bea ceva cu noi, dar ei s-au scuzat, pretextînd că au în program să se dea cu caiacele pe Ly. Pentru studenţi, petrecerea a fost un fel de rituul de trecere. Atenţi, cotizaseră să-mi cumpere un cadou, o ediţie princeps din Cititorul obişnuit de Virginia Woolf, seria a doua, publicată de Hogarth Press în 1932, cu supracoperta Vanessei Bell, doar puţin ruptă1. N-a fost doar un semn de generozitate,
ci şi un cadou inteligent ales. Trebuie că i-am pomenit cuiva că posed o litografie semnată de Vanessa Bell. Simon Bellamy a fost cel care mi-a înmănat darul, cu un scurt discurs spiritual, în care mi-a lăudat calităţile de profesoară folosind stilurile a zece autori diferiţi, de la Alexander Pope1 la J.D. Salinger, referindu-se astfel la tendinţa mea de a le da exercitii de imitaţie diavolesc de grele. Ca răspuns, le-am ţinut un discurs cam lacrimogen, spunîndu-le că sunt un grup de oameni minunaţi şi foarte talen-taţi şi declarîndu-mi nerăbdarea de a citi recenziile la primele lor cărţi şi de a le urmări strălucitoarele cariere. Toţi cam întrecuserăm măsura la băutură, iar după discursuri am băut iarăşi. Era una dintre serile acelea calde de vară, atît de rare în Anglia, cînd poţi şedea afară, după căderea întunericului, fără să simţi umezeala sau frigul. Studenţii au mai scos în curte scaune şi perne şi s-au aşezat în cerc. Bob Drayton îşi adusese chitara şi ciupea, discret, corzile în întuneric, iar uneori intona o melodie populară, cu o foarte plăcută voce de tenor. Cineva pusese în circulaţie o ţigaretă de marijuana. A fost o petrecere reuşită, dar mă umplea de disperare gîndul că n-au să mai plece niciodată, aşa că am început, ca aluzie, să strîng farfuriile murdare şi să le duc pe masa din bucîtărie. Sandra Pickering, spre surprinderea mea, mi-a dat o mînă de ajutor, după care m-a anunţat că pleacă. „Mulţumesc pentru petrecere, a zis. Şi mulţumesc pentru curs." „Crezi că ai învăţat ceva din el?" am întrebat-o. „Da", a zis, fără să intre în amănunte. „Imi pare rău că a trebuit să afli de la mine despre Martin, a continuat, dar aşa a vrut soarta." „Da, presupun că asta a fost",
1. în original, The Common Reader, publicată în două serii, în 1925 şi 1934, cuprinde eseurile Virginiei Woolf.
Vanessa Bell era sora Virginiei, căsătorită cu criticul Clive Bell.
392
1. Alexander Pope (1688-l744), poet neoclasic englez, autor de poeme satirice ca The Rape of the Lock şi de eseuri literare şi filosofice ca Essay on Criticism sau Essay on Man.
393

i-am răspuns. Ne-arn străns mîinile, cam prea protocolar. „Noroc cu Arsă", i-a urat ipocrita de mine. „Mersi, a zis. Dar tu? Lucrezi la ceva?" „Nu, nu tocmai, i-am răspuns. Ml-am dedicat tot timpul vouă." „Nu lăsa să se scurgă prea mult timp", m-a sfătuit. Mi-am spus că şi-o cam luase în cap şi cred că expresia de pe chipul meu arăta ce gîndesc. S-a grăbit să adauge: „Ăsta-i cel mai important lucru pe care l-am învăţat la cursul tău. Trebuie să conti-nui să scrii, orice s-ar întămpla." Astea fiind spuse, a plecat.
M-am întors în grădină şi i-am anunţat pe ceilalţi că-mi pare rău, dar trebuie să mă culc pînă nu adorm în picioare şi că-i rog să plece singuri, fără să facă gălăgie, cînd vor ei, sau cînd vor fi la fel de obosiţi ca mine. La care ei mi-au urat, veseli, noapte bună, şi s-au aşezat la loc, să mai petreacă două-trei ore. Dar azi-diimneaţă nu mai era ţipenie, iar vesela şi paharele erau frumos aranjate lîngă chiuvetă, spălate şi uscate, parcă de zănele bune.
11.25 p.m. In sfîrşit, veşti bune! Sau, în orice caz, încurajatoare. Simt că trebuie să-mi reţin bucuria, ca nu cumva să fie nădejdi false. (încă o superstiţie.) Messenger a fost scînteietor astăzi, prezidînd deschiderea Conferinţei — un eveniment mai mult social: un cocteil, urmat de o cină şi de socializare la bar. Conferinţa se ţine la Avon House, o clădire din nordul campusului, ca un hotel de aeroport, anume construită pentru a găzdui evenimente de soiul ăsta şi cursuri „de perfecţionare" aducîtoare de bani. De cum am intrat în sala mare unde avea loc recepţia şi l-am zărit pe Messenger mişcîndu-se agil printre delegaţi, zămbind, strîngînd măini, bătînd umeri, răzînd şi glumind, am ştiut că vizita în Harley Street se soldase cu un rezultat bun. Carrie era şi ea prezentă, într-un caftan de mătase înfoiat la orice adiere, arătînd obosită şi cu moralul mai scăzut,
394
dar calmă şi zămhitoare. Uroindu-mi drum spre ei prin mulţime, l-am văzut pe profesorul Douglass, pe care, de altfel, era imposibil să nu-l observi, din cauza costumului de culoare închisă şi a pantofilor negri strălucitori. Majoritatea delegaţilor - a celor de sex mascuhn, în orice caz, căci femeile nu erau pren nurneroase — erau îmbrăcaţi normal, ca să nu spun neîngrijit, în cămăşi sport deschise la găt sau tricouri şi pantaloni de bumbac mototoliţi. Unii purlau chiar treninguri. Mă obişnuisem cu stilul proletar de îmbrăcăminte preferat de masteranzii lui Messenger, şi de cei mai mulţi colegi ai săi, dar acest stil pare să fie moda internaţională a celor din domeniul ştiinţelor cognitive şi al disciplinelor adiacente.
„Felicitări", i-am spus lui Douglass. Mirat, el a roşit. „Pentru ce?" „Pentru că aţi căştigat Cursa Răţuştelor, fireşte." „O, pentru aia, a zis el, mini-malizator. Premiul a fost o navetă cu sticle de şampanie, iar eu nu beau." „Conferinţa a pornit cu dreptul, s-ar zice, am remarcat eu, privind înjur. Şi dumneavoastră aţi fost implicat în organizarea ei?" „Mai mult decît mi-aş fi dorit, a răspuns Douglass. Şeful nostru a lipsit aproape toată săptămăna. Aflu că ar fi fost la spital, pentru nişte teste. E bolnav?" în tonul său era o curiozitate iscoditoare, care nu mi-a plăcut. „N-aş putea să vă spun", m-am eschivat şi am pornit spre Messenger, prin meleel-^ bolbo-rositor.
El a reuşit să-mi murmure la ureche; „Veşti bune, Halib crede că e vorba de un chist hidatic." Dar, tocmai cînd îl întrebam „Ce e ăla?", fu abordat de un american bărbos, într-ojachetă sport de culoarea lămăii necoapte şi un tricou roşu. „Iţi explic mai tărziu", mi-a promis Messenger, după care mi l-a prezentat pe Steve Rosenbaum, de la Universitatea
1. Amestecîtură, aici cu sensul de mulţime (fr.).
395
din Colorado, care va citi o comunicare despre Construirea unei minţi funciionale. „Dar chiar construiţi una?" l-am întrebat. „Bineînţeles", a zis el, sigur pe sine. „Şi la ce se gîndeşte?" „Deocam-dată, numai la piese de rezervă pentru automobile, mi-a răspuns el. o construim pentru General Motors." „Helen are o minte care se consacră altor probleme, a zis Messenger. Este romancieră." „Zău? Romane poliţiste ?" a întrebat profesorul Rosenbaum. Am zis că nu, că nici măcar nu citeam aşa ceva. „Preferatul meu este Elmore Leonard, a mai spus americanul. Incercaţi-l." Promiţînd că o voi face, m-am dus mai departe, să o salut pe Garrie.
Ne-am sărutat pe amîndoi obrajii. Ne aflam faţă în faţă pentru prima oară de cînd plecase în California, şi a fost, într-un fel, o uşurare că treaba asta se întămpla în cadrul unui eveniment social de o asenaenea amploare. De atunci se petrecuseră multe lucruri de care ea nu avea habar, de care trebuia să rămănă neştiutoare, şi nu eram sută la sută sigură că voi putea continua să joc, convingător, rolul de prietenă şi confidentă. Era mai bine să mă antrenez mai întăi în public. „Ralph mi-a spus că la Londra consultaţia a decurs bine", am zis. (Am evitat în ultima clipă să folosesc familiarul nume Messenger.) „Da, mi-a răspuns Carrie. Nu e cazul să ne bucurăm încă, dar se pare că există speranţe. Doctorul inspiră încredere." Nu mi-a oferit de bună voie alte informaţii, aşa că starea mea de frustrare şi nelinişte a continuat. La dineu, am fost plasată la aceeaşi masă cu Messenger şi Carrie, dar deloc aproape de ei. Am stat între doi neurobiologi care au renunţat la încercările de a face conversaţie cu mine pe la jumătatea supei, schimbînd, din acel punct, între ei şi pe deasupra capului meu, informaţii despre experienţele lor pe maimuţe. Aceste experienţe implicau, de bună seamn. secţionarea unor felii din creierele
396
animalelor, pentru a se determina în ce fel le afectează asta comportamentul. Cînd am remarcat că procedeul mi se pare înfiorător de crud, m-au asigurat că organul numit creier nu simte nici o durere. Ce paradox bizar: organul care ne anunţă că ne doare ceva nu simte nici o durere.
Messenger a ţinut un toast plin de glume codi-ficate, de care nu m-am prins, dar care i-au înveselit pe majoritatea mesenilor. Carrie a plecat acasă imediat după cină. La despărţire, i-am spus că mai stau puţin, ca să capăt mai multă siguranţă, ca nu cumva să am rău de conferinţă. Ea păru contrariată, cum era şi firesc, de metafora mea greoaie. „Ca în rău de mare"1, i-am explicat. ,A, da. Bine, dacă spui tu. Sunt zdrobită. A fost o zi grea. Helen, fă-mi un serviciu, eşti drăguţă? Nu-l lăsa pe Messenger să întărzie prea mult." Am consimţit pe loc: era exact pretextul de care aveam nevoie ca să-l caut la bar.
Stîtea la o masă cu nişte participanţi şi mi-a făcut semn cu măna să mă alătur grupului. Erau toţi bărbaţi, cu excepţia unei fătuci zvelte şi oacheşe de lîngă el, identificată de ecusonul de la piept drept Ludmila Lisk de la Universitatea Carolină din Praga. Ea nu scotea o vorbă, dar urmărea avid conversaţia, mutîndu-şi ochii negri şi iuţi de la un vorbitor la altul. Grupul dinjurul mesei îşi modifica mereu componenţa, căci oamenii veneau şi plecau, dar ea nu se clintea de pe locul ei, sorbind uşor din halba de bere. Messenger o prezentă, pe un ton glumeţ, drept cineva care-i fusese ghid în timpul unei excursii prin Praga. Am întrebat-o dacă va prezenta o comunicare. A clătinat din cap şi a spus:
„Nu, o schiţă". Arn tras concluzia că, la un anumit moment din program, participanţii juniori sau mai
1. Joc de cuvinte intraductibil: sintagma conference legs, în original, e creată de autor după sintagma sea legs (abilitatea de a te ţine pe picioare pe puntea vasului).
397
puţin cunoscuţi expun planşe ilustrate cu tema cercetărn lor, numite „schiţe". După o vreme, Messenger, care nu bea decît apă tonică, a întrebat dacă mai vrea cineva ceva de băut. Eu am zis: „Ralph, eu plec şi i-am promis lui Carrie că te trimit pe tine acasă mai întăi". „Da, probabil c-ar trebui să-mi închei şi eu ziua", a răspuns el. Ludmila m-a privit cu ostilitate făţişă cînd le-am urat tuturor noapte bună şi am ieşit din bar.
„Te-ai culcat cu tipa aia la Praga?" l-am întrebat, cînd am ieşit din clădire. „Nu, bineînţeles că nu, a răspuns el. Ce te face să crezi asta?" „Mi s-a părut că se ţine străns de tine, ca o lipitoare." „Speră că o să-i fac rost de o slujbă post-doctorală la noi", a zis Messenger. „Şi o să-i faci?" „S-ar putea, a zis el, dacă mai sunt pe-aici." Mi-a fost imediat ruşine că prima întrebare pe care i-am pus-o cînd am fost în sfîrşit singuri nu fusese cea pe care aşteptasem toată seara să i-o pun, ci una prin care îmi descărcam gelozia meschină. „Ziceai că ai primit veşti bune la consultaţie", l-am iscodit. „Da, veşti încurajatoare, a răspuns el, dar abia săptămăna viitoare voi şti cît de încurajatoare." „TYebuie să-mi povesteşti de-a-fir-a-păr, l-am rugat. Te conduc la maşină."
Aşa că am străbătut campusul pînă la Centru, unde îşi parcase maşina. o noapte cu lună, uscată şi plăcută. De la Uniunea Studenţilor, unde se ţinea balul de sfîrşit de semestru, răzbăteau başii unei muzici antrenante, iarjos, lîngă lac, tinere şi tineri, în rochii lungi de seară şi smokinguri, se hărjoneau şi se dezmierdau. Un bărbat în cămaşă îşi dădu capul pe spate ca să bea vin dintr-o sticlă şi apoi o azvărli în lac, făcînd ţîndări luna reflectată în apă. „Halib este un asiatic rotofei şi chel, a început Messenger. La prima vedere, nu-ţi face nici o impre-sie. E atît de scund, că probabil trebuie să se cocoaţe pe un taburet ca să opereze. Dar de cum intră în
398
viteză îţi inspiră încredere. Mi-a luat radiografiile, scanările şi ecografiile aduse de la Bath şi le-a studiat îndelung, după care m-a examinat. Cel mai temeinic examen fizic la care am fost supus vreo-dată. Degetele lui pătrundeau adănc în cavitatea mea abdominală, parcă le simţeam mişcîndu-se în mine. După ce m-am îmbrăcat, Carrie şi cu mine -ea nu m-a lăsat nici o clipă singur — arn aşteptat să spună ceva. îţi poţi imagina tensiunea din aer. Prima lui întrebare a fost: «Aţi avut contacte apropiate cu oi sau căini, domnule profesor Messenger?» Mai tărziu, Carrie a remarcat că era ultima întrebare la care s-ar fi aşteptat. Dar, desigur, răspunsul era afirmativ: aşa cum ţi-am povestit odată, cînd eram în clasa a unsprezecea am lucrat la o fermă de ovine din Yorkshire. Afost încîntat cînd i-am spus. «Cred că s-ar putea să fie un chist hidatic, ne-a explicat. E provocat   de   ingerarea   oului   parazitului Echinococcus granulosus, care trăieşte în căine — vulgar, lamblie. Dacă se întămplă să bei apă infes-tată...» «Eu mă bălăceam în apă împreună cu căinii», l-am întrerupt. «Excelent, a făcut el. Proba-bilitatea creşte. Putem face o analiză simplă a sîngelui, care să ne confirme diagnosticul.* Mi-a luat sînge înainte de a mă lăsa să plec. Rezultatele ar trebui să vină la începutul săptămănii viitoare", a încheiat Messenger.
— Şi dacă este un chist cum-îi-spune? am între-bat. Ce urmează?
— îndepărtarea lui chirurgicală. Mai întăi însă îi reduc volumul prin medicaţie, iar Halib susţine că s-au obţinut rezulate bune cu un medicament nou. Uneori, chistul dispare cu desăvărşire.
— Chiar crezi că e posibil să-l fi avut în toţi anii ăştia? l-am întrebat.
— Se pare că da.
— Păi, asta-i o veste nernaipomenită, am spus.
— Da, dacă e adevărată.
399
— Dar celălalt doctor, Henderson, cum de nu s-a gîndit la această posibilitate ?
—Ar fi trebuit să se gîndească, dar n-a făcut-o. Carrie a avut dreptate în ceea ce-l priveşte.
Ne apropiam de parcarea de la Centru. La etajul doi, chiar sub acoperişul în formă de dom, o fereastră solitară emitea lumină de după o jaluzea numai pe jumătate lăsată. „Duggers munceşte la algoritmii lui", a zis Messenger.
„Sărută-mă, Messenger", i-am cerut. El se uita la fereastra luminată şi n-a răspuns. In lumina lunii, faţa sa părea dăltuită în marmură. „Messenger?" am repetat. „Ce?" întrebă el, distrat. „Sărută-mă." El a privit în jur să se asigure că nu suntem văzuţi, m-a tras în umbra unui zid şi m-a sărutat. Dar gîndurile
îi erau, evident, în altă parte. La chistul său, probabil.
Duminică, 1 iunie. E tărziu - 10.3o p.m. Abia m-am întors acasă, epuizată şi panicată. Epuizată de discuţiile non-stop, întinse pe două zile, despre conştiinţă, şi panicată de gîndul că trebuie să spun ceva, măine după-amiază, la ultima sesiune.
Lucrările Conferinţei durează toată ziua, de la 9.3o dimineaţa pînă la 6 seara, alternînd prelegeri în plen, tinute în amfiteatrul principal, cu seminarii mai reduse ca participare, desfaşurate simultan, pe secţiuni tematice, unde trebuie să optezi între comunicări despre Inteligenţa Artificială, psihologie cognitivă, neurobiologie sau o categorie atotcuprin-zătoare, numită Abordări alternative. Alegerea este dificilă, mai cu seamă dacă nu ştii nimic, sau aproape nimic, despre vorbitori şi subiectele pe care le tratează; în consecinţă, m-am pomenit prizoniera unor secţiuni de o impenetrabilă plicticoşenie. Nu cred că sunt singura care am îndurat caznele iadului, deoarece din cînd în cînd cîte un spirit mai cutezător se ridica în mijlocul unei comunicări şi ieşea din sală, sperînd, probabil, că va găsi un
400
subiect mai atrăgător în colţul opus al clădirii, dar mie-mi lipseşte curajul de a proceda astfel.
Sunt şi pauze, pentru cafea, masa de prănz şi ceaiul de după-amiază, dar discuţia continuă neîntrerupt şi în aceste intervale. Prezenţa unei echipe de televiziune a ridicat temperatura dezba-terilor. Cei de lă TV băntuie pe coridoare şi prin antecamere în timpul sesiunilor, intervievîndu-i pe vorbitori şi trăgînd cu urechea la discuţii. Poţi vedea cu ochiul liber cum devin oamenii conştienti că sunt filmaţi, cînd prăjina lungă pentru captarea sunetului, cu microfonul atărnîndu-i în vărf ca un şoarece mort, se întinde peste capetele lor, iar ei încep să joace teatru pentru camera de luat vederi. Pentru filmarea sesiunilor plenare a fost nevoie de un plus de lumină, ceea ce a încălzit amfiteatrul peste măsură, sporind oboseala generală. Uneori îmi venea să mă duc şi să mă întind undeva, într-un cotlon răcoros, dar am continuat să mă tărăsc, conştiincioasă, pe coridoarele şi scările de la Avon House (din nefericire, două lifturi sunt defecte) pentru a mă lămuri cu privire la Cortextul prefrontal, com-ponentă de bază a sinelui, Unificarea abordărilor cognitivă şi fenomenologică ale conştiinţei, Apariţia exprimărilor emotive la roboţi, Teoria relatiuităţii şi aporia cognitivă etc., etc. o comunicare pe care am ratat-o şi-mi pare rău era intitulată Este creierul ca un cartuş plin de alice sau ca iin borcan de peltea ? La sfîrşitul primei zile, creierul meu era ca un borcan de peltea. Mi-am facut notiţe dar, la recitire, abia dacă le-am mai înţeles sau dacă mi-am mai dat seama la ce se refereau. „Aferenţă, eferenţă, ex-efe-renţă, re-aferenţă ... Schemă = co-activare repro-ductibilă de neuroni ... Concepţia sinergetică a creierului, opusă celei carteziene ... proces dinamic, interacţini, autoimpuls ... Excitarea neuronilor în meditaţia budistă măsurată la 4o hz ..." Ce semni-ficaţie aveau măzgălelile astea? Din cînd în cînd,
401

întălneam şi cîte o frază normală, cu un conţinut anecdotic: rPurerea din membrele fantomd. ampu-tate chirurgical, sub anestezie, mai puţin intensă decît în membrele pierdute în accidente ..." yVorbitoarea pretinde că a dezvoltat un alt concept al sinelui cînd s-a mutat din America în Norvegia şi a învăţat norvegiana ..." Şi cea mai grozavă: „Co-respondent cu lectura poeziei absurde Jabberwocky, de Lewis Carroll: «îmi umple capul de idei, dar nu
ştiu ce fel de idei»." Exact ceea ce simt şi eu, la sfîrşitul primei zile.
Astăzi, alte prelegeri şi seminarii, iar seara o sesiune de schiţe, în care au fost rezumate şi ilustrate pe planşe puse pe tripod încă vreo treizeci-patruzeci de explorări ale conştientului. Autorii stîteau lîngă planşe, gata să explice sau să răspundă la întrebări, ca nişte negustori stradali dornici să-şi vîndă marfa trecîtorilor, într-un bazar informaţional. o abor-dare fazală a neurodinamicii cuantice şi relaţia ei faţă de domeniul spaţio-temporal al mecanismelor de codare neurală. Scurgerea subiectivă a timpului:
efectele medicatiei preoperative şi a anesteziei gene-rale. De la quanta la qualia. Efectele Kriya Yoga asupra activităţii electrice a creierului. Modelarea comportamentului de asimilare la agentii autonomi. Ultima schiţă era a Ludmilei Lisk, subţire şi tăiosă ca un şiş în rochia-i neagră şi pantofii cu toc cui. Pare-mi-se că se referă la jocurile de copii simulate. li explica schiţa, cu multă însufleţire, profesorului Rosenbaum, şi mi-a zămbit fulgerător şi mecanic peste umărul acestuia, cînd am trecut pe lîngă ei. Rosenbaum şi-a prezentat astăzi comunicarea Construirea unei minţi funcţionale. Inţeleg că e vorba de un program de computer care va prelua unele funcţii ale managerului uman, pînă la urmă chiar pe toate. A recunoscut, bombardat cu între-bări, că managerul electronic va fi incapabil să vadă, să audă sau să facă vreo mişcare şi că nu va putea
402
comunica decît prin e-mail. „Dar, hei, o groază dintre prietenii mei au aceleaşi defecte", a glumit el. Cu cît aflu mai multe la Conferinţa asta, cu atît sunt mai convinsă că ştiinţa cognitivă se află la o distanţă de ani-lumină de posibilitatea de a repro-duce funcţionarea complexă a gîndirii, dar nu am, pur şi simplu, competenţa sau încrederea de sine necesare pentru a spune acest lucru în public.
L-am căutat pe Messenger, încercînd să scap de calvarul de a vorbi la ultima şedinţă în plen. „Scoa-te-mă din program, l-am implorat. Nu ştiu ce să spun. N-am înţeles nici jumătate din ce am auzit. Nu vreau să mă umplu de ridicol, mai ales că totul va fi înregistrat de tipii de la televiziune." „Nu te îngrijora, mi-a răspuns. Spune, pur şi simplu, tot ce-ţi trece prin cap referitor la problema conştiinţei." „Ajunge atît?" l-am întrebat, ironic. „Spune-ne cum se văd lucrurile din perspectivă literară. o să-i inte-reseze pe participanti. Nu li s-a mai vorbit niciodată din acest unghi de vedere. N-au să arunce cu ouă clocite." „Nu, dar îmi vor pune întrebări, am zis, iar eu nu le voi putea răspunde." „Nu-ţi vor pune, m-a liniştit el. Nu s-a prevăzut timp pentru întrebări." M-am simţit uşurată să aflu asta. Şi nu trebuie să vorbesc decît cincisprezece minute.
Ceea ce-mi trebuie este un text, ca să-mi ancorez gîndurile, să nu bat cămpii. Ce-ar fi să iau un fragment din Henry James şi să-l analizez, ca pe un exemplu al reprezentării literare a conştiinţei? Strether pe malul răului...? Nu, s-a mai făcut, Atunci Kate Croy, la începutul Aripilor... Nu, ar fi un exerciţiu prea uşor, de prea mică anvergură. Ce mai anticlimax la capătul a trei zile de discuţii ştiinţifice la cel mai înalt nivel : o mostră de critică literară rutinieră. Textul ar trebui să fie despre con-ştiinţă, nu doar o reprezentare a conştiinţei.
E interesant ce mult te preocupă astfel de lucruri, cu cîtă disperare doreşti să faci o impresie
403

bună, cît te sperie eventualitatea unui eşec. E vorba, normal, de vanitate pură. Sau, ca să fiu mai indulgentă, de orgoliu profesional. Sunt atîtea alte lucruri în viaţa mea care ar trebui să mă preocupe, şi totuşi, în acest rnoment, mmic nu are o mai mare importanţă decît să mă gîndesc la ce aş putea spune inteligent măine, în încheierea Conferinţei. Şi Messenger este ca mine: total absorbit de Con-ferinţă, atent la fiecare vorbitor, grijuliu ca totul să meargă strună, îndatoritor faţă de vedetele eve-nimentului, facînd totul ca cei de la televiziune să fie mulţumiţi. Nimeni n-ar putea ghici că aşteaptă rezultatele unei analize a sîngeluj, care înseamnă pentru el diferenţa dintre viaţă şi moarte. Presupun că este, la urma urmei, o binecuvăntare că avem amîndoi ceva care să ne abată gîndurile de la asta.
Am luat hotărărea să vin acasă măine la prănz, să sar peste sesiunile de la începutul după-amiezii şi să folosesc timpul pentru a-mi pregăti alocuţiu-nea. Dar, dacă o voi baza pe un text, trebuie să-l multiplic de dimineaţă. Sau, şi mai bine, să-l copiez pe folii de celuloid. Toţi participanţii de pînă acum au folosit un retroproiector. Se pare că asta-i prac-tica standard printre oamenii de ştiinţă, dar pentru mine este o noutate. In toti anii mei de studenţie de la Oxford, nu-mi amintesc să fi participat vreodată la vreun curs în care profesorul să fi folosit un retro-proiector ca să ne prezinte o diagramă ilustrativă, o listă de date, citate din opera discutată. Nimic din toate acestea. Nici vreun alt mijloc audio-vizual. Cu puţin noroc, primeai un text copiat de mănă, la indigo. Vorbitorii de la Conferinţa asta au însă, fără excepţie, rezumate ale comunicărilor scrise pe folii de celuloid pe care le dezlipesc cu îndemănare profe-sională de hărtia protectoare şi la aşază, foaie după foaie, pe retroproiector, pe măsură ce înaintează cu expunerea, facînd un comentariu semi-improvizat, dezinvolt, al prezentării vizuale. Foliile variază ca
404
înfăţişare. Unele sunt tipărite imaculat şi frumos puse în pagină, ca textul unei cărţi, dar altele sunt măzgălite cu carioci de diverse culori şi practic ilizibile, dar îţi dau reconfortanta impresie că au fost scrise abia în ajun, într-un avănt de energie creatoare. Nici prin gînd nu-mi trece să vorbesc fără un text bine pregătit, mai ales în faţa camerelor de televiziune, dar frumos ar fi să am şi diapozitive, fie şi numai ca să îndepărtez din cînd în cînd atenţia de la persoana mea.
405
31
„Poate că unii dintre dumneavoastră se întreabă ce caut eu pe podium, cum de îndrăznesc să vă vorbesc în legătură cu tema acestei Conferinţe. Vă asigur că persoana cea mai surprinsă de îndrăz-neala aceasta sunt eu însămi. Vă rog, totusi, să nu daţi vina pe mine, ci pe domnul profesor Messenger, căruia-i aparţine ideea.
Inainte de a veni la Universitatea din Gloucester şi de a-l cunoaşte, înainte de a-mi fi fost prezentat Centrul, nici măcar nu ştiam că şi pe oamenii de ştiinţă îi preocupă conştiinţa. Acum le înţeleg, cel puţin, interesul faţă de acest subiect. într-un fel, este vorba despre cel mai fascinant dintre subiecte, pentru că investigarea conştiinţei înseamnă cerce-tarea a ceea ce ne face umani şi vrea să afle cum de ştirn că ştim. Sau de ce ne iluzionăm că ştim. Suntem animale sau maşini, o combinaţie a ambelor sau ceva deosebit şi de una, şi de alta? în acest weekend, mi-a venit ideea că a înţelege conştiinţa înseamnă pentru ştiinţa modernă ceea ce era Piatra Filosofală pentru alchimie: trofeul suprem al luptei pentru cunoaştere.
Descoperirea unei substanţe care să transforme metalele inferioare în aur a fost, desigur, o cauză pierdută, fiindcă un astfel de compus chiinic nu există, nici nu poate fi fabricat; însă datorită experienţelor alchimice, s-au făcut multe descoperiri, de la porţe-lan la praful de puşcă. Poate că nu vom înţelege niciodată conştiinţa — ştiu că mulţi experţi împăr-tăşesc acest punct de vedere şi trebuie să mărtu-risesc că şi pe mine mă atrage, intuitiv - dar eforturile de a o cunoaşte au produs, deja, multe descoperiri fascinante despre creier şi despre minte,
406
iar în ultimele trei zile am fost informaţi despre •fn-tAte ('n.ntre acestea.
Totuşi, s-au făcut prea puţine referiri la literatură în timpul lucrărilor Conferinţei. Acest lucru mă surprinde, fiindcă literatura este înre-gistrarea scrisă a conştiinţei umane, probabil cea mai bogată înregistrare de acest fel de care bene-ficiem. o să-mi leg observaţiile de un scurt text literar, o poezie, mai exact trei strofe din mijlocul unei poezii. Intitulată Grădina şi scrisă de poetul englez din secolul al XVII-lea Andrew Marvell1, poezia este un fel de odă extatică închinată bucuriei de a trăi experienţa Naturii, prin mijlocirea erudi-ţiei. Prinră dintre cele trei strofe descrie plăcerile senzoriale oferite de o grădină ideală. Dacă totul merge bine, strofa va apărea pe ecran... Da, iat-o.
What wond'rous Life in this 1 lead! Ripe Apples drop about my head;
The Luscious Clusters of the Vine Upon my Mouth do crush their Wine;
The Nectaren and curious Peach, Into my hands themselves do reach;
Stumbling on Melons, as 1 pass, Insnar'd with Flow'rs, 1 fall on grass.2
Am auzit multe despre qualia în aceste trei zile. înţeleg că unii dintre dumneavoastră le consideraţi manifestări ale minţii, alţii, ale creierului. Există o diferenţă de opinie şi cu privire la faptul dacă sunt fenomene ale persoanei întăi, permanent inaccesibile
1. Andrew Marvell (162l-l678), poet metafizic şi satiric, autor a numeroase poezii pastorale.
2. „Ce minunată Viaţă duc aici/Cad Mere coapte peste mine ,/Ciorchinii lucitori de Viţă/Pe gura mea Vinu-şi strivesc/Nectarinele şi ciudatele PiersiciTIn măna-mi dornică se-ndeasa/împiedicat în drum de Pepeni/în larbă cad, fiind prins în Cursă."
407
discursului ştiinţific la persoana a treia, sau modele regulate de activitate neurologică, care devin pro-blematice doar cînd sunt traduse în limbaj vorbit. Nu am competenţa de a înclina eu balanţa. Dar daţi-mi voie să vă atrag atenţia asupra unui para-dox din lirica lui Marvell, deseori întălnit în poezie. Deşi foloseşte persoana întăi, Marvell nu vorbeşte doar în numele său. Citindu-i strofa, ne îmbogăţim experienţa despre qualia fructelor şi rodniciei. Vedem rodul, îl gustăm, îl mirosim şi-l savurăm cu ceea ce se numeşte „fiorul recunoaşterii", şi totuşi el nu este acolo, nu este acolo decît realitatea virtuală a fructului, invocată de qualia poemului însuşi, de subtila şi unica sa combinaţie de sunete, ritmuri şi sensuri pe care aş putea încerca s-o analizez, dacă ar fi destul timp şi lumea ar dura, ca să citez un alt poem de-al lui Marvell, ceea ce nu e cazul.
în următoarea strofa, Marvell se referă la natura intimă, subiectivă a conştiinţei. Sper să aşez folia corect de data asta. 0, Doamne. Aha, iat-o.
Mean while, the Mind, from pleasure less, Withdraws into its happiness:
The Mind, that Ocean where each kind Does streight its own resemblance find;
Yet it creates, transcending these, Far other Worlds, and other Seas;
Annihilating all that's made To a green Thought in a green Shade. ^
în versul al patrulea se face o aluzie la o credinţă bizară, dar foarte răspîndită în epocă, conform căreia toate creaturile de pe uscat îşi au corespondentul în
„între timp Mintea, plăcerea fiind puţină/în propria-i fericire se retrage :/Mintea, Oceanul unde orice lucru/ îşi află imediat asemănarea :/Şi totuşi le transcende şi creează,/Cu totul alte Lumi şi alte Mări /Reducînd tot ceea ce-i facut/La un Gînd verde într-o Umbră Verde."
408
fauna marină; aceasta plasează poernul într-o eră preştiinţifică. Dar este doar o figură de stil, care nu impietează, aş spune, asupra valabilităţii enunţului principal al strofei: că singură conştiinţa umană este capabilă să-şi imagineze ceva ce nu se prezintă fizic simţurilor, numai ea este capabilă să-şi imagi-neze lucruri inexistente, să creeze lumi imaginare (precum romanele) şi să gîndească abstract; sau este în stare, bunăoară, să facă deosebirea dintre conceptul de culoare („un gînd verde") şi senzaţia de culoare („într-o umbră verde").
Să fie acesta dualism? Ei bine, dacă a deosebi mintea de trup înseamnă dualism, presupun că este vorba despre dualism, deşi acest lucru mi se pare inevitabil, fiind atît de profund încrustat în limba şi tiparele noastre de gîndire. Chiar şi cei mai vajnici adversari ai ideii că maşina are un suflet ne-ar îngădui, călcîndu-şi pe inimă, să folosim termenii minte şi trup, atîta vreme cît rezultă că primul este o funcţie a celui de-al doilea şi inse-parabil de el.
Marvell însă ca toţi contemporanii săi, era dualist într-un sens rnult mai radical, ceea ce devine evident în următoarea strofa. în sfîrşit, am reuşit!
Here at the Fountains sliding foot, Or at some Fruit-trees mossy root, Casting the Bodies Vest aside My Soul into the boughs does glide:
There like a Bird it sits, and sings, Then whets, and combs its Siluer Wings;
And, till prepar'd for longer flight, Waves in its Plum.es the various Light.1
1. „Aici, la baza lunecoasă a Făntănii/ Sau la rîdăcina plină de muşchi a Pomului,/ Aruncînd de pe el Haina Trupului/ Sufletul meu alunecă în ramuri:/ Şade acolo ca o Pasăre şi cîntă,/Pe urmă îşi ascute şi-şi piaptănă aripile de argint ;/Şi, pînă se pregăteşte pentru un zbor mai lung,/ în pene-şi unduieşte diversele Lumini."
409
Am învăţat că Descartes credea în nemurirea sufletului numai fiindcă îşi putea imagina existenţa minţii separată de trup. Aceeaşi idee este exprimată de Marvell în splendida imagine a păsării. El îşi imaginează că sufletul său părăseşte, vremelnic, trupul pentru a sta cocoţat pe o ramură de copac, unde-şi înfoaie penajul şi se găteşte, în aşteptarea zborului final, spre Ceruri. N-am intenţia să vă invit să-l urmăm în această călătorie. o astfel de concep-ţie despre suflet i s-ar părea astăzi fantezistă chiar şi unui creştin habotnic. Dar ideea creştină a sufle-tului este compatibilă cu ideea umanistă a sinelui, vreau să spun, cu sentimentul identităţii personale, cu ideea că viaţa mentală şi afectivă a unei persoane are o unitate, o extindere temporală şi o respon-sabilitate etică, uneori numite, cu un singur cuvănt, conştiinţă.
Noţiunea de sine este atacată azi, nu doar în discuţiile ştiinţifice despre conştiinţă, ci şi în dome-niul umanioarelor. Ni se spune că sinele este o ficţiune, un construct, o iluzie, un mit. Că fiecare dintre noi nu-i decît un «pachet de neuroni", o inter-sectare de discursuri convergente, un computer cu procesare în paralel, care funcţionează autonom, fără operator. Ca fiinţă omenească şi scriitoare, găsesc această viziune despre conştiinţă detestabilă şi in-tuitiv neconvingătoare. Vreau să cred în continuare în ideea tradiţională a sinelui individual autonom. Multe dintre lucrurile pe care le preţuim la civili-zaţie par să depindă de această idee: de exemplu legile şi drepturile omului, inclusiv dreptul asupra proprietăţii intelectuale. Marvell a scris Grădina înainte de a fi existat conceptul de copyright, dar e limpede că n-ar fi putut-o scrie nimeni altul şi că nimeni altul n-o va scrie din nou, altfel decît în sensul banal de a o copia cuvănt cu cuvănt.
Poezia este o celebrare, aşa încît se concentrează asupra conştiinţei ca stare de fericire. E o poezie
410
despre extaz. Dar există şi o dimensiune tragică a conştiinţei, care abia dacă a fost atinsă la această Conferinţă. Există nebunie, deprimare, vinovătie, groază. Există teama de moarte - şi, încă şi mai ciudat, teama de a trăi. Dacă oamenii sunt unicele fiinţe vii care ştiu că vor muri, tot ei sunt singurele vieţuitoare care-şi pun cu bună ştiinţă capăt zilelor. Pentru unii, în airumite împrejurări, conştiinţa devine atît de insuportabilă, încît se sinucid ca să scape de ea. «A fi sau a nu fi» este o întrebare tipic ome-nească. Literatura ne poate ajuta să înţelegem şi partea întunecată a conştiinţei. Vă mulţumesc."
Micul discurs al lui Helen stărneşte aplauze apreciative dacă nu chiar frenetice. Ralph i se ală-tură pe podium, bătînd din palme.
— Mulţumesc foarte mult, Helen, zice, cînd se mai potolesc ropotele. A fost o luare de cuvănt inte-resantă, care ne va da de gîndit.
Se întoarce spre public.
— După cum v-am anunţat, nu se pun întrebări. Ideea acestui Ultim cuvănt este să tragă cortina peste Conferinţa de anul acesta şi, eventual, să lase cîteva fire neadunate, de care să tragem la Conferinţa de anul viitor. Sarcină de care socotesc că Helen s-a achitat admirabil. Prin urmare, ca să citez nemu-ritoarele cuvinte ale lui Tom şi Jerry, that's all, folks. Mai rămăne dineul de gală de diseară, care, vă reamintesc, începe între şapte jumate şi opt. Voi avea ocazia să mulţumesc celor care ne-au ajutat să transformăm Conferinţa într-un mare succes, dar vă promit că voi fi scurt.
Incă o rundă, mai slabă, de aplauze este urmată de zumzetul conversaţiei; delegaţii se ridică în picioare, se întind, cască, îşi adună lucrurile şi ies în şir indian din amfiteatru. Echipa TV îşi stinge reflec-toarele, iar tehnicianul de sunet derulează banda şi verifică, la cască, înregistrarea. La coborărea de pe
411
scenă, Helen este acostată de cîţiva oameni din public, care-i mulţumesc pentru discurs. o femeie cu basma pe cap şi o fustă lungă de bumbac o întreabă dacă intenţionează să-l publice.
— Mă îndoiesc profund, u răspunde Helen.
— Intreb fiindcă dacă-I publicaţi v-aş fi recunos-cîtoare să-mi trimiteţi şi mie o copie, zice femeia. Mi s-a părut un discurs care te inspiră.
li înmănează lui Helen o carte de vizită, pe care scrie „Zara Mankevitz, terapeut holistic", cu o adresă din Sausalito, California.
Helen şi Ralph ies ultimii din amfiteatru.
— Mulţumesc, zice Ralph, ai fost grozavă.
— Chiar crezi că a fost bine?
— Exact ceea ce sperasem că va fi.
— Dar nu eşti de acord cu nimic din ce-am spus.
—Nu, nu sunt, recunoaşte el, zămbind. Dar ai vorbit atît de frumos, că mi-a făcut plăcere să te ascult.
— N-am îndrăznit să privesc feţele ascultîto-rilor, recunoaşte Helen, de teamă să nu-i văd enervaţi, plictisiţi sau adormiţi.
— Te-au ascultat ca vrăjiţi, o asigură el.
— Mincinosule.
—Sau cel puţin contrariaţi. Ţi-ai dat seama după oamenii care au venit să-ţi vorbească.
— Nu cred însă că am convertit vreun savant. Cea mai mare admiratoare a mea este o terapeută New Age din California, anunţă Helen, arătînd-i cartea de vizită primită.
—Da, bine, Conferinţa atrage fel de fel de oameni. Aşa cum spuneai, este subiectul subiectelor. Să-ţi aduc ceva de băut?
—Nu. Mă duc acasă, să fac un duş şi să mă schiittb pentru dineul de gală.
— Să nu te aştepţi la cine ştie ce. Aceeaşi măn-care, cu un fel în plus şi vin pe gratis.
în foaierul de la Avon House, aşteaptă un bărbat înalt, cu picioarele depărtate şi măinile la spate. în
412
bleizerul său bleumarin şi pantalonii gri cu dunga impecabilă, face notă discordantă printre delegaţii îmbrăcaţi în tricouri, cămăşi colorate şijeans. Are o mustaţă cu vărfurile arcuite înjos, bine tunsă. Pare să-l recunoască pe Ralph, căruia îi transmite un mesaj mut de-a curmezişul foaierului.
— Uite pe cineva cu care trebuie să vorbesc, îi spune Ralph lui Helen. Ne vedem mai tărziu.
Se îndreaptă spre individul respectiv şi amîndoi părăsesc clădirea, după un scurt schimb de cuvinte.
Ralph şi detectivul sergent Agnew străbat împreună campusul, spre clădirea Holt Belling. Este un sfîrşit de zi cald şi însorit. Studenţii se destind pe iarbă, citind, trăncănind, bînd răcoritoare din doze saujucîndu-se cu mingi şifrisbees. Unii se dau cu bărcile pe lac sau fac windsurfing în briza uşoară.
— Arată mai mult a tabără de vară, decît a uni-versitate, nu? remarcă DS Agnew.
— E ultima săptămănă a semestrului, explică Ralph. Cursurile şi seminariile s-au terminat. Stu-denţii aşteaptă doar rezultatele.
— îmi aminteşte de Gladewood, unde ne-am petrecut vacanţa vara trecută, spune Agnew. Aţi fost vreodată acolo, domnule?
—Nu.
Ralph priveşte în jur, să se asigure că nu sunt auziţi.
— Ce doreaţi să-mi comunicaţi?
— Am un nume pentru dumneavoastră.
— Ce nume?
— Profesorul Douglass.
— Sunteţi sigur?
— Cam şaptezeci la sută sigur.
— înţeleg, zice Ralph.
— Nu păreţi cine ştie ce surprins.
—Nu, dar, e straniu... zilele astea mi-a trecut brusc prin cap că ar putea fi el. Dar asta s-a
413
întămplat după prima noastră discuţie şi, oricum, n-am nici o dovadă... A fost doar un gînd. Oricum, este un individ bizar. Cum veţi proceda acum?
— Aş vrea să-i examinez hard-disk-\i\.
— Nu va fi numai unul, zice Ralph. Biroul său geme de echipament. Aveţi mandat de percheziţie?
— Nu. Aş putea obţine unul, dar prefer să n-o fac, în faza asta.
— Atunci ce veţi face ?
— Aş dori să-i cer să coopereze cu noi. Cred că felul cum va primi propunerea îmi va spune ce vreau să ştiu. Cînd aţi putea să ne aranjaţi o întălnire?
— Poate că-i la birou chiar acum. Nu l-am zărit la ultima sesiune a Confcrinţei.
Centrul este închis şi pustiu, iar Ralph trebuie să se folosească de cartela magnetică pentru a deschide uşile glisante. Toate secretarele s-au dus acasă, iar tehnicienii şi doctoranzii au asistat la Conferinţă. Cînd Ralph formează însă interiorul lui Douglass, i se răspunde.
— N-ai putea veni la mine în birou, Duggers? După un minut se aude o bătaie la uşă şi Douglass intră fără să aştepte o invitaţie.
— Sper că nu durează mult, Messenger, zice el, iritat. Sunt teribil de ocupat.
Aruncă o privire întrebătoare spre DS Agnew, care şade într-un fotoliu, în unghi faţă de biroul lui Ralph.
— Domnul este detectivul sergent Agnew, de la Poliţia din Gloucester, zice Ralph. Divizia Pedofilie şi Pornografie.
Douglass se albeşte la faţă.
— Da? întreabă el după o clipă,
— Poliţia crede că cineva din clădirea noastră descarcă pornografie infantilă de pe Internet.
— Şi ce mă priveşte asta pe mine?
— M-am gîndit că trebuie să fii informat, ca director-adjunct al Centrului.
414
— Da, fireşte, zice Douglass, roşind. Se întoarce spre DS Agnew.
— Pe cine suspectaţi?
— încă nu avem un nume, domnule, răspunde poliţistul.
— E o operaţie delicată, Duggers, intervine Ralph, iar detectivul sergent Agnew are nevoie de ajutorul nostru. Mai întăi, doreşte să ne elimine pe noi doi dintre suspecţi. Mie mi-a verificat deja hard-disk-ul, acum vrea să-l verifice pe al tău.
— Dacă nu aveţi ceva împotrivă, domnule, zice DS Agnew.
— Bineînţeles că am ceva împotrivă, se răsteşte Douglass. E un afront.
— Ei, termină, Duggers, zice Ralph. Nu-i decît o formalitate. Pe al meu l-a văzut.
— Treaba dumitale, Messenger. Hardul meu con-ţine multe informaţii confidenţiale.
— Ce fel de informaţii, domnule, dacă nu vă supăraţi? întreabă DS Agnew.
— Date de cercetare.
— Nu cred că detectivul sergent Agnew vrea să-ţi fure cercetările, Duggers, insistă Ralph.
—Nu-mi mai spune Duggers! ţipă Douglass. Corpul său este rigid, faţa roşie ca sfecla, ochii îi ies din orbite, în spatele sticlelor groase ale ochelarilor.
în încăpere se instalează o tăcere apăsătoare, spartă de soneria telefonului de pe birou. Ralph ridică receptorul.
— Profesorul Messenger? se interesează o voce feminină.
— Da. Puteţi suna mai tărziu?
— Sunt secretara doctorului Halib, domnule pro-fesor. Domnul doctor vrea neapărat să vă vorbească, înainte de a pleca acasă.
—Aha! Foarte bine.
Ralph acoperă microfonul cu palma.
— Imi pare rău, dar trebuie să accept convor-birea, le spune el celor doi bărbaţi.
415
Douglass îşi contemplă bombeurile. Agnew se uită la Douglass. Ralph se învărte cu scaunul, întor-cîndu-le spatele. Aude vocea blîndă, uşor şuieră-toare a lui Halib:
—Domnul profesor Messenger? Aici Halib. Ce mai faceţi?
— Sunt extrem de ocupat în clipa asta, domnule doctor, dar dacă aveţi noutăţi...
— Da, chiar că am. Veşti bune. Analiza sîngelui este pozitivă.
— Inseamnă că este un chist hidatic?
— Exact.
—Mulţumesc lui Dumnezeu pentru asta. Şi acum ce fac?
— V-am trimis o reţetă prin poştă. Luaţi medica-mentele conform instrucţiunilor. o cură de douăzeci şi opt de zile. Prenotaţi-vă la o consultaţie la mine la sfîrşitul săptămănii viitoare, ca să vedem cît s-a micşorat chistul. După cum vă spuneam, există toate şansele să nu fie nevoie de operaţie. Dar şi dacă vă operăm, nu sunt rnotive de îngrijorare.
— Nemaiomenit! Nici nu ştiu cum să vă mulţumesc.
— N-aveţi pentru ce. Sunaţi-mă, dacă aveţi întrebări în legătură cu reţeta.
Ralph pune receptorul în furcă şi se învărteşte cu scaunul, revenind cu faţa la cei doi, care nici nu s-au clintit.
—Puteţi să mă conduceţi în biroul dumnea-voastră, domnule profesor Douglass? întreabă, politicos, DS Agnew.
Fără o vorbă, Douglass se răsuceşte pe călcăie şi iese din birou, urmat de Agnew. La uşă, poliţistul se întoarce spre Ralph.
— Mai rămăneţi puţin la birou, domnule ?
— Pot să stau pînă la şapte şi jumătate, răs-punde Ralph.
Agnew dă din cap şi iese. Ralph se întoarce spre telefon şi formează un număr.
416
— Carrie? Tocmai mi-a telefonat Halib. Testul a fost pozitiv. Nu, nu, asta-i bine! Da.
Vorbesc veseli cîteva minute, apoi Ralph spune:
— Atunci, pa. Ne vedem la dineu. Şi eu te iubesc. Aşază la loc telefonul, se ridică de pe scaun şi face cîţiva paşi prin încăpere. Loveşte cu pumnul în palma celeilalte măini. Se uită pe geam, fără să se concentreze asupra unui lucru anume. Revine la masă şi ia din nou telefonul, formează un număr şi bate darabana cu degetele în tăblia biroului, aştep-tînd să răspundă.
— Helen? Veşti bune.
Ralph vorbeşte cu Helen de cîteva minute, cînd detectivul sergent Agnew dă buzna în cabinet. Se opreşte în prag, deschide gura să-spună ceva, dar o închide la loc, văzîndu-I pe Ralph la telefon. Ralph acoperă microfbnul cu palma.
— Ce s-a întămplat?
—Trebuie să veniţi cu mine, domnule. Este vorba de profesorul Douglass.
— Ce-i cu el?
— Mă tem că e mort, domnule. Ralph spune în receptor „Trebuie să plec" şi închide.
417

32
Unu, doi, trei, probă de microfon ... Este marti, 3 iunie, 5.35 p.m. Sunt pentru prima oară singur astăzi - întălnire după întălnire ... cu prorectorul, cu poliţia, cu şeful Relaţiilor Publice, cu personalul Centrului ... Absolut toţi sunt şocaţi ... cu excepţia mea. Mă întreb de ce. Nu fiindcă-mi era antipatic. Nu mă buvur că e mort. De fapt, probabil pentru prima oară în viaţa mea, îmi pare rău pentru el. Dar nu mă aflu într-o stare de şoc, deşi, fireşte, pretind că mă aflu, ca toţi ceilalţi... „E de necrezut", le spun. Altminteri, lumea m-ar considera un monstru de nesimţire.
Bietul Agnew este cu adevărat cutremurat. Se învinovăţeşte, deşi nu înţeleg de ce. Cine ar fi putut prevedea că Duggers îşi va face seama atît de repede, fără şovăire, de cum a fost dat în vileag? Se părea că-şi recăpătase stăpănirea de sine, după izbucnirea din biroul meu. L-a condus pe Agnew la el în cabinet, a închis uşa şi i-a indicat felurite piese de echipa-ment electronic, a răspuns, cu politeţe rece, la cîteva întrebări despre softurile folosite, după care s-a scuzat, pretextînd că trebuie să meargă la toa-letă. Agnew n-a inirosit nimic. Pe oamenii interogaţi de el îi lasă adeseori băşica udului, cum explica el. S-a aşezat la PC-ul de pe birou şi a început să scoto-cească prin dosarele de pe Internet, şi abia după zece sau cincisprezece minute s-a îngrijorat văzînd că Duggers nu mai vine şi s-a dus să-l caute, la toaleta pentru bărbaţi de la etajul doi. S-a uitat pe sub uşile cabinelor, a zărit o pereche de pantofi negri atărnînd la vreo treizeci de centimetri deasupra podelei, a dat un şut în uşă şi l-a găsit pe Douglass
418
mort. Se spănzurase de grilajul ventilatorului, cu un cablu de computer. Şi-l legase înjurul gătului, se urcase pe closet şi păşise în gol. în uitare.
Precis că avusese un plan. Trebuie că-şi calculase dinainte toate riscurile ... la fel ca mine, cu tumoarea mea ... Trebuie că-şi spusese: dacă se află, dacă mă vănează, n-o să aştept să fiu dat în vileag, arestat, judecat... Poate chiar plănuise cum să procedeze ... văzuse grilajul ventilatorului ... îi încercase rezis-tenţa ... poate chiar calculase distanţa de cădere şi-şi facuse rost de cablul corespunzător, ţinîndu-l la îndemănă într-un sertar ... Nu pot să nu-i admir determinarea. îmi inspiră un fel de respect nou faţă de el. în teorie, eram gata să procedez şi eu la fel, dar, slavă Domnului, pînă la urmă voinţa nu mi-a fost pusă la încercare ... într-un fel, am sentimentul că Duggers a murit în locul meu ... Nu, nu, asta-i o tămpenie, o şterg ... Şi totuşi, dacă aş fi superstiţios, dacă aş crede în destin, în providenţă, în ce ţi-e scris în stele ... Seara de ieri a avut o simetrie stranie, cînd te gîndeşti la felul cum mi-a venit mie gra-ţierea de la Halib exact în momentul cînd dezastrul îi rănjea în faţă lui Duggers ... Ca şi cum noi doi ne-am fi aflat în echilibru pe talgerele unei balanţe, iar telefonul lui Halib ar fi fost degetul mare care a apăsat pe talgerul meu şi care m-a depus, în sigu-ranţă, pe sol, proiectîndu-l pe Duggers în văzduh, atărnînd în ştreang ...
Mi s-a arătat cîte ceva din cele găsite în clasoa-rele lui Duggers. Sute de fotografu. Nimic revoltîtor însă zice Agnew, care ştie ce vorbeşte ... Mai ales poze cu fetiţe prepubescente, goale sau aproape goale, uneori cu băieţi de aceeaşi vărstă, dar nici o fotografie cu băieţi singuri. Fete făcînd pipi, expu-nînduşi poponeţul, exhibîndu-şi organele genitale ... treburi copilăreşti ... unele dintre ele fotografii artistice, aşa cum obişnuia să facă şi Lewis Carroll ... Ai fi zis că sunt aproape nevinovate, pînă să te
419
întrebi cum obţmuse fotografiile ... Nu există nici un indiciu că Duggers însuşi ar fi făcut pozele sau că ar fi avut contacte sexuale cu copiii ... Făcea parte dintr-un cerc de oameni care-şi pasau unul altuia astfel de fotografii pe Internet, utilizînd un soft pentru codificare, un fe) de bibliotecă volantă, sau cooperativă ... Probabil că acţiona de la birou, şi nu de acasă, de teamă ca mama sau sora lui să nu prindă, înămplător, de veste ... Le-am trimis o scri-soare de condoleanţe ... Nu mi-a fost uşor s-o com-pun ... Va fi, desigur, o anchetă ... şi o ceremonie funerară, una foarte restrănsă, presupun. Ce e sigur este că nu va fi nici o slujbă de pomenire ...
Vineri seara, în parcare, cînd am ridicat privirea spre fereastra de la biroul lui, unica încăpere din toată clădirea în care ardea o lumină, mi-a venit bnisc ideea că el era suspectul căutat de Agnew. Nu ştiu de ce nu mă gîndisem la el înainte, presupun că-l catalogasem drept un soi de ascet, preocupat exclusiv de cercetările sale, neutru din punct de vedere sexual ... Este întotdeauna o greşeală să crezi că ştii ce se petrece în capul altuia. Dar, privin-du-i geamul luminat, glumind cu Helen despre faptul că Duggers lucrează la algoritmii săi pînă noaptea tărziu, mi-am adus aminte că-l întălnisem într-o duminică dimineaţa intrînd în Centru tocmai cînd plecam eu şi că îmi azvărlise, prin uşile de sticlă groasă, o privire plină de uimire şi de ură, şi atunci mi-a picat fisa ... Chipul lui avea aceeaşi înfaţişare aseară, cînd zăcea pe duşumeaua toaletei pentru bărbaţi, o înfăţişare asemănătoare cu cea de dumi-nică, dar şi mai accentuată ... ochii ieşiţi din orbite, faţa congestionată, buzele strămbate într-un fel de mărăit... şi o dungă vănăt-roşiatică înjurul gătului, de unde Agnew îndepărtase cablul de plastic ...
L-am lăsat singur pe Agnew, ca să chem un doc-tor, o ambulanţă, să anunţ poliţia locală şi Serviciul de pază al campusului. Am întărziat la recepţie, dar
420
nu şi la dineu. o informasem deja, sumar, pe Carrie, prin telefon, rugînd-o să păstreze secretul. Nu doream să circule o astfel de veste în timpul cinei festive. Ar fi stricat atmosfera şi ştiam că dacă cei de la televiziune ar fi prins de veste, ar fi inclus evenimentul în reportajul de la Conferinţă. Este exact tipul de ştire după care se dau în vănt. Dar n-a aflat nimeni, şi nimeni n-a ghicit că se întăm-plase ceva neaşteptat. Locul neocupat al lui Duggers de la masă n-a atras prea mult atenţia, binecunoscută fiind aversiunea sa faţă de ocaziile mondene. Cel mai dificil moment a fost cel în care a trebuit să le adresez un cuvănt de mulţumire tuturor celor care mă ajutaseră la organizarea Conferinţei. Ce puteam să spun? „Şi mulţumirile m.ele profesorului Douglass, care, din păcate, n-a putut fi printre noi în astă seară ... din motive personale ... din cauza unor împrejurări ne-prevăzute ..." Nu mă puteam gîndi la nici o combinaţie de cuvinte care să nu sune ca un banc sinistru pentru mine, pentru Carrie şi în cele din urmă, după ce adevărul va fi ieşit la iveală, pentru toţi ceilalţi. Aşa că l-am omis, pur şi simplu, din alocuţiunea mea. Mai tărziu, Helen a venit la mine, şi m-a întrebat, pe un ton uşor acuzator: „Nu s-ar fi căzut să-i mulţumeşti şi profesorului Douglass? Mi s-a plăns la recepţie de cît a avut de făcut pe lîngă munca sa obişnuită." „Am, uitat", i-am răspuns. Mai tărziu, am luat-o la o parte şi i-am povestit ce se întămplase. A rămas, fireşte, interzisă.
Helen, da ... Ce-i de făcut cu Helen? Acum stau în dreptul ferestrei, privind înspre clădirile Ştiin-ţe!or şi vorbind la Pearlcorder, exact cum proce-dasem în acea dimineaţă de duminică din ... Cînd a fost? Din februarie, cînd am văzut-o apărînd de după colţul clădirii Biologiei, o siluetă solitară, pur-tînd cizme pînă lajumătatea gambei şi un fulgarin elegant, o femeie a cărei faţă n-am putut-o vedea la
421
început, din cauza umbrelei ... Cîte s-au mai întămplat de atunci!
In momentul ăsta sunt în formă. Mă simt bine din punct de vedere fizic, deşi încă n-am început tratamentul prescris de Habib. Poate că este efectul uşurării psihologice, sau cum spunea Carrie, mai în glumă, inai în serios, efectul renunţării la băutură şi la carne roşie timp de două săptămăni. Azi-noapte am facut dragoste, pentru prima oară în nu ştiu cîte săptămăni. Iniţiativa n-a fost a mea, dar nici a ei, nici nu era nevoie de iniţiativă, am căzut la învoială tacit, în timp ce veneam acasă cu maşina, ideea se regăsea în modul cum am încuiat uşa de la donnitor, în felul cum şi-a ridicat şi îndoit ea braţele ca să-şi scoată colierul de la găt... poate că nici unul dintre noi nu dorea să vorbească, ca nu cumva celălalt să gîndească că ar fi indecent să facă dragoste cînd trupul lui Duggers nici nu se răcise bine. Dar tocmai de-aia aveam nevoie de sex ... ca să ni-l scoatero pe Duggers din minte ... ca să sărbă-torim graţierea mea ... ca să afirmăm triumful vieţii asupra morţii. După care am dormit ca doi prunci.
In seara asta am un sentiment de biruinţă, de satisfacţie şi seninătate. Simt că-mi controlez din nou propria viaţă. Existenţa rnea nu mai este ame-ninţată de o boală incurabilă. Conferinţa s-a terminat cu succes, ceea ce înseamnă încă o pană mîndră în panaşul meu şi am reuşit să împiedic ca vestea sinuciderii lui Duggers să umbrească strălu-cirea serii de ieri. pînă şi azi-dimineaţă majoritatea delegaţilor au plecat acasă fără să aibă habar de cele întămplate. Inevitabil, va fi puţină zarvă prin ziare ... dar cum vacanţa mare începe săptămăna viitoare, va rămăne prea puţină lume pe aici ca să continue să fiarbă cazanul ... Protestul legat de titlul onorific pentru Donaldson s-a stins ... şi, pînă la urmă, nu Duggers a fost cel care a deconspirat fiţuich Campusul secretele Senatului... a fost, mai
422
mult ca sigur, Reginald Glover ... editorul foii aproape că mi-a spus-o pe şleau ... A venit la mine azi după-amiază să obţină o declaraţie despre Douglass şi eu i-am stors această mform.aţie. Nu ştiu şi nu-mi pasă dacă Glover a procedat astfel din principiu sau din nostalgie pentru anii '60, sau ca să mă pedepsească pe mine fiindcă i-am umilit nevasta la pelrecerea de la Richmonzi ... Donaldson îşi va primi titlul de doctor, Centrul va beneficia de con-tractele grase cu Ministerul Apărării ... 0, da, iar Ludmilei Lisk i-am găsit o slujbă post-doctorală la Boulder ... L-am îndemnat pe Steve Rosenbaum să examineze atent schiţa ei, iar ea a ştiut cum să-l îmbrobodească. Aşa că n-o să se mai ţină scai de mine ... deşi hotărărea puicuţei este de admirat...
Ceea ce face ca Helen să rămănă unica problemă cu adevărat importantă. Ea se întoarce vineri la Londra şi cred că aşteaptă să-i spun ceva despre viitorul nostru, înainte de a ne lua rămas-bun. ... Ce să-i spun? Aş putea declara că sunt prea zguduit de moartea bietului Duggers ca să pot gîndi bine ... dar nu m-ar crede ... Ştiu bine că a uimit-o stăpă-nirea mea de sine de aseară, felul cum m-am purtat la dineu, ca şi cum nimic nu s-ar fi întămplat... Aş putea să-i spun nu cred că am ieşit încă la liman cu sănătatea, operaţia nu este cu totul exclusă ... să amănăm luarea unei decizii privind legătura noastră păn.ă cînd mă însănătoşesc deplin ... atunci vom găsi noi o soluţie ... Da, mai plauzibil. Dar trebuie să găsesc momentul propice. Nu la telefon, nici la masă cu ea în restaurantul Casei Profesorilor ... cîndva cînd vom fi numai noi doi ... cu un ultim sărut drăgăstos ... Poate mai mult decît un sărut. Cine ştie? Incă mă mai răcăie amintirea ultimei noastre scene în pat, cînd am fost impotent... n-aş dori ca asta să fie ultima ei amintire despre mine. [sfîrşitul înregistrării]
423
33
Miercuri, 4 iunie. Messenger a telefonat adineauri, să mă întrebe dacă poate trece pe la mine măine după-amiază „să-şi ia rămas-bun". A adău-gat, dintr-o răsuflare: „Adică tu pleci vineri, nu-i aşa, şi poate nu vom mai avea prilejul să ne vedem o vreme." I-am spus că trebuie să particip la întăl-nirea examinatorilor de la catedra de Engleză, măine după-amiază, şi că nu ştiu cît va dura, la care el mi-a propus să las cheia sub cărămida desprinsă de la intrare, iar el va sosi pe la patru şi va intra singur în casă, dacă nu mă va găsi. Am mai procedat aşa de vreo trei-patru ori, pe vremea nebuniilor noastre. Mi-a spus că şi el are întălniri toată dimineaţa, iar Carrie se va întoarce mîine seară. „De unde se va întoarce?" l-am întrebat, şi m-a lămurit că soţia lui avea s-o ducă pe Ernily la Stratford, să vadă la matineu Cum vă place, unul dintre textele obliga-torii pentru examenul ei de nivel A1. Mi-am dat seama, prin urmare, că insista atît să mă vadă măine după-amiază fiindcă nu avea a se teme de prezenţa lui Carrie. Aşadar, doreşte să continue aventura cu mine. Ceea ce este ciudat, fiindcă eram sigură că vrea să-i pună capăt şi după ce mi-am examinat sufletul cu scrupulozitate am ajuns şi eu la concluzia că ar fi mai bine să terminăm.
Mi-am petrecut toată ziua de ieri în casă, dere-ticînd şi pregătindu-mă de plecare. Cînd ocupi o locuinţă a Universităţii, semnezi un contract care prevede că o vei preda curată şi ordonată la plecare,
dar eu mi-am depăşit considerabil obligaţiile contractuale, frecînd podelele, aspirînd, spălînd şi lustruind mobila cu o frenezie ce-mi ţinea corpul ocupat, în tirnp ce mintea mea întorcea problema Messenger pe toate feţele. Mi se părea că ne asu-masem nişte riscuri incredibile şi că trecusem, nevă-tămaţi, prin pericole îngrozitoare, aşa că n-ar fi trebuit să ne forţăm norocul. Deşi nu avusese nici o legătură cu iubirea noastră, sinuciderea lui Douglass mă inHuenţase considerabil în luarea acestei hotă-rări. Mi-a inoculat o stare de teamă şi nesiguranţă. A făcut să se caşte în faţa mea o prăpastie de nefe-ricire, şi vinovăţie, şi durere, în care mă puteam prăbuşi uşor, dacă încetam să mai ascult de glasul conştiinţei. James a scris undeva o frază frumoasă despre iubirea ilicită, mi se pare că într-una dintre Prefeţe, comparînd-o cu o medalie dintr-un aliaj dur şi strălucitor, pe o faţă a căreia se găseşte ferici-rea şi dreptatea cuiva, iar pe cealaltă năpasta şi nedreptatea altcuiva. Ceva de genul ăsta. Nu pot tăgădui că aventura noastră mi-a adus, o vreme, fericirea, dar cu cît o prelungim mai mult, cu atît sporeşte probabilitatea că ne va face rău. Timpul potrivit pentru a-i pune capăt este acum. Dacă are puţin bun-simţ, Carrie va ajunge la aceeaşi conclu-zie, după toată panica şi crizele din ultimele săptămîni.
Ştiu precis ce va face el măine după-amiază. Va încerca să mă ademenească în pat şi să mă convingă să-mi schimb hotărărea. Sper să am puterea să rezist. Trebuie să recunosc, prima mea reacţie la telefonul lui a fost un fior visceral de plăcere, pricinuit de faptul că încă mă doreşte.
425
1. în Mărea Britanie, examene din clasa terminală, echivalente cu cele de bacalaureat.
424

34
Pănă la urmă, Helen n-a fost nevoită să se lupte cu ispita; oricum, cedarea ei n-ar fi avut consecinţe pe termen lung, cum crezuse, deoarece Ralph nu avea nici o intenţie să continue legătura, ci doar să mai facă dragoste cu ea încă o dată.
Joi după-amiază, pe la patru fără douăzeci, Ralph a plecat de la birou şi a străbătut campusul pînă la şirul de căsuţe numite de Helen Maisonette Row, spunîndu-şi, nu pentru prirna oară, că avea noroc că erau pitite într-un colţ atît de neumblat, şansele de a fi surprins de vreun cunoscut fiind, în conse-cinţă, minime. Ca întotdeauna, drumul secundar era pustiu. Apăsă pe butonul soneriei şi, neprimind nici un răspuns, scoase cheia de rezervă de sub cărămida desprinsă, unde o lăsase Helen, şi intră în casă. Holişorul mirosea plăcut a ceară şi dezinfectant, iar livingul era exceptional de curat şi de ordonat, ceea ce, pentru el, fu un semn bun, fiindcă-şi închipuia că Helen dereticase în cinstea venirii sale. Işi surprinse imaginea într-o oglindă lucitoare de pe perete şi se apropie să-şi examineze mai de aproape chipul reflectat, înclinînd capul cînd într-o parte, cînd în cealaltă, în încercarea de a-şi localiza firele de păr cărunt. 1 se păru că se mai procopsise cu vreo cîteva noi — ceea ce nu era de mirare, gîndi el, ţinînd seama de încercarea prin care trecuse.
Camera era încălzită de razele soarelui ce intrau prin geamul dinspre curtea interioară. Ralph între-deschise fereastra şi dădu la o parte perdeaua. îşi scoase sacoul şi îl puse pe speteaza unui scaun. Se aşeză pe canapea, picior peste picior, şi-şi plimbă, leneş, privirea prin cameră. Ochii i se opriră pe
426
biroul lui Helen şi pe obiectele de pe el: nişte cărţi, o revistă, cîteva scrisori şi chitanţe într-un suport de sărmă, o cană de porţelan plină cu creioane şi pixuri, o imprimantă compactă, cu jet de cerneală, laptopul Toshiba. Ralph îşi aminti cum instalase softul pentru e-mail-ul lui Helen. Computerul era acum închis, dar conectat cu un cablu la priza din perete.
Lui Ralph îi trecu prin cap că această cutie plată şi urătă, din plastic gri, de rnărimea şi forina unei cărţi compacte, trebuia să conţină jurnalul lui Helen, mregistrarea detaliată a gîndurilor ei ascunse, deci un fel de urmă sau amprentă, a ceea ce îi plăcea ei să numească sinele sau sufletul ei. Incercase, cîndva, s-o înduplece să-l lase să-l citească, ofe-rindu-i în schimb benzile magnetice cu confesiunile proprii, dar ea refuzase. între timp însă deveniseră amanţi, aşa că îl interesa şi mai mult conţinutul jumalului ei. Dacă ar face lucrul acela de ne-conceput... dacă ar traversa camera, s-ar aşeza la birou, ar ridica capacul laptop-ului, l-ar deschide şi ar accesa jurnalul lui Helen, ar afla de ce, după ce repetase de atîtea ori că nu dorea să aibă o idilă cu el, ea se răzgîndise; ar afla ce anume o îndemnase la această uolte-face1, cum se simţise cînd facuseră dragoste prima oară, ce simţise în timpul întăl-nirilor ulterioare, ce sentimente nutrea, de fapt, faţă de el şi faţă de relaţia lor şi ce viitor vedea pentru aceasta din urmă.
Inima lui îşi iuţi bătăile, înviorată de aceste găn-duri. Să îndrăznească? Cît timp avea la dispoziţie? Se uită la ceas. Era 4.15. li era cu neputinţă să determine la ce oră avea să se întoarcă Helen. Intăl-nirile examinatorilor durau, uneori, ore întregi, dar era posibil ca ea să plece înainte de a se fi terminat. Putea intra pe uşă în orice clipă. Totuşi, va fi
1. Stînga-mprejur (fr.).
427

prevenit de zgomotul cheii răsucite în broască. Se ridică de pe canapea, se apropie de birou cu paşi de hoţ, uşori şi furişati, şi se aşeză pe scaunul ergo-nomic, atent să nu răvăşească obiectele de pe birou, să nu modifice poziţia laptopului. Desfăcu încuie-toarea şi ridică încet capacul, expunînd ecranul încorporat. Apăsă pe butonul de pe o latură, care-l conecta la curent. Auzi zumzetul slab al hard-disk-\i\m care încărca programul Windows 95, pe urmă un clinchet de coarde de harfă electronică din difuzoare, şi pe ecran apăru Microsoft desktop, cu icoanele programului plutind ca nişte zmee pe fundalul unui cer alb-albăstriu. Apăsă pe icoana Word 95 şi aproape instantaneu se ivi pagina albă a unui document nou, cu toolbar-\il Word în partea superioară a ecranului.
In punctul acesta, şovăi. Ceea ce făcea era un lucru rău, cît se poate de rău. Ar trebui să se oprească, să închidă computerul, să lasejos capacul, să reia locul pe canapeaua din capătul celălalt al camerei şi să o aştepte pe Helen. Dar ispita era prea puternică. Nu era vorba doar de curiozitate perso-nală, îşi spuse, ci şi de curiozitate ştiinţifică. Era o ocazie unică de a rupe sigiliul de pe conştiinţa unei alte persoane. S-ar fi putut spune că făcea un fel de muncă de cercetare. Un moment fu chiar tentat de ideea de a copia întreg jurnalul lui Helen pe dis-chete, ca să le ducă acasă şi să le studieze în tihnă, însă enormitatea unei asemenea violări a intimităţii era prea mare chiar şi pentru el; pe lîngă asta, existau şi piedici redutabile de ordin practic: se părea că laptopul nu avea un zip drive, în sertare nu se găseau dischete goale formatate... timpul se scurgea... Helen putea intra oricînd pe uşă... Ralph se uită din nou la ceas: 4.17. N-avea timp decît pentru ,o privire fugară, pentru o mostră de conţinut aleasă la întămplare. Acum sau niciodată.
428
Ralph deschise meniul FILE şi citi numele ultimelor nouă documente salvate. In fruntea listei era „C :/Documentele mele/JURNAL/4 iunie". Apăsă pe mouse. Instantaneu, apăru un text. începea în felul următor: „M.iercuri, 4 iunie. Messenger a telefonat adineauri, să mă întrebe dacă poate trece pe la mine măine după-amiază, ca «să-şi ia rămas-bun»°. Ralph citi rapid tot paragraful, zămbind pe sub mustaţă, pînă cînd ajunse la „Timpul portrivit pentru a-i pune capăt este acum. Dacă are puţin bun-simţ, Carrie va ajunge la aceeaşi concluzie, după toată panica şi crizele din ultimele două săptămăni." Carrie ? Zămbetul îi pieri de pe faţă. o reacţie ca cea dinaintea unei încăierări îi pompă adrenalină în sînge. o secundă sau două, speriat, Ralph crezu că textul se referă la faptul că soţia sa aflase despre relaţia lui cu Helen, că Helen îi povestise. Dar dacă aşa stîteau lucrurile, cînd o făcuse? De cînd ştia Carrie şi ce ascundea tăcerea ei? Dar, stai puţin, îşi spuse, ştergîndu-şi fruntea cu antebraţul (transpira, deşi era numai în cămaşă, simţea picîturile de sudoare prelingîndu-i-se pe piept), stai puţin, nu se potriveşte. „Dacă are puţin bun-simţ, Carrie va ajunge la aceeaşi concluzie..." Dar, logic, Carrie nu putea ajunge la o concluzie privind aventura amoroasă a lui Helen. Numai la o concluzie privind necesitatea de a pune capăt unei relaţii proprii.
Ralph închise documentul şi parcurse cu privirea subdirectoriile lui Helen. îl deschise pe cel intitulat „Jurnal" şi străbătu o listă lungă de nume de docu, mente, cu date ce regresau pînă în 17 februarie. îl deschise pe acesta, apăsă pe Find din meniul Edit şi scrise „Carrie" în fereastra pentru dialog. Străbătu rapid documentul, citind în diagonală pasajele în care apărea numele soţiei sale. Pe urmă închise dosarul, deschise următorul document ce conţinea jurnalul, în ordine cronologică, şi repetă figura.
429

In acest timp, în campus, Helen străbătea distanţa dintre clădirea Umanioarelor şi Maisonette Row. Intălnirea examinatorilor ţinuse mai mult decît se aşteptase, dar nu se grăbea. Nu ştia ce se va întămpla cînd va da cu ochii de Ralph şi, ceea ce o supăra şi mai tare, nu ştia ce şi-ar fi dorit să se întămple. leri se hotărăse să-i spună că legătura lor trebuia să se sfîrşească. In cazul ăsta însă de ce se spălase pe cap dimineaţa, de ce îmbrăcase lenjeria cea mai fină şi o rochie care-i plăcea în mod deosebit lui Ralph? Era ca şi cum trupul ei facuse de unul singur toate astea, în timp ce mintea îl urmărise dezaprobator, fără să poată interveni. Aşa că nu se grăbea, umbla agale prin soarele moale de după-amiază, aproape sperînd că Ralph îşi va pierde răbdarea aşteptînd-o şi că va trebui să se întoarcă la nevasta şi familia lui, pînă nu-i oferea prilejul, prin prezenţa ei, să o ademenească în pat.
Cînd Helen deschise uşa casei, Ralph tocmai terminase de citit paragraful dinjurnal care se refe-rea la vineri, 11 aprilie. Auzindu-i cheia în broască, el stinse în mare grabă computerul, fară să se mai obosească să salveze documentul, şi închise capacul laptopului.
—Messenger? îl strigă Helen, închizînd uşa de la intrare. Mai eşti aici?
Ralph se îndepărtă repede de masa de lucru. Cînd Helen intră din holişorul supraaglomerat în living, el stîtea în picioare în dreptul canapelei, ca şi cum tocmai s-ar fi ridicat, auzind-o. Dar Helen îşi dădu imediat seama că era foarte tulburat.
— Ce s-a întămplat?
El o privi lung cîteva minute, înainte de a vorbi, şovăind între dorinţa instinctivă de a-şi ascunde fapta şi nevoia imperioasă de a primi un răspuns la întrebarea ce-i ardea în minte. pînă la urmă, gelozia triumfă asupra instinctului de conservare.
430
— De ce nu mi-ai spus nimic despre Carrie şi Nicholas Beck? o întrebă pe Helen.
Pentru ea, întrebarea fu atît de neaşteptată, că nu putu răspunde imediat. Trăi un sentiment amestecat, de uşurare că i se luase un secret de pe cuget, ai de teamă, din cauza complicaţiilor ce se puteau ivi.
— Fiindcă n-am crezut că-i treaba mea, răspunse în cele din urmă. în plus, i-am dat cuvăntul meu lui
Carrie.
— Inseamnă că ti-a povestit chiar ea? întrebă Ralph, cu o intensă curiozitate.
— Da, o dată.
— Aşadar, nu e vorba doar de o bănuială de a ta, de o fantezie, de un scenariu de roman?
Helen îşi încreţi fruntea, uimită de întrebare şi de tonul inchizitorial.
— Nu ştiu ce vrei să spui, zise. Dar cum de ai
aflat?
El nu-i răspunse, dar ochii i se mişcară iute către laptop şi înapoi. Helen văzu în ce direcţie privise.
—Mi-ai cititjurnalul! exclamă, nevenindu-i să creadă.
— Da, recunoscu Ralph.
— Nu pot să cred! Ce mărşăvie!
— Ştiu, zise el. E o mărşăvie şi o nemernicie de neiertat.
— Dar de ce ai făcut una ca asta? El ridică din umeri:
— Nu m-am putut abţine.
— Cît ai citit?
— pînă la excursia ta la Ledbury. Chiar se culcă cu labagiul ăla nenorocit? Ce-o fi găsind la el?
— Ar fi mai bine s-o întrebi tu însuţi, îi răspunse Helen. Acum, ţi-aş fi recunoscîtoare dacă ai pleca şi m-ai lăsa în pace.
Ralph îşi luă sacoul de pe speteaza scaunului şi şi-l puse pe braţ.
431
—Te rog să mă ierţi, Helen...
— Pleacă şi gata.
— La revedere, atunci, zise Ralph şi ieşi din casă.
Inapoindu-se cu maşina la Cheltenham, Ralph fusese hotărăt la început să facă întocmai cum îl sfatuise Helen: să-i ceară lui Carrie o explicaţie şi să-i smulgă adevărul, după care să se ducă la splendida casă a lui Nicholas Beck din Lansdown Crescent şi să-l snopească în bătaie. După o vreme însă îşi dădu seama că poziţia lui era slabă. Acu-zînd-o pe Carrie de infidelitate ar fi dat prilejul unui contraatac şi chiar dacă ea nu ştia de legătura cu Helen exista pericolul să afle, poate de la Helen însăşi, care, acum, nu mai avea, desigur, nici pic de afecţiune pentru el. Era, totodată, sigur că lui Carrie nu-i lipseau indiciile că-i fusese infidel în trecut, numai că se abţinuse să le discute pe faţă, de dragul armoniei conjugale, dar că, dacă era provocată, n-ar fi ezitat să le folosească în apărarea sa. Dinte pentru dinte, ar fi zis ea, cu deplină îndreptăţire. Ea comi-sese un adulter ştiind că şi el comitea adulteruri. Şi ce sens ar fi avut să scoţi la lumină toată murdăria asta, la ce-ţi servea declanşarea unui scandal monu-mental, care să dea lovitura de graţie căsniciei? Ralph nu dorea un divorţ. N-avea nevoie nici de uzura afectivă, nici de pierderile materiale cu care s-ar fi soldat un divort. Averea personală a lui Carrie îi era în continuare inaccesibilă, datorită viclenelor clauze juridice impuse de Tata Thurlow, iar Ralph ştia prea bine că ar fi ieşit dintr-un proces de divorţ cu cel mult o jumătate din casă şi permisiunea de a-şi vedea, nu prea des, copiii.
Ralph nu-şi formulă chiar atît de explicit argu-mentele respective, dar ele pluteau, cum se spune, în mintea sa în timp ce spumega de ciudă gîndin-du-se la trădarea lui Carrie, la îngrozitoarea optiune făcută de ea cînd îşi alesese iubitul, la insultele
432
grave aduse orgoliului său şi respectului de sine. Incetul cu încetul, argumentele de mai sus avură o influenţă liniştitoare asupra dorinţei de a se răzbuna şi de a pedepsi. Deveni mai calm şi mai contem-plativ; ritmul în care conducea maşina, periculos de rapid la începutul călătoriei, devenise mult mai calm în momentul intrării în Cheltenham; dispoziţia lui, cînd ajunse acasă, în Pittville Lawn, era mai curînd ursuză decît mănioasă. Carrie şi Emily abia se în-torseseră din expediţia la Stratford. Ralph fu inca-pabil să arate vreun interes pentru sporovăiala însufleţită a femeilor despre spectacolul văzut, dar Carrie atribui dispoziţia lui taciturnă unui şoc întărziat produs de moartea lui Douglass şi nu se supără. După cină, el urcă în biroul său, puse com-puterul în funcţiune şi lucră pînă la miezul nopţii la proiectul lui.
în acest timp, Helen îşi terminase de facut bagajele şi era gata să părăsească Universitatea din Gloucester. Abia aştepta să plece din locul acela. Dormiseprost şi se trezise înainte de a se fi crăpat de ziuă. In loc să aştepte să sune deşteptîtorul, se sculase, făcuse duş, băuse o ceaşcă de cafea şi-şi pusese bagajele în maşină. Făcuse toate astea în cea mai mare linişte, aproape pe furiş, ca să nu-şi deranjeze vecinii, ale căror draperii de la fereastra dormitorului erau încă trase. îi trecu prin cap ideea că transpunea în faptă tocmai fantezia avută în primele săptămăni petrecute în campus, cînd fusese atît de deprimată: de a-şi lua tălpăşiţa la primele ore ale dimineţii. Atunci îşi imaginase o evadare la adăpostul întunericului hibernal, acum era deja lumină cînd se îndepărtă cu maşina, dar campusul era amorţit şi singurele fiinţe umane întălnite fură un alergător singuratic şi ofiţerul de pază de la bariera campusului, căruia îi predă cheile casei, într-un plic cafeniu. Urmară drumul asfaltat, şoseaua principală, apoi autostrăzile 5 şi 42, pe
433
urmă 4o şi Londra... Acolo fu prinsă în vărtejul circulaţiei de la ora de vărf, dar tot ajunse acasă la zece fără un sfert.
Intră în casă şi străbătu cameră după cameră, reînnoind cunoştinţa cu locuinţa sa precum cu un vechi prieten. Weismullerii se întorseseră în America şi luaseră cu ei tot ce le aparţinea. Vera, femeia care-i facea regulat curăţenie lui Helen, dereticase după plecarea lor, potrivit înţelegerii şi, din proprie iniţiativă, mutase mobilele şi bibelourile înapoi la locurile lor obişnuite. Helen puse la CD-player un concert de Vivaldi şi revărsarea dulce a coardelor umplu camera cu tavanul înalt cu atîta claritate şi amplitudine încît o făcu să tresară. Işi dădu seama de ce plăcere profundă se lipsise. Acordurile muzicale o urmăreau discret în timp ce se învărtea prin casă şi urca scările. Martin asamblase cu măna lni sistemul muzical, cu mulfcă dragoste şi imensă pricepere tehnică. De fapt, aproape tot ce se afla în casă îi amintea de el. o cumpăraseră împreună, o restauraseră şi decoraseră împreună, demontîndu-i oribilele geamuri panoramice şi înlocuindu-le cu ferestre-ghilotină normale, frecînd cu glaspapir şi ceruind podelele de scînduri, răzuind de pe balustrade vopseaua maronie a anilor, cumpărînd material pentru draperii de la Liberty's şi covoare de la Heal's. Ajunse, în sfîrşit, în dormitorul principal. Pe masa de toaletă se găsea fotografia înrămată a lui Martin, făcută chiar de Helen în timpul vacanţei în Grecia. o ascunsese înainte de a închiria casa, dar Vera o găsise într-un setar şi o aşezase la loc. Helen luă fotografia în mănă. Martin arăta ca un tănăr sănătos şi fericit, aşa cum şedea la masă într-o cafenea, cu cămaşa descheiată la găt, zămbind şi mijindu-şi ochii în soare. Fotografia des-chise zăgazul amintirilor din vremurile bune petre-cute împreună. începu să plîngă, liniştit. îl iertase pe Martin şi plîngea pentru el.
434
Ralph Messenger a trebuit totuşi să se opereze ca să scape de chist. Intervenţia a reuşit perfect, dar lumea comentă că parcă l-a mai înmuiat puţin, iar după aceea şi-a mai pierdut din energie, deve-nind mai liniştit, uşor mai îmbătrănit. Şi-a pierdut reputaţia de craidon la conferinţe şi alte ocazh similare. N-a avut nici o discuţie sinceră cu Carrie despre Nicholas Beck, dar ea, conştientă de bănuie-lile lui, a pus, prudent, capăt legăturii, care oricum n-o angajase sentimental. Carrie nu şi-a terminat romanul despre cutremurul din San Francisco, dar s-a apucat de sculptură, în special de modelare în lut, deschizînd o mică galerie de artă pe Montpellier Street, ca să expună operele ei şi ale prietenilor. La publicare, cartea lui Ralph Trăind ca o maşină a fost un adevărat succes mediatic şi s-a vîndut mulţumitor. In 1999, Sir Stanley Hibberd l-a trecut în capul listei de recomandări ale Universităţii pentru titluri onorifice, şi i s-a decernat o CBE1 pe Lista de Onoruri a Mileniului, pentru servicii aduse ştiinţei şi educaţiei.
La un an după întoarcerea la Londra, Helen Reed a cunoscut un autor de biografii literare la cafeneaua noii Biblioteci Britanice şi a început să iasă cu el. E divorţat, cu trei copii adolescenţi. Se văd des şi pleacă împreună în vacanţe, dar continuă să locuiască separat, în primul an al noului mileniu, Helen a publicat un roman descris de un recenzent drept „atît de demodat ca formă, încît este aproape experimental". E scris la persoana a treia, cu verbele la timpul trecut, are un narator omniscient şi uneori cam băgăreţ. Acţiunea se petrece pe cămpiile verzi ale unei universităţi nu-chiar-atît-de-moderne şi se intitulează Plănsul este o enigmă.
1. Cross of the British Empire - Crucea Imperiului Britanic.
435
-------------------------