Dezamăgită de soţul ei, de prieteni, de propria viaţă, Hannah,
eroina romanului Soţul meu, Michael, o femeie în vîrstă de
treizeci de ani, se înstrăinează încet-încet de lumea înconjură-
toare, în jurnalul pe care-1 ţine, ca pentru a-şi dovedi că există,
ficţiunea şi realitatea se amestecă. Războiul din Peninsula
Sinai se apropie. Labirint de drumuri şi stînci, înconjurat de
ameninţări  neclare,  Ierusalimul  se  înăbuşă.  Emoţionantă
poveste de dragoste în Ierusalimul dinaintea şi din timpul
Războiului de Şase Zile, Soţul meu, Michael este, deopotrivă,
portretul tulburător al unei femei şi o radiografie remarcabilă
a unei ţări pendulînd mereu între război şi pace.
Am început să scriu paginile acestea, deoarece
mulţi dintre cei pe care i-am iubit sînt morţi. Am
început să scriu paginile acestea, deoarece cînd
eram tînără aveam o uriaşă forţă de a iubi, iar
acum această forţă a început să moară. Şi eu nu
vreau să mor.
Am împlinit treizeci de ani şi sînt căsătorită.
Soţul meu, Michael Gonen, doctor în geologie,
este un om cumsecade. L-am iubit. Ne-am întîlnit
la colegiul Terra Sancta, acum zece ani. Eram
studentă în anul întîi la Universitatea Ebraică,
pe vremea cînd încă se mai ţineau cursuri la
colegiul Terra Sancta.
Iată cum ne-am întîlnit:
Era într-o zi de iarnă şi, pe la nouă dimineaţa,
coborînd scările, am alunecat. Un tînăr necunos-
cut m-a susţinut, prinzîndu-mă de braţ. Avea o
mînă sigură şi totuşi reţinută. I-am zărit dege-
tele scurte, cu unghii late. Degete palide, cu o
tentă uşor mai închisă la articulaţii. Se repezise
să mă prindă şi am rămas sprijinită de braţul lui
pînă mi-a trecut durerea. Eram descumpănită.
E umilitor să cazi aşa, deodată, în faţa unor
străini: te aştepţi să întîlneşti priviri curioase şi
zîmbete maliţioase. Eram stînjenită şi pentru că
simţeam mîna tînărului necunoscut mare şi caldă.
Aşa cum mă susţinea, căldura degetelor pătrundea

prin mîneca rochiei albastre de lînă pe care mi-o
împletise mama. Era iarnă -la Ierusalim
A vrut să ştie daca m-arn lovit.
I-am răspuns că mi-c teama să r.u-mi fi scrîntit
glezna.
Mi-a spus că i-a plăcut întotdeauna cuvîntul
gleznă. Apoi a zîmbit. Un zîmbet timid şi intimi-
dant. M-am înroşit. Nu l-am refuzat atunci cînd
m-a invitat la barul de la parterul colegiului. Mă
durea piciorul. Colegiul Terra Sancta este o mănăs-
tire creştină ce fusese închiriată Universităţii
Ebraice după războiul din 1948, cînd clădirile de
pe muntele Scopus fuseseră distruse. Era o con-
strucţie rece, cu coridoarele înalte şi largi. Mă sim-
ţeam tulburată, lăsîndu-mă condusă de tînărul
necunoscut care mă sprijinea. Eram bucuroasă
să-i ascult vocea. Nu eram în stare să-1 privesc
în faţă şi să-i cercetez trăsăturile. Bănuiam, mai
mult decît vedeam, că are chipul prelung, slab şi
smead.
— Hai să ne aşezăm, spuse el.
Am luat loc, evitînd să ne uităm unul la altul.
Fără să mă întrebe ce doresc, a comandat două
cafele. Mi-am iubit tatăl mai mult decît pe oricare
alt bărbat de pe lume. Cînd noul meu prieten îşi
întoarse capul, am văzut că părul îi era tăiat
scurt şi că nu se bărbierise egal. Pe ici, pe colo,
în special pe sub bărbie, îi rămăseseră cîţiva ţepi
negricioşi. Nu ştiu de ce amănuntul acesta mi
s-a părut important, ca o bilă albă în favoarea
lui. îmi plăcea cum surîde, iar degetele lui care
se jucau cu o linguriţă păreau însufleţite de o
viaţă proprie. Şi linguriţei îi plăcea să fie atinsă
de ele. Propriile mele degete tînjeau să-i atingă
bărbia, acolo unde nu se răsese bine şi îi rămă-
seseră cîţiva ţepi.
Se numea Michael Gonen.
Era student în anul trei la geologie. Se năs-
cuse şi crescuse în Holon.
— E frig în ierusalimul ăsta al tău.
— Ierusalimul meu? De unde ştii că sînt din
Ierusalim?
M-a rugat să-1 iert dacă se înşelase, deşi el
credea că nu se înşelase. învăţase să-i distingă
pe cei din Ierusalim dintr-o singură privire. Pe
cînd vorbea, se uită pentru prima dată în ochii
mei. Ai lui erau cenuşii. Am observat în ei o lică-
rire de amuzament, lipsită însă de veselie. I-am
spus că ghicise. Eram într-adevăr din Ierusalim.
— Să ghicesc? Da' de unde!
Se prefăcu jignit, dar colţurile gurii îi zîm-
beau. Nu, nu ghicise. Vedea limpede că sînt din
Ierusalim. Să vadă? Se învăţau oare asemenea
lucruri la cursurile de geologie? Nu, bineînţeles
că nu. De fapt învăţase asta de la pisici. De la
pisici? Da, îi plăcea să observe pisicile. Pisicile
nu se împrietenesc niciodată cu cineva care nu-i
dispus să le îndrăgească. Pisicile nu se înşală
niciodată în privinţa oamenilor.
— Am impresia că eşti un om fericit, i-am
spus eu veselă.
Am început să rîd şi rîsul m-a dat de gol.
După aceea, Michael Gonen m-a invitat să-1
însoţesc la etajul trei al clădirii, unde urmau să se
proiecteze nişte filme documentare despre Marea
Moartă şi deşertul Arava.
în drumul nostru am trecut pe lîngă locul unde
alunecasem mai devreme, iar Michael mi-a prins
din nou braţul cu mîna stingă, de parcă aş fi fost
în pericol să alunec din nou pe treapta respectivă.
Prin mîneca de lînă a rochiei albastre, îi simţeam

fiecare deget în parte. A tuşit sec, ceea ce m-a
făcut să-1 privesc. îmi surprinse privirea şi se
înroşi. Se înroşi pînă la urechi. Ploaia bătea furi-
oasă în ferestre.
— Toarnă cu găleata, spuse Michael.
— într-adevăr. Toarnă cu găleata, întării şi
eu cu entuziasm, de parcă aş fi descoperit brusc
că sîntem rude.
Michael şovăi, apoi adăugă :
— Dis-de-dimineaţă am constatat că e ceaţă
şi că suflă un vînt puternic.
— în Ierusalimul meu iarna e iarnă, am răs-
puns eu veselă, accentuînd „Ierusalimul meu" ca
să-i reamintesc de primele lui cuvinte.
Aş fi vrut să-1 mai aud vorbind, dar n-a găsit
nimic de spus. Nu era un tip spiritual. Zîmbi din
nou. într-o zi ploioasă, în Ierusalim, la Colegiul
Terra Sancta, pe scările dintre etajul întîi şi doi.
Cît de bine îmi aduc aminte!
în documentarul ştiinţific am văzut cum se
evaporă apa pînă cînd iese la iveală sarea pură,
cristale de un alb scînteietor, deasupra nămolului
cenuşiu. Mineralele din cristale erau asemenea
unor vinişoare delicate şi fragile. Nămolul cenu-
şiu se cliva treptat sub ochii noştri întrucît
documentarul prezenta procesele naturale într-un
ritm accelerat. Imaginile nu erau însoţite de
comentarii. Ferestrele fuseseră acoperite cu sto-
ruri negre, ca lumina zilei să nu pătrundă
înăuntru. De altfel lumina acelei zile era palidă
şi mohorîtă. Un conferenţiar bătrîn făcea din
cînd în cînd cîte o observaţie, dădea explicaţii pe
care eu nu le înţelegeam. Vocea îi era domoală
şi sonoră. îmi amintea vocea doctorului Rosenthal
care mă tratase de difterie cînd aveam nouă ani.
Cu ajutorul unui arătător, indica mereu elemen-
tele mai semnificative din imagini, ca mintea
studenţilor să nu se îndepărteze de la subiect.
Eu eram singura spectatoare liberă să observ
amănunte lipsite de importanţă, ca de pildă amă-
rîtele, dar rezistentele, plante de deşert care
apăreau mereu pe ecran în preajma instalaţiilor
de extras carbonat de potasiu. în lumina scăzută
a fasciculului magic puteam examina în voie şi
trăsăturile, braţul, arătătorul bătrînului confe-
renţiar, îmi amintea de o poză dintr-una dintre
cărţile mele preferate; mă ducea cu gîndul la
gravurile întunecate care ilustrau Moby Dick.
De afară se auzeau uneori bubuituri răguşite
de tunet. Ploaia răpăia mînioasă în geamurile
acoperite, de parcă ar fi vrut să ne atragă atenţia
că ne-a adus o veste importantă.

Răposatul meu tată obişnuia să spună : Oamenii
puternici pot să înfăptuiască aproape tot ce
doresc, dar nici cei mai puternici dintre ei nu pot
hotărî ce să-şi dorească. Eu nu sînt un om deosebit
de tare.
Michael şi cu mine ne-am dat întîlnire pentru
aceeaşi seară la cafeneaua Atara din strada Ben
Yehuda. Afară se dezlănţuise furtuna, lovind furi-
oasă în zidurile de piatră ale Ierusalimului.
Restricţiile alimentare erau încă în vigoare.
Ni s-a servit un surogat de cafea şi nişte pliculeţe
minuscule de zahăr. Michael a făcut o glumă pe
chestia asta, dar n-a avut nici un haz. Nu-i un
tip spiritual. Probabil nu ştiuse el cum s-o spună.
îmi făcea însă plăcere că se străduieşte, eram
încîntată că-1 vedeam încordat din cauza pre-
zenţei mele. De dragul meu ieşea din carapace
şi încerca să fie amuzant şi să se amuze. Pe cînd
aveam nouă ani, tot mai speram că, dacă voi mai
creşte, voi deveni bărbat, şi nu femeie. Mică fiind
nu aveam prietene, mă jucam numai cu băieţii
şi citeam cărţi scrise pentru băieţi. Mă băteam,
loveam cu piciorul, mă cocoţam peste tot. Locuiam
în Kiryat Shmuel, la marginea unui cartier numit
Katamon. Alături de noi cobora în pantă un teren
viran plin de pietroaie, de ciulini şi de fiare
vechi. Jos, în vale, se afla casa gemenilor. E
10
vorba despre doi arabi, Halii şi Aziz, fiii lui Rashid
Shahada. Dacă eu eram prinţesă, ei îmi formau
escorta, dacă eu pretindeam că sînt comandant
de oşti, ei erau ofiţerii, cînd eram explorator,
făceau pe cărăuşii băştinaşi, dacă eram căpitan
de vas, alcătuiau echipajul, dacă eram spion, ei
erau complicii. Tot împreună exploram străzi
îndepărtate, hoinăream prin păduri, flămînzi şi
gîfîind de oboseală, îi hărţuiam pe copiii ortodoc-
şilor, strecurîndu-ne în păduricea din jurul mănăs-
tirii Sfîntul Simeon, îi făceam cum ne venea la
gură pe poliţiştii britanici. Ne ţineam după ei ca
apoi s-o luăm la goană, ne ascundeam şi apoi
brusc apăream la un pas de ei. Gemenii erau
supuşii mei. Le porunceam cu o plăcere rece,
distantă.
Michael spuse:
— Eşti timidă, nu-i aşa?
După ce şi-a băut cafeaua, a scos o pipă din
buzunarul hainei şi a pus-o pe masă, între noi.
Eram îmbrăcată în pantaloni maro de catifea
reiată, cu un pulover roşu, lălîu, cum obişnuiau
să poarte studentele pe vremea aceea, ca să-şi
dea un aer degajat. Michael remarcă sfios că-i
părusem mai feminină în rochia de lînă albastră
pe care o purtasem de dimineaţă. Cel puţin aşa
avea el impresia.
— Şi tu păreai altfel azi-dimineaţă, am ripostat
eu.
Michael purta un impermeabil gri pe care
nu 1-a dezbrăcat deloc cît am stat la cafeneaua
Atara. Obrajii îi erau aprinşi din cauza frigului
biciuitor de afară. Trupul lui era zvelt şi osos.
Luă pipa neaprinsă şi începu să deseneze contu-
ruri pe faţa de masă. Degetele lui care se jucau
cu pipa îmi dădeau o senzaţie de linişte. Cuprins
11

probabil brusc de remuşcări pentru observaţia
făcută cu privire la hainele mele, îmi spuse, ca
şi cum ar fi vrut s-o dreagă, că sînt frumoasă.
Rosti cuvintele cu ochii aţintiţi la pipă. Nu sînt
destul de tare, dar tot sînt mai tare decît tînărul
acesta.
— Spune-mi ceva despre tine, l-am rugat apoi.
— N-am luptat în brigada Palmach. Am fost
la transmisiuni. Operator radio în regimentul
Cârmei.
Apoi mi-a povestit despre tatăl său. Era văduv.
Lucra la departamentul apelor aflat în subordinea
primăriei din Holon.
Rashid Shahada, tatăl gemenilor, fusese
funcţionar la serviciul tehnic al primăriei din
Ierusalim, în timpul guvernării britanice. Era
un arab cultivat, dar cu străinii se purta ca un
chelner.
Michael îmi mai spuse că tatăl său îşi chel-
tuieşte aproape toată leafa ca să-i plătească lui
studiile. Fiind unicul copil, îşi pusese toate spe-
ranţele în el. Refuza să admită că nu-i decît un
tînăr obişnuit. Vorbind de pildă despre lucrările
practice pe care Michael le avea de pregătit pentru
cursurile de geologie, exclama plin de respect:
„E o lucrare ştiinţifică foarte profundă". Dorinţa
lui cea mai fierbinte era să-1 vadă ajuns profesor
la universitatea din Ierusalim, căci şi bunicul
său predase ştiinţele naturale la Institutul Pedago-
gic din Grodno. Fusese foarte apreciat ca profesor.
Tatăl lui se gîndea ce bine ar fi ca ştafeta să fie
preluată de tînăra generaţie.
— Familia nu-i o cursă de ştafetă cu profesia
drept torţă, am comentat eu.
— Tatei nu-i pot spune asta, ripostă Michael.
E un tip sentimental şi se foloseşte de expresiile
12
ebraice în felul în care se mînuiesc piesele fragile
de porţelan preţios. Şi acum spune-mi tu ceva
despre familia ta.
I-am povestit că tatăl meu murise în '43. Fusese
un om liniştit. Avea obiceiul să vorbească cu
oamenii de parcă ar fi încercat să-i liniştească şi
să le cîştige simpatia pe care nu o merita. Avea
o prăvălie cu aparate electrice şi radiouri - vîn-
zări şi mici reparaţii. De la moartea lui, mama
mea trăia în kibuţul Nof Harim, cu fratele meu
mai mare, Emanuel.
— Serile şi le petrece în camera lui Emanuel
şi a soţiei sale Rina, unde bea ceai şi încearcă
să-1 înveţe pe fiul lor bunele maniere, deoarece
părinţii lui aparţin unei generaţii care nu dă doi
bani pe politeţe. în restul zilei stă închisă într-o
cămăruţă de la marginea gospodăriei colective,
unde citeşte Turgheniev şi Gorki în ruseşte, îmi
scrie mie scrisori într-o ebraică stîlcită, împle-
teşte sau ascultă radioul. Rochia albastră care
ţi-a plăcut azi-dimineaţă era împletită de mama.
Michael zîmbi.
— Ar fi nostim ca mama ta şi tatăl meu să se
întîlnească. Sînt sigur că ar avea multe de vorbit.
Nu ca noi, Hannah, care stăm aici şi povestim
despre părinţi. Te plictiseşti? mă chestiona el
îngrijorat, scuturat de un fior, de parcă s-ar fi
lovit punîndu-mi întrebarea.
— Nu, i-am răspuns. Nu mă plictisesc. Mă
simt bine aici.
Michael vru să ştie dacă nu cumva spusesem
acestea doar ca să nu-1 jignesc. Am negat cu
insistenţă, rugîndu-1 să-mi mai vorbească despre
tatăl său. I-am spus că îmi place cum povesteşte.
Tatăl lui Michael era un om auster şi fără
pretenţii. Serile şi le petrecea conducînd clubul
13

muncitoresc din Holon, ren-mţînd de bunăvoie
la timpul lui liber. îl conducea? Ei, adică aranja
băncile, scria înştiinţările, multiplica broşurile,
aduna mucurile după întîlniri. Ar fi fost grozav
dacă părinţii noştri s-ar putea cunoaşte! Mai
spusese asta o dată. îşi ceru iertare că se repetă
şi mă plictiseşte. Ce studiam la universitate ?
Arheologia ?
I-am spus că stau în gazdă la o familie de evrei
ortodocşi, în cartierul Achvah. Dimineţile lucrez
ca educatoare la grădiniţa de copii a Sarei Zeldin
în Kerem Abraham. După-amiezele frecventez
cursurile de literatură ebraică veche şi modernă.
Dar sînt de-abia în anul întîi.
— Studentă rimează cu prudentă.
In strădania lui de a evita golurile de conver-
saţie, Michael încercă să fie spiritual, recurgînd
la un joc de cuvinte. Dar poanta nu era clară şi
începu să o formuleze încă o dată. Tăcu brusc şi,
iritat, mai făcu o încercare de a-şi aprinde pipa
recalcitrantă. îmi plăcea să-1 văd descumpănit.
Pe vremea aceea încă nu puteam să sufăr băr-
baţii duri pe care prietenele mele îi adorau: nişte
matahale de bărbaţi din Palmach care tăbărau
asupra ta cu o avalanşă de complimente amăgi-
toare ; tractorişti vînjoşi ce se întorceau din
Neghev acoperiţi cu praf şi luau cu asalt oraşul
năpustindu-se asupra femeilor. Mi-a plăcut sfiala
studentului Michael Gonen, la cafeneaua Atara,
în noaptea aceea de iarnă.
Un savant renumit intră în cafenea, însoţit de
două femei. Michael se aplecă spre mine ca să-mi
şoptească la ureche numele lui. Buzele lui mi-au
atins probabil părul. îmi spuneam: „Acum respiră
parfumul părului meu. în clipa asta părul meu
îi gîdilă obrazul!" îmi făcea plăcere. I-am spus:
14
— Pot să-ţi citesc gîndurile. Văd clar prin tine.
Acum te întrebi ce o să se întîmple în continuare.
Care-i următorul pas? N-am dreptate?
Michael se înroşi brusc ca un copil prins furînd
bomboane.
— N-am avut niciodată o prietenă stabilă.
— Niciodată! ?
Gînditor, Michael împinse ceaşca goală. Se uită
spre mine. Foarte adînc, dincolo de timiditatea
lui, o ironie reprimată i se ascundea în priviri.
— Pînă acum.
După un sfert de oră, savantul renumit plecă
cu una din cele două femei. Prietena ei se retrase
la o masă într-un colţ şi-şi aprinse o ţigară. Avea
o expresie amară.
Michael observă:
— Femeia aceea e geloasă.
— Pe noi ?
— Poate pe tine.
încerca să-şi ascundă sentimentele. Nu se sim-
ţea în largul lui tocmai pentru că se străduia
prea tare. Aş fi vrut să-i pot spune că eforturile
îi erau preţuite. Că degetele lui mă fascinau. Nu
puteam să-i vorbesc astfel, dar îmi era teamă şi să
tac. I-am povestit că îmi plăcea să-i întîlnesc pe
oamenii celebri din Ierusalim, scriitori şi savanţi.
Moştenisem acest interes de la tatăl meu. Cînd
eram mică, tata mi-i arăta pe stradă. îi plăcea
enorm expresia „renume mondial". îmi şoptea
emoţionat că profesorul care tocmai dispăruse
într-o prăvălie avea renume mondial, sau altă
persoană, ieşită la cumpărături, avea o faimă
internaţională. Şi-mi arăta cîte un bătrînel care
îşi căuta drumul cu grijă, ca un călător într-un
oraş străin. La şcoală, studiind Cărţile profeţilor,
15

mi-i închipuiam pe aceştia aidoma profesorilor
şi cărturarilor pe care mi-i arăta tata: bărbaţii
cu trăsături fine, cu ochelari, cu bărbi albe bine
îngrijite, cu paşi tremurători şi şovăielnici de
parcă ar fi coborît versantul abrupt al unui gheţar.
Şi îmi venea să rid imaginîndu-mi-i pe bătrînii
aceştia firavi, tunînd şi fulgerînd împotriva
păcătoşilor. îmi spuneam că, în culmea mîniei,
vocea o să-i lase şi n-o să mai poată scoate decît
un ţipăt prelung şi strident. Dacă vreun scriitor
sau profesor universitar intra în prăvălia tatei
de pe Calea Iaffei, el se întorcea acasă atît de
fericit de parcă l-ar fi prins pe Dumnezeu de un
picior. Repeta cu voce solemnă cuvintele banale
pe care le rostiseră şi întorcea fiecare cuvinţel
pe toate părţile ca şi cum ar fi fost vorba de nişte
monede. Căuta mereu tîlcul ascuns în cuvintele
lor, căci el socotea viaţa drept o lecţie din care
trebuia să tragă învăţămintele. Era un om atent.
într-o sîmbătă dimineaţa, m-a dus pe mine şi pe
fratele meu Emanuel la cinematograful Tel Or să-i
ascultăm pe Martin Buber şi pe Hugo Bergmann
vorbind în cadrul unei întruniri sponsorizate de
o organizaţie pacifistă. Şi acum îmi aduc aminte
de o întîmplare ciudată. La ieşirea din sală, pro-
fesorul Bergmann s-a oprit în faţa tatei şi a spus :
„Nu mă aşteptam deloc să te întîlnesc azi aici,
printre noi, iubite doctore Liebermann. Vă rog
să mă iertaţi... nu sînteţi profesorul Liebermann?
Şi totuşi sînt sigur că ne-am mai întîlnit. Figura
dumneavoastră, domnule, îmi este foarte cunos-
cută". Tata începu să se bîlbîie şi păli de parcă
ar fi fost acuzat de o nelegiuire. Profesorul, şi el
jenat, se scuză pentru confuzie. Probabil tocmai
această jenă îl făcu să-mi atingă umărul şi să
spună : „în orice caz, fiica dumneavoastră, dragă
16
domnule, - e fiica dumneavoastră, nu-i aşa? -
este foarte drăguţă". Şi zîmbi uşor pe sub
mustaţă. Tata n-a uitat toată viaţa lui această
întîmplare. Nu se mai sătura s-o povestească cu
emoţie şi încîntare. Chiar cînd stătea în fotoliu,
în halat de casă, cu ochelarii ridicaţi pe frunte
şi colţurile gurii căzute de oboseală, tata părea
că ascultă, în tăcere, vocea unei forţe tainice.
— Şi să ştii, Michael, pînă în ziua de azi tot
mă mai gîndesc uneori că am să mă căsătoresc
cu un tînăr erudit, menit să se bucure de repu-
taţie mondială; în lumina lămpii de birou, capul
lui ar sta aplecat deasupra unui teanc de tomuri
germane. Eu m-aş strecura în vîrful picioarelor
ca să-i pun o ceaşcă de ceai pe masă, să-i golesc
scrumiera, să-i cobor storurile şi apoi aş ieşi fără
ca el să mă fi observat. N-ai decît să rîzi de
mine, dacă vrei!
17

Ora zece.
Ne-am plătit fiecare cafeaua, cum se obişnu-
ieşte între studenţi, şi am ieşit afară în noapte.
Gerul tăios ne ardea obrajii. Am suflat ca să
privesc cum mi se amestecă răsuflarea cu a lui.
I-am atins stofa paltonului. Era aspră, grosolană
şi plăcută la pipăit. Nu aveam mănuşi şi Michael
insistă să mi le pun pe ale lui. Erau groase, din
piele tocită. Şuvoaie de apă se scurgeau prin
rigole, spre Piaţa Sion, ca şi cum în centrul oraşu-
lui s-ar fi desfăşurat un eveniment senzaţional.
O pereche, bine înfofolită, trecu pe lîngă noi
ţinîndu-se pe după umeri. Fata spunea:
— Asta-i cu neputinţă. Nu-mi vine să cred!
însoţitorul ei rîdea.
— Eşti tu naivă !
Am stat cîteva clipe în loc, neştiind ce să
facem. Tot ce ştiam era că n-am fi vrut să ne
despărţim. Ploaia se oprise şi aerul era mai rece.
Nu puteam îndura frigul. Tremuram. Priveam apa
care se scurgea prin rigolă. Şoseaua strălucea.
Asfaltul reflecta lumina gălbuie, discontinuă, a
farurilor de la automobile. încercam să mă gîndesc
cum aş face să-1 mai reţin pe Michael un pic lîngă
mine, îmi treceau prin minte frînturi de idei.
— Uneltesc împotriva ta, Hannah, îmi spuse el.
,    — Ai grijă! Cine sapă groapa altuia, cade singur
în ea. Ai grijă.
18
— Am intenţii sumbre, Hannah.
Buzele tremurătoare îl dădeau de gol. In clipa
aceea părea un copil, un copil mare şi trist căruia
i se tunsese mai tot părul. Aş fi vrut să-i cumpăr
o pălărie. Aş fi vrut să-1 ating.
Michael ridică braţul brusc. Un taxi se opri cu
un scrîşnet umed. Ne-am regăsit apoi împreună
în pîntecele cald al maşinii. Michael spuse şofe-
rului să ne ducă unde are el chef, nu-i pasă.
Şoferul îmi aruncă o privire furişă, plină de apro-
pouri obscene. Luminiţele de pe bord îi proiectau
pe faţă o culoare roşiatică, făcînd-o să pară doar
carne vie jupuită. Avea aerul unui satir batjoco-
ritor. Nu l-am uitat.
Am mers vreo douăzeci de minute fără să ştim
încotro. Respiraţia noastră caldă aburea ferestrele.
Michael vorbea despre geologie. în Texas, oamenii
sapă o fintînă şi se trezesc că ţîşneşte petrol.
Poate că există şi în Israel surse ascunse de
petrol. Michael vorbea despre „litosferă", „gresie",
„strat de calcar", „cambrian", „precambrian", „roci
metamorfice", „roci vulcanice", „plăci tectonice".
Am simţit atunci pentru prima oară tresărirea
aceea a inimii pe care o simt şi acum cînd îl aud
pe soţul meu folosind cuvintele lui ciudate, care,
ca un mesaj cifrat, desenează realităţi ce au
înţeles doar pentru mine. Sub scoarţa Pămîn-
tului, forţe opuse endogene şi exogene acţionează
fără întrerupere. Rocile sedimentare, fragile, sînt
supuse unui proces constant de dezintegrare, sub
forţa presiunii. Litosferă este un strat de roci
dure. Sub stratul de roci dure se dezlănţuie nucleul
în flăcări, siderosfera.
Nu sînt absolut sigură că Michael a folosit
exact aceste cuvinte în timpul plimbării cu taxiul,
prin Ierusalim, în noaptea aceea din iarna anului
19

1950. Dar pe unele dintre r\e le-am auzit atunci
pentru prima dată şi am fost copleşită. Era ca şi
cum mi se transmitea un mesaj straniu, ce nu
prevestea nimic bun şi pe care nu-1 puteam des-
cifra. Ca încercarea nereuşită de a reconstrui un
coşmar şters din memorie. Insesizabil ca un vis.
Pe cînd rostea aceste cuvinte, vocea lui era
profundă şi gravă. Luminile de la bord străluceau
roşii în întuneric. Michael vorbea ca sub apăsarea
unei mari responsabilităţi, ca şi cum precizia
avea în momentul acela o supremă importanţă.
Dacă mi-ar fi luat mina în mîna lui şi mi-ar fi
ţinut-o strîns nu mi-aş fi retras-o. Dar iubitul
meu era purtat de un val domol de entuziasm.
Era emoţionat, potolit şi antrenant. Nu avusesem
dreptate. Putea fi foarte puternic cînd voia. Mult
mai puternic decît mine. L-am acceptat. Cuvintele
lui mă linişteau ca somnul de după-amiază ; cînd
te trezeşti în amurg şi timpul pare leneş, tu eşti
moale, iar lucrurile se topesc în jurul tău.
Taxiul trecea pe străzi ude pe care nu le puteam
identifica, pentru că geamurile erau aburite. Şter-
gătoarele mîngîiau parbrizul. Se mişcau în ritm
îngemănat şi egal, supunîndu-se parcă unei legi
inviolabile. După douăzeci de minute, Michael
spuse şoferului să se oprească, fiindcă nu era
bogat şi plimbarea noastră îl costa şi aşa preţul
a cinci prînzuri la cantina studenţească din capă-
tul străzii Mamillah.
Taxiul ne-a lăsat într-un loc nefamiliar: o alee
abruptă, pavată cu pietre fasonate, biciuite de
ploaia care reîncepuse între timp. Vîntul ne biciuia
fără milă. Mergeam încet. Eram uzi pînă la piele;
părul lui Michael era leoarcă. Mă amuza să-1
privesc căci arăta ca un copil care plînge. La un
moment dat, a întins un deget ca să şteargă o
picătură de ploaie rămasă atîrnată de bărbia
mea. Pe neaşteptate ne-am trezit în piaţa din
faţa clădirii Generali. Un leu înaripat, un leu ud
şi îngheţat, ne privea de sus. Michael putea să
jure că leul rîde de noi pe tăcute.
— Tu nu-1 auzi, Hannah? Rîde. Ne priveşte şi
rîde. Şi după părerea mea are dreptate.
Am răspuns:
— Poate-i păcat că Ierusalimul este atît de
mic, încît nu ne putem pierde în el.
Michael mă însoţi în lungul străzii Melisanda,
a străzii Profeţilor şi a străzii Strauss, numită în
glumă şi Strada Sănătăţii, din cauza spitalului.
Nu se vedea ţipenie de om. Părea că oraşul fusese
abandonat de locuitori şi lăsat numai pentru noi.
Eram stăpîna oraşului. In copilărie, îmi plăcea
un joc pe care îl numeam „Prinţesa cetăţii". Geme-
nii jucau rolul cetăţenilor supuşi. Din cînd în
cînd îi puneam să facă pe răzvrătiţii şi atunci îi
pedepseam cu asprime. Pedepsirea lor îmi pro-
voca o plăcere subtilă.
Noaptea, în timpul iernii, clădirile
Ierusalimului par siluete cenuşii profilate pe un
ecran negru. Peisaj îmbibat de violenţă înăbu-
şită. Ierusalimul poate fi uneori un oraş abstract:
pietre, pini şi fier ruginit.
Pisici cu cozile în sus traversau străzile pustii.
Zidurile ce mărgineau aleile reflectau deformat
zgomotul paşilor noştri, făcîndu-1 să răsune
înăbuşit şi prelung. Ne-am oprit vreo cinci minute
în faţa casei mele. I-am spus:
— Michael, nu pot să te invit sus, în camera
mea, la o ceaşcă de ceai fierbinte, căci gazdele
mele sînt foarte pioase. Cînd am închiriat camera
le-am promis sâ nu invit niciodată bărbaţi la
mine. Iar acum e trecut de unsprezece şi jumătate.
20
21

Cuvîntul  „bărbaţi"  ne  făcu  pe  amîndoi  să
zîmbim.
— Nu mă aşteptam să mă inviţi acum la tine
în cameră.
I-am spus:
— Michael Gonen eşti un băiat bine crescut
şi-ţi sînt recunoscătoare pentru seara aceasta.
Pentru toată seara. Dacă o să mă mai inviţi să
petrecem împreună o seară asemănătoare, nu
cred că am să te refuz.
Se aplecă spre mine, îmi căută mîna şi mi-o
strânse tare. Apoi mi-o sărută cu o mişcare bruscă
şi violentă, de parcă ar fi repetat-o în gînd toată
seara, de parcă ar fi numărat, în gînd, pînă la
trei înainte de a se pleca să mi-o sărute. Prin
pielea mănuşii pe care mi-o împrumutase la ieşirea
din cafenea, am simţit un val intens de căldură
punînd stăpînire pe mine. O pală umedă de vînt
înfiora vîrful copacilor şi apoi se potoli. Ca un
lord într-un film englezesc îmi sărutase mîna
prin mănuşă, numai că Michael era ud leoarcă,
uitase să surîdă şi mănuşa nu era albă.
Mi-am scos ambele mănuşi şi i le-am înapoiat.
Se grăbi să şi le pună cît timp mai păstrau căl-
dura mîinilor mele. La etajul întîi se auzea,
dincolo de storurile trase, tuşea chinuitoare a
unui bolnav.
— Ce ciudat te porţi astăzi, i-am spus zîm-
bind.
De parcă l-aş fi cunoscut şi în alte zile.
Păstrez amintirea plăcută a unei crize de difterie
de care am suferit pe cînd aveam nouă ani. Era
iarnă. Timp de cîteva săptămîni am zăcut în
patul din dreptul ferestrei care dădea spre sud.
Prin   geam  vedeam   o   întindere  mohorîtă   de
negură şi ploaie: Ierusalimul de sud, umbrele
colinelor Betleemului, Emek Refaim, cartierul
arabilor bogaţi din vale. Un peisaj hibernal, fără
contururi, mase informe care pluteau în spaţiu,
variind de la un cenuşiu închis, pînă la unul
întunecat. Puteam să văd chiar trenurile, şi să
le urmăresc cu privirea drum lung în valea
Refaim, de la staţia neagră de funingine, pînă la
curba de la poalele satului arab Beit Safafa. Eu
eram un general care călătorea cu trenul. Trupe
care îmi rămăseseră credincioase erau postate
în vîrful munţilor. Eram împărat în exil. Un
împărat a cărui autoritate nu era micşorată de
distanţă şi izolare. în visele mele cartierele de sud
se prefăcuseră în insulele St. Pierre şi Miquelon,
pe care le zărisem în clasorul fratelui meu. Numele
lor îmi stîrniseră imaginaţia. Eram în stare să-mi
port visele dincolo de graniţele somnului. Nopţile
şi zilele nu se mai deosebeau, formau o lume
continuă. Febra ridicată contribuia la acest efect.
Au fost cîteva săptămîni de delir colorat. Eram
regină. Modul meu tiranic de a conduce dezlăn-
ţuise o revoltă sălbatică. Am fost capturată de
22
23

mulţime, închisă, umilită, torturată. Dar o mină
de partizani devotau ;:ompiotau prin cotloane
întunecate să mă salveze. Aveam încredere în ei.
Mă complăceam în cruda mea suferinţă, deoa-
rece îmi dădea prilej de mîndrie. îmi părea rău
că trebuia să mă însănătoşesc. Doctorul Rosenthal
era de părere că există copii care preferă să fie
bolnavi, refuză să se vindece, deoarece boala le
oferă un fel de libertate. Cînd m-am făcut bine,
la sfîrşitul iernii, m-am simţit exilată. Pierdusem
forţa magică, capacitatea de a face visele să mă
poarte dincolo de bariera somnului. Pînă în ziua
de azi simt un fel de decepţie cînd mă trezesc.
Dorinţa mea vagă de a mă îmbolnăvi grav mă
face uneori să rîd.
După ce m-am despărţit de Michael, am urcat
în camera mea. Mi-am făcut un ceai. Timp de un
sfert de oră am stat fără gînduri în faţa sobei cu
petrol, ca să mă încălzesc. Am curăţat un măr
trimis de fratele meu Emanuel din kibuţul său
Nof Harim. Mi-am amintit cum a încercat zadar-
nic Michael de cîteva ori să-şi aprindă pipa.
Texasul este un loc fascinant: omul sapă o groapă
în grădină ca să planteze un pom şi deodată
ţîşneşte un jet de petrol. Era o realitate nouă
pentru mine, nu mă preocupase niciodată lumea
subterană care colcăie sub fiecare petic de pămînt
pe care păşim. Minerale şi cuarţ, dolomită şi fel
de fel de alte lucruri.
Le-am scris apoi o scrisoare mamei, fratelui
meu şi familiei sale. I-am anunţat pe toţi că sînt
bine. Trebuia să-mi amintesc a doua zi să cumpăr
un timbru.
în literatura iluministă ebraică se fac dese
referiri la conflictul dintre întuneric si lumină.
24
Scriitorul este încredinţat de triumful final al
luminii. Trebuie să mărturisesc că eu prefer întu-
nericul. In special vara. Lumina albă este teroa-
rea Ierusalimului. Face de ruşine oraşul. Dar în
inima mea nu există conflict între lumină şi
întuneric. Mi-am amintit cum am alunecat de
dimineaţă pe scară la universitate. Fusese un
moment umilitor. Unul dintre motivele pentru
care îmi place să dorm este că mi-e greu să iau
hotărîri. In vis se petrec uneori lucruri teribile,
dar există totdeauna o forţă care hotărăşte în
locul tău şi tu eşti liber să pluteşti încotro te
poartă valul, ca barca din cîntec cu echipajul
adormit. Ca într-un hamac moale, cu pescăruşi
şi o întindere de apă ce este totodată suprafaţă
lin unduitoare şi volbura adîncimilor neexplo-
rate. Ştiu că fundul mărilor este considerat rece.
Dar nu e astfel întotdeauna şi pretutindeni. Am
citit undeva despre curenţi calzi şi vulcani sub-
marini. Intr-un anumit loc, dincolo de adîncurile
îngheţate ale oceanului, se află uneori ascunsă
o peşteră caldă. Cînd eram mică am citit şi recitit
cartea lui Jules Verne, care aparţinea fratelui
meu, Douăzeci de mii de leghe sub mări. Sînt
nopţi fermecate în care descopăr un drum tainic
prin profunzimile apei şi ale întunericului populat
cu animale marine verzi şi vîscoase şi ajung să
bat la poarta peşterii calde. Acolo sînt acasă. Mă
aşteaptă un căpitan posomorit, înconjurat de cărţi,
de pipe şi de hărţi. Are barba neagră şi privirea
înfometată. Mă cuprinde ca un sălbatic şi eu îi
potolesc pornirile turbate. Peşti mititei trec prin
noi de parcă am fi făcuţi din apă; fiecare trecere
îmi stîrneşte fiori de plăcere arzătoare.
Am citit pentru seminarul de a doua zi două
capitole din Iubirea din Sion de Mapu. Dacă eu
25

aş fi fost Tamar, l-aş fi lăsat pe Amnon sa se
tîrască în genunchi în faţa mea timp de şapte
nopţi. Cînd în cele din urmă mi-ar fi mărturisit
în limbaj biblic chinurile iubirii sale, i-aş fi porun-
cit să mă poarte cu o corabie în insulele arhipela-
gului, în locurile îndepărtate în care Pieile Roşii
se preschimbă în creaturi marine încîntătoare,
cu paiete de argint şi scîntei electrice, iar pescă-
ruşii plutesc în văzduhul albastru.
Uneori noaptea văd pustiul stepei ruseşti.
Cîmpii îngheţate acoperite cu polei albăstrui, în
care se reflectă lumina scînteietoare a unei luni
neîmblînzite. Văd o sanie şi o blană de urs, spa-
tele negru al unui vizitiu încotoşmănat, galopul
furios al cailor, ochi de lup licărind în bezna din
jur, un copac mort, înălţat singuratic pe o pantă
albă şi stelele care veghează sinistru în inima
nopţii de stepă. Dintr-o dată vizitiul întoarce spre
mine o faţă grea, ca dăltuită de un sculptor beat.
De mustăţile lui încîlcite atîrna chiciură. Gura e
căscată de parcă el ar scoate urletul vîntului
biciuitor. Copacul mort care stă singur pe colina
din stepă nu se află acolo la întîmplare, are un
rost pe care, odată trează, nu-1 pot defini. Dar
chiar după ce mă deştept, îmi amintesc că avea
un rost. Şi astfel nu revin cu mîinile complet goale.
De dimineaţă m-am dus să cumpăr un tim-
bru, ca să trimit scrisoarea la Nof Harim. Am
mîncat o chiflă şi un iaurt şi am băut o ceaşcă
de ceai. Doamna Tarnopoler, gazda mea, a venit
la mine să mă roage ca la întoarcere să cumpăr
un bidon cu gaz lampant. în timp ce îmi beam
ceaiul am reuşit să mai citesc un capitol din
cartea lui Mapu. La grădiniţa Sarei Zeldin una
dintre fete mi-a spus:
— Hannah, astăzi eşti veselă ca o fetiţă.
26
M-am îmbrăcat cu rochia albastră de lînă şi
mi-am legat la gît un batic roşu de mătase. Privin-
du-mă în oglindă am fost încîntată să constat că
baticul roşu îmi dădea aerul unei fetiţe îndrăz-
neţe, gata să-şi piardă capul.
Michael mă aştepta la prînz la intrarea Cole-
giului Terra Sancta, lîngă porţile grele de fier, cu
ornamente întunecate de metal. Ţinea în braţe
o cutie plină de probe geologice. Chiar dacă mi-ar
fi venit să dau mîna cu el, tot n-ar fi fost posibil.
— A, tu erai, am spus. Cine ţi-a cerut să mă
aştepţi aici? Nu-mi amintesc să-ţi fi dat cineva
întîlnire.
— Se vede că nu plouă şi nu mai eşti leoarcă.
Cînd eşti udă n-o faci pe grozava.
Apoi Michael îmi atrase atenţia asupra zîmbe-
tului maliţios şi viclean al statuii de bronz de pe
acoperiş, care o reprezenta pe Fecioara Măria.
Braţele îi erau larg deschise ca şi cum ar fi vrut
să îmbrăţişeze întregul oraş.
Am coborît la biblioteca din subsol. Pe corido-
rul strimt şi întunecos cu cutii închise la culoare
şi sigilate, rînduite pe lîngă pereţi, m-am întîlnit
cu bibliotecarul, un om amabil, scund, care purta
yarmulkă. Obişnuiam să ne salutăm şi să glumim.
Se miră şi el de parcă ar fi făcut o descoperire.
— Ce ţi s-a întîmplat azi, domnişoară? Veşti
bune? Dacă mi-e îngăduit să spun, „e uluitor
cum îţi străluceşte bucuria pe faţă".
La seminarul despre Mapu, lectorul ne povesti
o anecdotă tipică, despre o sectă de evrei habot-
nici care susţineau că, de cînd Abraham Mapu a
publicat Iubirea din Sion a crescut numărul vizita-
torilor în casele rău famate. Doamne păzeşte!
Ce i-a apucat azi pe toţi? S-au înţeles între ei ?
Doamna Tarnopoler, gazda mea, cumpărase o
sobă nouă. M-a primit cu un zîmbet.
27

O dată cu venirea serii, cerul se mai însenină
puţin. Pete albastre pluteau spre răsărit. Aerul
era umed.
M-am înţeles cu Michael să ne întîlnim în
faţa cinematografului Edison. Cel care avea să
ajungă primul urma să cumpere două bilete la
filmul în care juca Greta Garbo. Eroina filmului
moare din dragoste neîmpărtăşită, după ce şi-a
sacrificat trupul şi sufletul unui om de nimic.
Cît   timp   a   rulat   filmul,   mi-am   înăbuşit   o
irezistibilă poftă de rîs. Suferinţa ei şi nimicnicia
lui păreau doi termeni într-o ecuaţie matematică
simplă, care nu mă ispitea s-o rezolv. Nu mă lăsa
nici măcar indiferentă. Totuşi simţeam că nu mai
rezist. De aceea mi-am culcat capul pe umărul
lui Michael şi am privit filmul dintr-o parte, pînă
cînd imaginea a început să-mi joace dinaintea
ochilor, transformîndu-se într-o succesiune de
tonuri care variau între negru şi alb, dar mai
ales felurite nuanţe de gri.
La ieşire, Michael spuse :
— Cînd oamenii sînt mulţumiţi şi nu au ce
face, sensibilitatea lor creşte şi se extinde ca o
tumoare malignă.
— Ce constatare răsuflată, l-am tachinat eu.
— Uite ce, Hannah, arta nu-i specialitatea mea.
Sînt doar un biet student în ştiinţe, ca să zic aşa.
Nu m-am lăsat.
28
— Şi asta-i răsuflată.
Michael zîmbi.
— Şi atunci ?
De fiecare dată cînd nu găseşte răspuns,
arborează un surîs de copil ce observă adulţii
îndeletnicindu-se cu ceva ridicol. Un surîs timid
şi intimidant.
Am coborît agale strada Isaia spre strada
Geulah. Stele scînteietoare îşi făceau apariţia pe
cerul Ierusalimului. Multe dintre felinarele de
pe timpul Mandatului Britanic fuseseră distruse
de bombardamentele din timpul războiului de
independenţă. în 1950, în mare parte erau încă
stinse. La capătul străzilor, în depărtare, se vedeau
umbrele munţilor.
— Ăsta nu-i oraş, am remarcat eu, e o iluzie.
Sîntem înconjuraţi din toate părţile de munţi -
Castel, Muntele Scopus, Augusta Victoria, Nebi
Samuel, Miss Carey. Brusc, oraşul îmi face impre-
sia că a devenit imaterial.
Michael constată:
— După ploaie, Ierusalimul te face să fii trist.
Dar de fapt Ierusalimul are întotdeauna acest
efect... doar că e vorba de o tristeţe deosebită
pentru fiecare moment al zilei, pentru fiecare
anotimp al anului.
I-am simţit braţul în jurul umerilor.
Ţineam mîinile înfundate în buzunarele panta-
lonilor călduroşi, de catifea reiată. Am scos o
mînă ca să-i ating bărbia. Se răsese bine, nu ca
atunci cînd ne întîlniserăm prima dată. I-am spus
că precis se bărbierise special ca să-mi facă plăcere.
Michael păru încurcat. Minţi, spunîndu-mi că
întîmplător îşi cumpărase în ziua aceea un brici
nou. Am început să rîd. Ezită o clipă, apoi se
hotărî să rîdă şi el.
29

Pe strada Geulah, am văzut o femeie legată
la cap cu basma albă deschizînd fereastra de la
etajul doi şi aplecîndu-se pe jumătate în afară,
de parcă ar fi vrut să se arunce jos în stradă.
Dar nu făcu decît să închidă obloanele grele de
fier. Balamalele gemură cu disperare.
Trecînd pe lîngă grădiniţa de copii a Sarei
Zeldin, i-am spus lui Michael că lucrez acolo. Eram
severă ca educatoare? El credea că da. Ce-1 făcea
să-şi imagineze acest lucru? Nu ştiu ce să răs-
pundă, întocmai ca un copil, i-am zis, care începe
să spună ceva şi nu ştie cum să continue. îşi
exprimă o părere fără a avea curajul să şi-o
susţină. Ca un copil.
Michael zîmbi.
Dintr-o curte, la colţul străzii Malachi, se auzi
mieunatul strident al unei pisici. Un ţipăt pătrun-
zător, isteric, urmat de două vaiete înăbuşite, şi
apoi un suspin scăzut, ca şi cum nu mai exista
nici o nădejde.
— Urlă din dragoste. Ştii, Hannah, pisicile
sînt în călduri iarna, în zilele cele mai friguroase.
Cînd o să mă căsătoresc am să-mi iau o pisică,
întotdeauna mi-am dorit una, dar nu m-a lăsat
tata. Sînt singurul lui copil. Pisicile urlă din
dragoste, pentru că nu sînt legate de nici o con-
strîngere, de nici o convenţie. Am impresia că o
pisică în călduri simte că a fost înşfăcată de un
străin care o strînge de moarte. Suferinţa e fizică.
Arzătoare. Nu, n-am învăţat asta la geologie.
Mi-a fost teamă că ai să rîzi de mine dacă vorbesc
aşa. Hai să mergem.
Am spus:
— Probabil că ai fost un copil foarte răsfăţat.
— Eram speranţa familiei, răspunse el. Şi mai
sînt încă. Tata şi cele patru surori ale lui mizează
pe mine de parca eu aş fi calul lor de curse, iar
studiile universitare, hipodromul. Ce faci dimi-
neaţa la grădiniţă, Hannah?
— Ce întrebare caraghioasă! Fac exact ceea
co face oricare altă educatoare la o grădiniţă de
copii.  Luna trecută, pentru Hanuka,  am lipit
sfideze de hhlic şi am decupat Macabei de carton.
Uneori matur frunzele de pe aleile din curte.
Alteori zdrăngănesc la pian. Şi adesea le spun
copiilor  poveşti   din   memorie,   despre  indieni,
insule,  călătorii,  submarine.  Cînd  eram mică
adoram cărţile fratelui meu. Cărţi de Jules Verne
şi Fenimore Cooper. Credeam că dacă mă bat,
mă sui în copaci, citesc cărţi de aventuri, cînd
am să fiu mare am să mă transform în băiat.
Mi-era ciudă că sînt fată. Femeile îmi inspirau
dezgust şi silă. Şi acum mi-ar plăcea uneori să
întîlnesc un băiat ca Michel Strogoff. Mare şi
puternic, dar în acelaşi timp calm şi rezervat.
Mi-1 doresc tăcut, loial, preocupat, dar stăpînin-
du-şi cu greu un torent de energie interioară. Ce
vrei să spui ? Bineînţeles că nu te compar cu
Michel Strogoff. Ce ar putea să justifice o ase-
menea comparaţie? Nu, bineînţeles că nu.
Michael spuse :
— Dacă ne-am fi întîlnit pe cînd eram copii,
mă lăsai lat. In clasele primare fetele mai bătăuşe
dădeau cu mine de pămînt. Eu eram ceea ce se
cheamă „băiat bun" : cam adormit, dar muncitor,
disciplinat, curat şi foarte cinstit. Acum nu mai
sînt deloc adormit.
I-am povestit lui Michael despre gemeni. Mă
băteam cu ei cu înverşunare. Mai tîrziu, pe la
doisprezece ani, eram îndrăgostită de amîndoi.
îi strigam Halziz : Halii şi Aziz. Erau băieţi fru-
moşi. Doi marinari puternici şi ascultători din
30
31

echipajul căpitanului Nen.o. Abia dacă vorbeau.
Sau tăceau, sau scoteau sunete guturale. Nu le
plăceau cuvintele. O pereche de lupi bruni-cenuşii.
Ageri şi cu colţi albi. Sălbatici şi întunecaţi. Piraţi.
Ce ştii tu, micul meu Michael!
Michael îmi povesti apoi despre mama lui.
— Mama a murit cînd aveam trei ani. îmi
amintesc că avea mîini albe, dar i-am uitat chipul.
Există cîteva fotografii, dar nu sînt clare. M-a
crescut tata. A făcut din mine un mic socialist
evreu, povestindu-mi despre copii hasmoneeni,
copii de la ţară, copii ai emigranţilor clandestini,
copii din kibuţ. Povestiri despre copii care mor de
foame în India şi despre cei din timpul Revoluţiei
din Octombrie, din Rusia. Cuore a lui Edmondo
de Amicis. Copii răniţi care salvează oraşul. Copii
care îşi împart ultima cojiţă de pîine. Copii exploa-
taţi, alţii care luptă. Cele patru mătuşi, surorile
tatălui meu, erau complet diferite. Un băieţaş
trebuie să fie curat, harnic, să studieze conştiin-
cios ca să-şi facă un loc în societate. Să devină,
de pildă, un tînăr medic care îşi ajută ţara şi
devine şi el cunoscut. Sau un tînăr avocat care
pledează curajos în faţa judecătorilor britanici şi
despre care scrie şi în ziare. In ziua în care s-a
proclamat   independenţa,   tata   şi-a   schimbat
numele din Ganz în Gonen. De fapt sînt Michael
Ganz. Prietenii mei din Holon încă mă mai strigă
Ganz. Dar tu să nu-mi spui astfel, Hannah. Spu-
ne-mi şi mai departe Michael.
Am trecut pe lîngă zidurile cazarmei Schneller.
Cu mulţi ani în urmă, aici fusese un orfelinat
sirian. Numele stîrnea în mine o tristeţe străveche
a cărei cauză nu mi-o puteam explica. Un clopot
îndepărtat   răsuna   undeva   spre   răsărit.   Am
încercat sâ-i număr bătăile. Ne ţineam de braţ.
Mina mea era îngheţată, a lui Michael, caldă.
A remarcat, glumind:
— Mîini reci. inimă caldă.
Apoi i-am spus ;
— Tata avea mîini calde şi inimă caldă. Avea
o prăvălie cu radiouri şi aparate electrice, dar
nu era negustor bun. Mi-1 amintesc spălînd vasele,
încins cu şortul mamei. Ştergea praful, scutura
aşternuturile.  Era expert în pregătirea omle-
telor. Binecuvinta absent luminările de Hanuka.
Lua în serios spusele oricărui pierde-vară. Se
străduia să placă cu orice preţ. Ca şi cum toţi
l-ar fi judecat, iar el, ajuns la capătul puterilor,
era nevoit să treacă cu bine un examen fără sfîrşit
şi să se facă iertat pentru vreo greşeală uitată.
Michael spuse:
— Cel cu care te vei mărita va trebui să fie un
bărbat foarte puternic.
începu să bureze şi se lăsă o ceaţă deasă,
cenuşie. Clădirile păreau imponderabile. în cartie-
rul Mekor Baruch trecu pe lîngă noi o moto-
cicletă şi ne împroşcă. Michael căzuse pe gînduri.
La poarta casei mele m-am ridicat pe vîrfuri ca
să-1 sărut pe obraz. îmi mîngîie uşor fruntea ca
să mi-o usuce. Sfios, buzele lui îmi atinseră
pielea. Mă numi apoi „Fată rece şi frumoasă a
Ierusalimului". I-am spus că-mi place. Dacă i-aş
fi soţie, nu l-aş lăsa să fie atît de slab. în întu-
neric avea aerul unui adolescent fragil. Zîmbi.
Dacă i-aş fi soţie, i-am mai spus, l-aş învăţa să
răspundă cînd e întrebat, în loc să tot zîmbească
de parcă n-ar exista cuvinte. Michael îşi înghiţi
indignarea, privi fix scările şubrede şi spuse:
32
33

— Aş vrea să ne căsătorim. Te rog, nu-mi da
răspunsul imediat.
începură să cadă din nou stropi îngheţaţi de
ploaie. Tremuram. O clipă mă bucură gîndul că
nu ştiam ce vîrstă are Michael. Totuşi din vina
lui începusem să tremur. Nu-1 puteam chema
sus, în cameră, dar ar fi putut să mă invite la el.
După ce ieşisem de la film încercase de două ori
să-mi spună ceva, dar i-am tăiat vorba excla-
mînd:
— Asta-i răsuflată!
Nu-mi aduceam aminte ce încercase să-mi
spună. Bineînţeles că am să-i dau voie să ţină o
pisică. Prezenţa lui mă liniştea atît! De ce omul
cu care mă voi mărita trebuia neapărat să fie
puternic?
6
O săptămînă mai tîrziu am făcut o vizită în
kibuţul Tirat Yaar de pe colinele Ierusalimului.
Michael avea o prietenă, o colegă de clasă,
care se căsătorise cu un băiat din kibuţ. M-a
rugat să-1 însoţesc. Era foarte important pentru
el, mi-a spus, să mă prezinte vechii lui prietene.
Aceasta era o fată înaltă, slabă şi acră. Părul
cenuşiu şi buzele strînse îi dădeau aerul unui
bătrîn înţelept. Doi copii de o vîrstă greu de
definit se înghesuiau într-un colţ al camerei.
Ceva din înfăţişarea mea sau hainele pe care le
purtam îi făcea să izbucnească mereu în hohote
înăbuşite de rîs. Mă simţeam stingherită. Timp
de două ore, Michael a purtat o conversaţie ani-
mată cu prietena lui şi cu soţul ei. Fusesem
uitată după primele trei sau patru fraze politi-
coase. M-au servit cu un ceai călduţ şi biscuiţi
uscaţi. Timp de două ore am fiert de mînie, des-
chizînd şi închizînd încuietoarea servietei lui
Michael. Pentru ce m-a adus aici? De ce am accep-
tat să vin? Cu ce fel de om m-am încurcat?
Muncitor, disciplinat, curat, cinstit şi teribil de
plicticos. Dar glumele lui penibile! ? Cînd n-ai
pic de umor, nu trebuie să te forţezi tot timpul
să fii amuzant. Iar Michael se străduia cît putea
să fie spiritual şi vesel. îşi povesteau întîmplări
serbede despre profesori plicticoşi. Viaţa intimă
a profesorului de gimnastică, Yehiam Peled, îi
34
35

făcu să se strîmbe de ris ca nişte liceeni răutăcioşi.
Se lansară apoi într-o discuţie politică violentă,
legată de întîlmre >. dintre regele Abdullah al
Transiordaniei şi Golda Meir în ajunul izbucnirii
războiului de independenţă. Soţul prietenei bătea
cu pumnul în masă, iar Michael ridicase vocea.
Cînd striga, vocea îi devenea nesigură şi tremură-
toare. Era prima dată cînd îl vedeam în compania
altor oameni. Mă înşelasem în privinţa lui.
Am mers apoi prin întuneric spre şoseaua
principală. Tirat Yaar era legat de şoseaua
Ierusalimului printr-un drum mărginit de chi-
paroşi. Un vînt aprig mă biciuia fără milă. în
lumina amurgului, colinele Ierusalimului păreau
să pună la cale ceva ameninţător. Michael mergea
tăcut alături de mine. Ne simţeam străini unul
faţă de celălalt. îmi amintesc că o clipă am fost
cuprinsă de senzaţia bizară că nu sînt trează,
sau că nu trăiesc in prezent. Parcă mai trecusem
cîndva prin toate acestea. Sau, cu mulţi ani în
urmă, cineva mă prevenise să nu merg pe întu-
neric de-a lungul acestui drum sumbru, alături
de un om rău. Timpul nu mai era o scurgere lină
şi regulată. Se transformase într-o serie de rafale
precipitate. Totul se petrecea în copilărie, sau
într-un vis, sau într-o poveste de groază. Aşa,
deodată, mi se făcu frică de silueta nedesluşită
care mergea în tăcere, alături. Gulerul ridicat al
hainei îi acoperea partea de jos a feţei. Trupul îi
era subţire ca o umbră. Restul trăsăturilor îi
erau ascunse de o şapcă studenţească din piele
neagră, trasă pe ochi. „Cine este omul acesta?
Ce ştii despre el? Nu ţi-e frate, nu ţi-e nici un
fel de rudă, nici măcar prieten vechi, ci doar o
umbră străină,  aici  departe  de  orice  aşezare
omenească, în întuneric, noaptea, tîrziu. Poate are
de gînd să te atace? Poate-i bolnav. Nici o per-
soană de încredere nu ţi-a vorbit despre el. De
ce nu-mi adresează nici un cuvînt? E afundat în
gîndurile lui. De ce m-a adus pînă aici? Ce pune
la cale ? E noapte. Sîntem în afara oraşului. Sînt
singură. Şi el e singur. Poate că tot ce mi-a spus
a fost minciună premeditată. Nu-i student. Nu-1
cheamă Michael Gonen. A evadat dintr-un ospi-
ciu. E periculos. Cînd mi s-au mai întîmplat toate
acestea ? Cineva m-a prevenit de multă vreme că
o să mi se întîmple exact aşa. Ce sînt sunetele
astea prelungi care se aud dinspre cîmpia
cufundată în întuneric? Nu se poate vedea nici
lumina stelelor prin perdeaua de chiparoşi. în
livadă se simte o prezenţă. Dacă ţip, mă aude
oare cineva ? Un străin ce-şi iuţeşte cu grosolănie
paşii, fără să ţină seama de ai mei. Rămîn puţin
în urmă, în mod deliberat. Nici nu observă. îmi
clănţănesc dinţii de frig şi de frică; vîntul iernii
urlă şi muşcă. Silueta tăcută nu-mi aparţine.
S-a îndepărtat, s-a închis în sine ca şi cum eu
n-aş fi decît o născocire a gîndurilor lui, care nu
există în realitate. Şi totuşi, exist, Michael. Mi-e
frig. Nu m-a auzit. Poate n-am vorbit tare."
— Mi-e frig şi nu pot fugi aşa iute, am strigat
cu toate forţele mele.
Ca şi cum l-aş fi tulburat din gîndurile lui,
mi-a aruncat răspunsul:
— Nu mai e mult. Aproape am ajuns la staţia
de autobuz. Ai răbdare.
Cînd termină de vorbit, dispăru din nou în
adîncurile paltonului său larg. Mi se puse un nod
în gît şi ochii mi se umplură de lacrimi. Mă sim-
ţeam insultată, umilită. înspăimîntată. Doream
36
37

să-1 ţin de mînă. Nu-i cunoşteam decît mîna. Pe
el nu-1 cunoşteam. Deloc.
Vîntul rece le vorbea chiparoşilor într-o limbă
calmă, dar ameninţătoare. Nu exista fericire pe
lume. Nici în chiparoşi, nici în poteca prăfuită,
nici în dealurile negre din jur.
— Michael, am încercat să-i vorbesc disperată.
Michael, săptămîna trecută mi-ai spus că îţi place
cuvîntul „gleznă". Răspunde-mi, pentru numele
lui Dumnezeu, îţi dai seama că pantofii îmi sînt
plini de apă? Că mă dor gleznele de parcă aş umbla
desculţă într-un cîmp cu mărăcini ? Spune-mi
cine-i de vină?
Michael se întoarse brusc spre mine,
înspăimîntîndu-mă. Mă privi zăpăcit. Apoi îşi
alătură obrazul ud de faţa mea şi-şi lipi buzele
de gîtul meu ca un copil care suge. Tremura.
Obrazul îi era rece şi umed. Nu mai era bine ras
de data aceasta. Ii simţeam pe pielea gîtului
fiecare ţep din barbă. îmi plăcea să simt stofa
aspră a paltonului. O stofă ca un val liniştit de
căldură. îşi descheie haina şi mă lipi de el. Acum
eram împreună. îi respiram mirosul. îl simţeam
foarte viu. Pe mine de asemenea. Nu mai eram
o nălucire a gîndurilor lui, iar el nu mai era doar
o spaimă în inima mea. Eram reali. îi sorbeam
respiraţia panicată. Mă desfătam cu ea.
— Eşti al meu, i-am şoptit. Nu mai fugi departe
de mine.
Cu buzele i-am atins fruntea, iar degetele lui
îmi găsiră ceafa. Atingerea lui era atentă şi deli-
cată. Mi-am amintit de linguriţa cu care se jucase
la bufetul universităţii, linguriţa căreia îi făcea
plăcere să fie atinsă de el. Dacă Michael ar fi
fost om rău şi degetele lui ar fi fost rele.
Cu vreo două săptămîni înainte de căsătorie
m-am dus cu Michael să-i vizităm pe tatăl lui şi
pe mătuşile din Holon şi pe mama şi familia
fratelui meu din kibuţul Nof Harim.
Tatăl lui Michael locuia într-un apartament
de două camere mic şi întunecos, dintr-un cartier
muncitoresc. în seara în care l-am vizitat era o
pană de curent: Yezekel Gonen mi se prezentă
la lumina unei lămpi cu gaz care fumega. Era
răcit şi nu a vrut să mă sărute ca să nu mă
molipsesc, tocmai în preajma nunţii. Era îmbră-
cat într-un halat gros şi arăta tras la faţă. îmi
spuse că îmi încredinţează o povară foarte pre-
ţioasă - pe Michael al lui. Se simţi apoi stînjenit
şi regretă cele spuse. încercă să mă facă să cred
că a vrut doar să glumească. îngrijorat, timid,
bătrînul enumera toate bolile pe care le avusese
Michael în copilărie. Insistă asupra unei anghine
care îi pusese viaţa în pericol pe la zece ani. La
sfîrşit sublinie faptul că de la paisprezece ani
Michael nu mai suferise de nimic. în concluzie
se putea spune că Michael al nostru, deşi nu arată
prea voinic, se bucura de o sănătate deplină.
îmi veni în minte că tata, cînd încerca să
vîndă un radio la mîna a doua, vorbea clientului
pe acelaşi ton: deschis, sincer, amical, deşi rezer-
vat şi străduindu-se să placă.
în timp ce cu mine discuta foarte curtenitor,
Yezekel Gonen abia dacă schimbă cîteva cuvinte
38
39

cu fiul său. îi comunica doar că fusese surprins
să primească scrisoarea care îi aducea vestea. Ii
părea rău că nu ne poate face un ceai sau o
cafea, curentul electric fiind tăiat, iar el neavînd
o plită cu gaz şi nici măcar un reşou. Pe cind
trăia Tova, Dumnezeu s-o odihnească, - Tova era
mama lui Michael -, dacă ea ar fi avut fericirea
să trăiască aceste clipe, atmosfera ar fi fost mai
sărbătorească. Tova fusese o femeie excepţională.
Nu voia să vorbim despre ea acum, de ce să
amesteci tristeţea cu bucuria? Dar într-o zi îmi
va spune o poveste foarte tristă.
— Ce-aş putea să vă ofer, totuşi? A, ciocolată.
Agitat de parcă ar fi fost învinuit că şi-a negli-
jat datoria, Yezekel Gonen scotoci într-o comodă
cu sertare şi dădu la iveală o cutie veche de
ciocolată, învelită încă în hîrtie de cadouri.
— Serviţi-vă ! Serviţi-vă, scumpii mei copii!
Vă rog. Iartă-mă, dar nu am înţeles bine ce studiezi
la universitate. A,  da, bineînţeles.  Literatura
ebraică. Am să-mi amintesc de acum înainte. Cu
profesorul Klausner? Ei, da! Klausner e o mare
personalitate, chiar dacă nu aprobă Mişcarea
muncitorească. Am pe undeva volumul său Istoria
celui de-al doilea Templu. Am să-1 găsesc ime-
diat şi am să ţi-1 arăt. De fapt mi-ar plăcea să ţi-l
dăruiesc. Iţi va fi mai de folos decît îmi este mie.
Tu ai viaţa în faţă, a mea a rămas în urmă.
Nu-mi va fi uşor să-1 găsesc pe întuneric, dar ce
nu fac eu pentru nora mea?
In timp ce Yezekel Gonen, răsuflînd din greu,
căuta cartea în raftul de jos al bibliotecii, sosiră
trei dintre cele patru mătuşi. Fuseseră şi ele
invitate să mă cunoască. Zăpăceala provocată de
pana de curent le făcuse să întîrzie şi nu reuşiseră
s-o găsească pe tanti Gitta ca să o aducă şi pe ea.
Aşa se explica faptul că nu erau decît trei. în
onoarea mea, in cinstea evenimentului, luaseră
un taxi tot drumul de la Tel Aviv la Holon, ca să
sosească la timp. Pe tot traseul fusese întuneric
beznă.
Mătuşile mă tratară cu o simpatie uşor exage-
rată, de parcă, deşi înţelegeau ce pun la cale, mă
iertau. Erau încîntate să mă cunoască. Michael
le scrisese lucruri atît de frumoase despre mine.
Ce bucurie să vadă cu ochii lor că nu a exagerat.
Mătuşa Leah are un prieten la Ierusalim, un
domn Kadishman, om cultivat şi cu influenţă,
care la cererea ei a şi cules informaţii despre
familia mea. Deci mătuşile, toate patru, ştiu că
vin dintr-o familie onorabilă.
Tanti Jenia a dorit să stăm puţin de vorbă
între patru ochi.
— Iartă-mă, ştiu că nu-i frumos să şuşoteşti
cînd eşti în societate, dar fiindcă sîntem în familie
politeţea mai poate fi neglijată uneori. De acum
înainte faci şi tu parte din familie, nu-i aşa?
Ne-am retras în cealaltă cameră şi ne-am aşe-
zat pe întuneric pe patul tare al lui Yezekel
Gonen. Mătuşa Jenia a aprins o lanternă de
parcă am fi fost singure, noaptea, afară pe cîmp.
La fiecare mişcare umbrele noastre executau un
dans sălbatic pe peretele din faţă, căci lanterna îi
tremura în mînă. îmi trecu prin cap gîndul trăsnit
că tanti Jenia îmi va cere să mă dezbrac. Poate
unde îmi spusese Michael că e medic pediatru.
începu să vorbească pe un ton afectuos şi
ferm.
— Situaţia materială a lui Yezekel, adică tatăl
lui Michael, nu-i cine ştie ce bună. La drept
vorbind, nu-i bună deloc. Yezekel nu-i decît un
mic funcţionar. N-are rost să-i explic unei fete
40
41

deştepte ca tine ce înseamnă să fii mic funcţionar.
Cea mai mare parte a salariului se duce pe edu-
caţia lui Michael. N-am să încep nici să-ţi spun
ce sacrificiu înseamnă asta. Iar Michael nu are
de gînd să se lase de studii. Trebuie să te previn
într-un mod clar şi definitiv că familia nu va
consimţi nici într-un caz ca el să-şi întrerupă
studiile. Nici nu poate fi vorba de aşa ceva. Am
discutat toate acestea cu surorile mele venind
încoace, în taxi. Ne-am propus să facem un mare
efort şi să vă dăm fiecare dintre noi, să zicem,
cinci sute de lire. Poate ceva mai mult sau ceva
mai puţin. Sînt sigură că va contribui şi mătuşa
Gitta, deşi nu a putut fi aici în seara asta. Nu,
nu-i nevoie să-mi mulţumeşti. Avem un spirit de
familie foarte dezvoltat, dacă pot să mă exprim
astfel. Sîntem foarte uniţi. Cînd Michael va
deveni profesor ne veţi putea restitui banii, ha,
ha, ha ! Asta nu are importanţă. Principalul este
că nici cu aceşti bani nu vă veţi putea întemeia
un cămin. Preţurile cresc într-un mod înspăimîn-
tător. Banii îşi pierd zilnic valoarea. Ceea ce
vreau să te întreb este, sînteţi ferm hotârîţi să
vă căsătoriţi în martie ? N-aţi mai putea amîna
puţin? Şi permite-mi să-ţi mai pun o întrebare.
Aşa, deschis, ca între rude. S-a petrecut ceva
care să vă împiedice să amînaţi data căsătoriei ?
Nu? Atunci de ce graba asta? Trebuie să ştii că
eu am fost logodită timp de şase ani, la Kovno,
înainte de a mă căsători cu primul meu soţ. Şase
ani! îmi dau seama că în vremea de astăzi nu
poate fi vorba de o logodnă aşa de lungă. Dar ce
ai spune de un an? Nu? Hotărît nu? Fie şi aşa.
Totuşi nu-mi vine să cred că reuşeşti să pui prea
mult deoparte din banii cîştigaţi la grădiniţă.
Vor  fi   cheltuieli  pentru   gospodărie   şi   altele
pentru studii. Trebuie să-ţi dai seama de un
lucru, că dificultăţile materiale, la începutul unei
căsnicii, pot distruge cu uşurinţă menajul unei
ţinere perechi. Vorbesc din experienţă. Am să-ţi
povestesc cîndva o întîmplare şocantă. Dă-mi
voie să-ţi vorbesc deschis, ca medic. Recunosc că
pentru o lună, două, jumătate de an, viaţa sexuală
va fi mai presus de toate celelalte. Dar ce se va
întîmpla după aceea? Eşti inteligentă şi te rog
să reflectezi serios la întrebarea asta. Mi s-a spus
că familia ta locuieşte într-un kibuţ. Ce spui?
Tatăl tău ţi-a lăsat prin testament trei mii de
lire pe care îi vei moşteni în ziua nunţii. Asta-i
o veste bună. Foarte bună. Vezi, Hannele, Michael
a uitat să menţioneze acest lucru în scrisoare.
De altfel e ştiut că Michael trăieşte cu capul în
nori. Oricît ar fi de genial în domeniul ştiinţific,
cînd e vorba de viaţa reală este tot copil. Deci
rămîne hotărît pentru luna martie? Fie şi mar-
tie. Nu-i bine ca bătrînii să-şi impună punctul de
vedere în viaţa celor tineri. Viaţa voastră e înainte,
noi am lăsat-o în urmă. Fiecare generaţie să
înveţe din propriile ei greşeli. Vă doresc noroc.
Şi încă un lucru: dacă vreodată ai nevoie de un
ajutor sau un sfat, să vii la mine negreşit. Am
mai multă experienţă decît zece femei obişnuite
la un loc. Şi acum să ne întoarcem la ceilalţi.
Mazeltov, Yezekel. Mazeltov, Misa. Vă urez la toţi
fericire şi sănătate.
în kibuţul Nof Harim din Galileea, Emanuel îl
primi pe Michael cu o îmbrăţişare de urs şi cîteva
palme entuziaste pe spate, de parcă şi-ar fi regă-
sit un frate pierdut de multă vreme. în cursul
unei plimbări scurte de douăzeci de minute, îi
arătă toată ferma.
42
43

— Ai luptat în Palm^ch? Nu? Ei şi ce? N-are
importanţă. Şi ceilalţi au făcut treabă bună.
Mai în serios, mai în glumă, ne-a îndemnat să
ne mutăm şi noi la Nof Harim. Ce-i rău în asta ?
Şi aici un tînăr inteligent se poate face util şi
poate găsi satisfacţii ca la Ierusalim.
— Mi-am dat dintr-o privire seama că nu eşti
chiar un leu furios. Din punct de vedere fizic
vreau să zic. Ei şi ce-i cu asta? Doar nu sîntem
aici echipă de fotbal. Ai putea lucra la crescătoria
de pui sau chiar în birou. Rinele, Rinele, du-te
şi adu sticla de coniac pe care am cîştigat-o la
tombola petrecerii de Purim. Hai, grăbeşte-te,
avem un cumnat nou, bun şi drăguţ. Dar cu tine
ce-i Hannuşca? De ce nu spui nimic? Fata asta
se mărită şi ai zice, văzîndu-i mutra, că tocmai
a rămas văduvă. Michael, băiete, ai auzit de ce s-a
dizolvat Palmach-ul? Stai liniştit, nu-ţi bate capul,
voiam să ştiu dacă ai aflat ultimul banc. Nu?
Sînteţi rămaşi în urmă, voi ăştia din Ierusalim.
Stai să ţi-1 spun.
Şi, în cele din urmă, mama.
Mama a plîns vorbind cu Michael. I-a povestit
într-o ebraică stîlcită despre moartea tatei. Cuvin-
tele îi erau întrerupte de suspine. Şi-a cerut apoi
voie să-1 măsoare. Să-1 măsoare pe Michael? Da,
să-1 măsoare. Dorea să-i împletească un pulover
alb. Va face tot posibilul să fie gata pînă la nuntă.
Are haine negre? N-ar vrea să poarte la cere-
monie hainele bietului Josef ? Nu i-ar veni greu
să le transforme ca să-i vină bine. Nu-i mult de
lucru. Nu sînt nici prea mari, nici prea mici.
Insistă. Din motive sentimentale. Era unicul dar
pe care i-1 poate face.
Cu un accent pronunţat rusesc, mama repetă
neobosită ca şi cum ar fi aşteptat cu disperare o
confirmare.
— Hannele e fată bună. Fată foarte bună. A
suferit mult. Tu trebuie să ştii asta. Şi, nu ştiu
cum să-ţi spun. E fată bună. Ţine mine!
44
45

8
Răposatul meu tată spunea uneori: „Oamenii
simpli nu sînt în stare să ducă la capăt o min-
ciună, înşelăciunea se dă singură de gol, E ca o
pătură prea scurtă. Dacă încerci să-ţi acoperi
picioarele, rămîne capul descoperit şi dacă îţi
acoperi capul, ies picioarele afară. Omul folo-
seşte o scuză bine ticluită ca să ascundă ceva şi
nu-şi dă seama că scuza însăşi dezvăluie un adevăr
supărător. Adevărul curat, pe de altă parte e un
complet distructiv şi nu duce nicăieri. Ce pot
deci face oamenii simpli ? Să privească şi să tacă.
Asta-i tot ce putem face. Să privim în tăcere".
Cu zece zile înaintea nunţii am închiriat un
vechi apartament de două camere în cartierul
Mekor Baruch, din nord-vestul Ierusalimului.
Populaţia din acest cartier era formată, în 1950,
cu excepţia familiilor bigote, din mici funcţionari
de prin ministere, de la Agenţia Evreiască sau
Banca Anglo-Palestiniană, din negustori de tex-
tile şi casieri de cinematograf. Era de pe atunci
un cartier în declin. Ierusalimul modern se întinde
spre sud şi sud-vest. Apartamentul nostru era
destul de mohorît, cu instalaţii sanitare demo-
date, dar camerele aveau plafon înalt, ceea ce pe
mine mă atrăgea. Am plănuit să zugrăvim pereţii
în culori deschise şi să creştem plante în ghiveci.
Nu ştiam pe atunci că plantelor de acest fel nu
le merge bine în Ierusalim, poate din cauza
cantităţii mari de rugină şi de purificatori chimici
din apa de la robinet.
Timpul liber ni-1 petreceam hoinărind prin
Ierusalim şi cumpărînd obiectele strict necesare :
mobila de bază, cîteva articole pentru bucătărie,
perii, mături şi ceva îmbrăcăminte. Am avut
surpriza sa constat că Michael ştia să se toc-
mească fără sâ-şi piardă demnitatea. Nu l-am
văzut niciodată înfuriindu-se. Eram mîndră de
el. Prietena mea cea mai bună, Hadassa, care
tocmai se căsătorise cu un tînăr economist foarte
promiţător, îşi exprimase părerea despre Michael
în următoarele cuvinte:
— Un băiat modest şi inteligent. Poate că nu
străluceşte, dar e băiat de nădejde.
Nişte vechi prieteni de familie ai părinţilor mei,
stabiliţi de mult timp în Ierusalim, spuneau:
— Face impresie bună.
Mergeam braţ la braţ. încercam să descifrez
frazele pe care Michael le trezea în mintea fiecă-
rei cunoştinţe noi. Vorbea puţin. Avea privirea
ageră. Era amabil şi reţinut. Lumea spunea:
— Geologie? N-aş fi crezut. Mă aşteptam să
fie student la umanioare.
Seara ne duceam în camera închiriată de
Michael în Musrara, unde depozitam pentru
moment cumpărăturile. îmi petreceam mai toate
serile brodind flori pe feţe de pernă. Iar pe cearşa-
furile noi brodam numele nostru: Gonen. Mă
pricepeam să brodez.
Mă aşezam în fotoliul pe care îl cumpărasem
pentru balconul apartamentului nostru. Michael
stătea la birou adîncit într-o lucrare de geomor-
fologie. Muncea din greu să o termine ca să o
46
47

poată preda înaintea nunţii. îşi luase angaja-
mentul să reuşească. La lumina lămpii îi vedeam
obrazul lung, smead, slab şi părul tuns scurt.
Uneori îmi spuneam că seamănă cu un elev din
internatul unei şcoli religioase sau cu unul dintre
băieţii din orfelinatul Diskin, pe care îl priveam
traversînd strada noastră în drum spre gară, pe
vremea cînd eram copil. Erau raşi în cap şi mer-
geau doi cîte doi, ţinîndu-se de mînă. Păreau
trişti şi resemnaţi. Dar dincolo de resemnarea
aparentă, simţeam cum se ascunde violenţa.
Michael începuse din nou să se radă neatent.
Sub bărbie i se vedeau ţepi negri. îşi pierduse
briciul cel nou? Nu! Recunoscu şi el că mă min-
ţise în seara cînd ne întîlniserăm pentru a doua
oară. Nu-şi cumpărase nici un brici nou. Se băr-
bierise doar mai cu grijă, ca să-mi facă plăcere.
Ce-1 făcuse să mă mintă? îl pusesem în încur-
cătură. De ce şi-a reluat obiceiul de a se rade o
dată la două zile? Pentru că acum nu se mai
simţea stingherit în prezenţa mea.
— Nu pot să sufăr să mă rad. Dacă aş fi artist
şi nu geolog, m-aş gîndi să-mi las barbă.
Am încercat să mi-1 imaginez cu barbă şi m-a
pufnit rîsul.
— Ce găseşti aşa comic?
— Te simţi jignit?
— Nu mă simt jignit. Nici vorbă.
— Atunci de ce te uiţi aşa la mine?
— Pentru că am reuşit în sfîrşit să te fac să
rîzi. De nenumărate ori m-am străduit să te fac
să rîzi şi a fost zadarnic. Şi acum, fără să vreau,
am reuşit. Sînt fericit.
Ochii lui Michael sînt cenuşii. Cînd surîde, îi
tremură colţurile gurii. E cenuşiu şi rezervat
Michael al meu.
Din două în două ore, îi făceam cîte un ceai
cu lămîie, aşa cum îi plăcea. Vorbeam rar deoa-
rece nu voiam să-1 întrerup de la lucru. îmi plăcea
cuvîntul geomorfologie. O dată m-am dus tiptil,
în picioarele goale, în spatele lui. Aplecat deasu-
pra lucrării, Michael nu ştia că sînt acolo. Peste
umărul lui, am reuşit să citesc cîteva fraze. Cali-
grafia îi era clară şi rotundă ca a unei şcolăriţe
silitoare. Dar cuvintele m-au făcut să mă cutre-
mur : „Extracţia zăcămintelor minerale. Forţe
vulcanice exercitînd presiune spre exterior. Lavă
solidificată. Bazalt. Curenţi consecvenţi şi sub-
secvenţi. Proces morfotectonic care a început în
urmă cu mii de ani şi mai continuă încă. Dez-
integrare treptată. Dezintegrare bruscă. Mişcări
seismice atît de slabe, încît pot fi detectate numai
cu instrumentele cele mai sensibile".
Din nou m-au tulburat aceste cuvinte. Mi se
transmitea un mesaj cifrat. Viaţa mea depindea
de el. Şi eu nu aveam cheia.
M-am reîntors în fotoliul meu şi mi-am con-
tinuat brodatul.
Michael înălţă capul şi spuse:
—■ N-am mai întîlnit o fată ca tine!
Adăugă apoi grăbit, ca să nu i-o iau înainte:
— Ce declaraţie răsuflată !
îmi place să menţionez că pînă în noaptea
nunţii nu m-am dăruit lui Michael.
Cu cîteva luni înainte de moarte, tata m-a
chemat la el în cameră, închizînd uşa în urma
noastră. Faţa îi era de pe atunci răvăşită de
boală. Obrajii supţi, pielea uscată şi galbenă. Nu
privea spre mine, ci spre covorul întins în faţa lui,
pe duşumea, de parcă ar fi citit acolo cuvintele pe
48
49

care urma să mi ie spună. Dorea să mă prevină
că există bărbaţi ticăloşi care ademenesc femeile
cu vorbe dulci şi apoi le lasă pradă destinului.
Aveam vreo treisprezece ani. Tot ce-mi spunea
auzisem şi mai Înainte din gura vreunor fete
care chicoteau sau a unor băieţi plini de coşuri.
Dar tata rostea cuvintele nu ca pe o glumă, ci cu
o notă de tristeţe potolită. îşi formula afirmaţiile
de parcă însăşi existenţa a două sexe diferite era
cauza unei dezordini care sporea suferinţa în
lume, şi oamenii ar trebui să facă totul ca să
atenueze rezultatele acestei dezordini. Sfîrşind
ce avea de spus, mâ sfătui să mă gândesc la el în
momentele grele, căci astfel voi evita poate o
hotărîre greşită.
Nu cred să fi fost acesta adevăratul motiv
pentru care nu m-am dăruit lui Michael pînă în
noaptea nunţii. Nu vreau să amintesc aici ade-
văratul motiv. Oamenii ar trebui să fie prudenţi
cînd pronunţă cuvîntul „motiv". Cine mi-a spus
aceasta? Păi, chiar Michael. Cînd îşi trecea bra-
ţele în jurul umerilor mei, îl simţeam puternic şi
rezervat. Era poate şi el timid, ca şi mine. Nu mă
ruga niciodată prin cuvinte. Degetele lui cereau,
dar fără să insiste, işi plimba degetele încet, în
lungul spatelui meu. Apoi îşi retrăgea mîna şi
privea întîi la degete, apoi la mine, la mine şi iar
la degete, de parcă le compara atent între ele.
Michael al meu.
într-o seară, înainte de a pleca de la Michael ca
să mă întorc în camera mea (mai aveam de locuit
mai puţin de o săptămînă la familia Tarnopoler,
în Achvah), am spus :
— Sînt sigură, Michael, că ai fi surprins să
afli că ştiu cîte ceva despre curenţii consecvenţi
50
şi subsecvenţi, ceva ce nici tu nu ştii. Dacă eşti
băiat cuminte, într-o zi am să-ţi spun şi ţie.
I-am zbîrlit apoi părul cu mîna: adevărat arici.
La ce făceam aluzie, nici eu n-aş putea spune.
Cu vreo două nopţi înainte de nuntă, am avut
un vis înfricoşător. Eram împreună cu Michael
la Ierihon. Făceam cumpărături într-o piaţă care
se afla printre şiruri de colibe joase de lut. (în
1938 tata, fratele meu şi cu mine am făcut o
excursie la ierihon, în timpul sărbătorii Sucot.
Ne-am dus cu un autobuz arab. Aveam opt ani.
N-am uitat ziua aceea, deoarece aniversarea mea
este tocmai de Sucot.)
în vis, am cumpărat împreună cu Michael un
covor, cîteva perne pe care să stăm jos şi un
divan. Michael nu era de acord cu cumpărăturile
alese de mine, dar le plătea în tăcere. Tîrgul din
Ierihon era pestriţ şi gălăgios. Lumea striga în
gura mare. Treceam liniştită prin mulţime, îmbră-
cată într-o fustă sport. Pe cer strălucea un soare
teribil, orbitor, aşa cum văzusem într-un tablou
de Van Gogh. Apoi un jeep al armatei se opri
lîngă noi. Un ofiţer britanic, mic de statură şi
elegant, sări din maşină şi-1 bătu pe Michael pe
umăr. Michael se întoarse brusc, se scutură violent
şi o rupse la fugă, răsturnînd tejghelele din calea
lui şi dispărind prin mulţime. Rămăsesem singură.
Femeile ţipau. Doi bărbaţi apărură şi mă luară
pe sus. Erau înfăşuraţi în veşminte lungi. Nu li
se vedeau decît ochii, asemenea unor cărbuni
aprinşi. Mă strîngeau brutal şi mă durea. Mă
tîrîră pe străzi şerpuite pînă la o periferie care
amintea cartierul abisinienilor din partea de est
a noului Ierusalim. Mă împinseră în jos pe nişte
trepte, într-un beci luminat de o lampă de gaz
murdară.  Becruî  era -rî&gr^u.  Mă  aruncară  la
f
 ^
ty
 51

pămînt. Mirosea a mucegai. Aerul era stătut. De
afară se auzea înăbuşit un lătrat furios de cîine.
Brusc, gemenii îşi aruncară mantiile. Eram toţi
trei de aceeaşi vîrstă. Casa lor se afla peste drum
de casa noastră, dincolo de un teren viran, între
Katamon şi Kiryat Shmuel. Curtea lor era
împrejmuită de casa construită jur-împrejurul
ei. Pe pereţi creştea viţă. Zidurile erau dintr-o
piatră roşiatică populară printre arabii bogaţi
din cartierele de sud ale Ierusalimului.
Mi-era teamă de gemeni. îşi băteau joc de mine.
Aveau dinţii foarte albi. Erau întunecaţi şi supli.
O pereche de lupi puternici, cenuşii. Am încercat
să strig, „Michael, Michael!" Dar nu aveam voce.
Eram mută.  Un val  de  întuneric  se  aruncă
asupra mea. întunericul voia ca Michael să mă
salveze numai la capătul suferinţei şi al plăcerii.
Gemenii nu dădeau nici un semn că şi-ar aminti
de copilăria noastră. Doar rîdeau. Săreau în sus
şi în jos pe pardoseala beciului de parcă le-ar fi
fost frig. Dar aerul nu era rece. Săreau împinşi
ca de un resort, de energia lor clocotitoare. Erau
efervescenţi. Nu-mi puteam stăpîni un rîs ner-
vos, isteric. Aziz era puţin mai înalt decît fratele
său şi ceva mai negru. Fugi pe lîngă mine şi
deschise o uşă pe care nu o observasem. Arăta
spre uşă, înclinîndu-se ca un chelner. Eram liberă.
Puteam să plec. Acesta a fost momentul cel mai
îngrozitor. Aş fi putut să plec, dar n-am făcut-o.
Atunci Halii scoase un geamăt slab, tremurător,
închise şi ferecă uşa. Aziz scoase din faldurile
mantiei un cuţit lung sclipitor. (Era cuţitul de
pîine pe care îl cumpărasem împreună cu Michael
cu o zi în urmă, în magazinul lui Schwartz.)
Ochii îi străluceau. Căzu în patru labe. Ochii îi
aruncau   văpăi.   Albul   ochilor   era   tulbure   şi
52
injectat. M-am retras lîngă peretele beciului.
Peretele era murdar. O mîzgă lipicioasă şi scîr-
boasă îmi pătrundea prin haine, lipindu-mi-se
de piele. Cu ultimele forţe, am ţipat.
A doua zi, dimineaţa, doamna Tarnopoler, gazda
mea, intră în cameră să-mi spună că am strigat
prin somn. Dacă domnişoara Greenbaum ţipă în
somn cu două nopţi înainte de nuntă, e semn
sigur de nenorocire. In vis ni se arată ceea ce
trebuie să facem şi ceea ce ne este interzis. In
vis sîntem puşi să plătim pentru toate faptele
noastre rele, îmi spuse doamna Tarnopoler. Dacă
mi-ar fi mamă, - trebuia să-mi spună şi asta
chiar dacă m-aş supăra pe ea - nu mi-ar fi îngă-
duit să mă căsătoresc aşa deodată cu cineva pe
care întîmplător îl cunoscusem pe stradă. Aş fi
putut să întîlnesc un om complet diferit, sau să
nu întîlnesc pe nimeni. Unde te poate duce aşa
ceva? La nenorocire.
— Voi, ăştia, vă căsătoriţi aşa, cît ai bate din
palme, ca la jocurile de Purim. Eu m-am măritat
prin intermediul unei peţitoare, care ştia cum să
aducă la îndeplinire cele scrise în stele, căci cunoş-
tea bine ambele familii şi examinase cu băgare
de seamă din ce-i făcut mirele şi din ce-i făcută
mireasa. La urma urmelor, eşti ceea ce este fami-
lia ta. Părinţii, bunicii, mătuşile şi unchii, fraţii
şi surorile sînt ceea ce este apa pentru o fîntînă.
La noapte, înainte să te culci, am să-ţi fac un
ceai de mentă. E un leac bun pentru un suflet
tulburat. Duşmanii cei mai răi să aibă parte de
asemenea vis înainte de nuntă! Toate astea se
întîmplă, domnişoară Greenbaum, pentru că voi
tinerii vă căsătoriţi ca idolatrii din Biblie: o
fecioară se întîlneşte cu un străin şi, fără să ştie
53

din ce-i făcut, se înţelege cu el să fixeze data
nunţii, ca şi cum oamenii ar fi singuri pe lume.
Pronunţînd cuvîntul „fecioară" doamna
Tarnopoler schiţă un zîmbet sceptic. Nu am răs-
puns nimic.
9
54
Ne-am căsătorit la mijlocul lunii martie.
Ceremonia s-a desfăşurat pe terasa de pe acope-
rişul vechiului Rabinat din bulevardul Iaffa, din
faţa librăriei de cărţi străine a lui Steimatski,
sub un cer mohorît, de un cenuşiu deschis, presă-
rat cu nori de un cenuşiu mai închis.
Atît Michael, cit şi tatăl său purtau haine negre,
cu batistă albă în buzunarul de la piept. Semă-
nau aşa de mult între ei, îneît de două ori i-am
confundat chemîndu-1 pe soţul meu Yezekel.
Michael sparse paharul tradiţional cu o lovitură
brutală de picior. Spărgîndu-se, paharul scoase un
zgomot sec. Un murmur slab trecu printre cei pre-
zenţi. Mătuşa Leah plîngea. Mama plîngea şi ea.
Fratele meu Emanuel uitase să-şi aducă o
yarmulkă. îşi acoperise părul zbîrlit cu o batistă
în carouri. Cumnata mea Rina mă sprijinea cu
o mină fermă, de parcă urma să leşin brusc.
N-am uitat nici un amănunt.
Seara a avut loc o petrecere într-una dintre
sălile de conferinţă ale mănăstirii Ratisbone. în
urmă cu zece ani, cînd ne-am căsătorit, cele mai
multe dintre universităţi erau deschise în diverse
mănăstiri creştine. In urma războiului de inde-
pendenţă, clădirile universităţii de pe muntele
Scopus fuseseră tăiate de la reţelele de alimentare
ale oraşului. Vremurile erau încă foarte nesigure.
55

Sala în care a avut loc nunta era înaltă şi
veche, iar tavanul afumat. Pictura cu care fusese
decorat se cojea şi, în multe locuri, era ştearsă.
Am reuşit cu greutate să disting anumite scene
din viaţa lui Hristos, de la naştere pînă la cruci-
ficare. Mi-am întors privirea de la tavan.
Mama purta o rochie neagră, rochia pe care
şi-o făcuse singură după moartea tatălui meu, în
1943. De data aceasta îşi prinsese pe piept o
broşa de aramă, ca să facă distincţie între durere
şi bucurie. Colierul greu pe care îl purta mama
mea sclipea în lumina candelabrelor antice.
Veniseră vreo treizeci, patruzeci de studenţi,
cei mai mulţi de la Geologie, dar şi cîţiva din
anul întîi de la Litere. Prietena mea cea mai
bună, Hadassa, venise cu tînărul ei soţ şi-mi
dărui o reproducere a unei picturi la modă, repre-
zentînd o bătrînă iemenită. Cîţiva prieteni de-ai
tatei făcuseră o colectă între dînşii, ca să ne ofere
un cec. Fratele meu Emanuel, venit împreună
cu şapte tineri de la kibuţ, mi-a dăruit un vas
aurit. Emanuel şi prietenii săi îşi dădeau toată
silinţa să fie ei sufletul petrecerii, dar prezenţa
studenţilor îi cam stingherea.
Doi dintre tinerii geologi s-au ridicat şi au
citit un dialog lung şi plictisitor, bazat pe cono-
taţiile sexuale ale diferitelor straturi geologice.
Lectura era plină de aluzii grosolane, cu duble
înţelesuri. încercau să ne distreze.
Sara Zeldin de la grădiniţa de copii, bătrînă
şi ridată, ne dărui un serviciu de ceai. Pe fiecare
piesă era pictată o pereche de îndrăgostiţi îmbră-
caţi în albastru, iar bordura era aurită. O îmbră-
ţişa pe mama şi apoi se sărutară. îşi vorbeau în
idiş, clătinînd tot timpul din cap.
Cele patru mătuşi ale lui Michael, surorile
tatălui său, se instalaseră în jurul unei mese
încărcate de tartine şi vorbeau aferate despre
mine. Nu se oboseau să coboare vocea. Nu le
eram simpatică. Michael fusese întotdeauna
disciplinat şi cu scaun la cap şi, iată-1 acum
însurîndu-se în graba mare, fapt care ar fi putut
stîrni tot felul de bîrfe. Mătuşa Jenia fusese
logodită timp de şase ani la Kovno. Şase ani a
aşteptat pînă să se căsătorească cu primul ei soţ.
Amănuntele bîrfelor provocate de graba noastră
fură discutate în limba poloneză.
Fratele meu şi prietenii lui din kibuţ băură
prea mult. Deveniră gălăgioşi. Cîntau în gura
mare o variantă fără perdea a unui cunoscut
cîntec de petrecere. Glumiră cu fetele pînă cînd
rîsetele au degenerat în chiote. O studentă la
Geologie, Yardena, cu părul auriu şi rochia aco-
perită cu paiete argintii, se descălţă şi începu să
execute de una singură un dans spaniol dez-
lănţuit. Toţi oaspeţii o acompaniau, bătînd din
palme. Fratele meu Emanuel sparse o sticlă cu
suc de portocale în onoarea ei. Urcată pe un
scaun, cu un pahar de lichior în mînă, Yardena
cîntă un bine cunoscut cîntec american despre o
dragoste nefericită.
A mai avut loc un incident pe care vreau să-1
amintesc: spre sfîrşitul petrecerii, soţul meu
încercă să mă sărute pe ceafă, luîndu-mă prin
surprindere. Ideea îi fusese probabil sugerată de
colegi. Tocmai atunci ţineam un pahar plin cu
vin, pe care mi-1 dăduse fratele meu. Cînd buzele
lui Michael mi-au atins ceafa, am tresărit foarte
tare şi vinul s-a vărsat pe rochia mea albă de
mireasă. O parte din vin a ajuns şi pe taiorul
maro al mătuşii Jenia. Are oare vreo importanţă
acest amănunt ? De cînd proprietara mea, doamna
Tarnopoler, mi-a făcut preziceri pentru că mă
56
57

auzise noaptea ţipînd în somn, fusesem obsedată
de semne şi prevestiri. întocmai ca şi tata. Tata
era mereu atent. Trecea prin viaţă de parcă ar
fi fost un curs introductiv, în care se învaţă o
lecţie şi se adună experienţă.
10
La sfîrşitul săptămînii, profesorul meu a venit
să mă felicite. Scena s-a petrecut în holul
colegiului Terra Sancta, în pauza cursului său
săptămînal despre Abraham Mapu.
— Doamnă... Da, doamnă Gonen, tocmai am
auzit vestea cea bună şi mă grăbesc să vă felicit.
Vă urez un cămin care să fie pe de-a-ntregul
evreiesc şi luminat. Cu aceasta cred că v-am
dorit toată fericirea posibilă. Pot să vă întreb
care este specialitatea de trei ori norocosului
dumneavoastră mire ? A, geologia! Ce îmbinare
simbolică! Atît geologia, cît şi studiul literaturii
răscolesc în adîncuri, căutînd comori ascunse.
Pot să vă mai întreb, doamnă Gonen, dacă aveţi
intenţia să vă continuaţi studiile? A, da! Bine.
Sînt încîntat. După cum ştiţi port un interes
aproape patern destinului elevilor mei.
Soţul meu cumpără o bibliotecă spaţioasă. Nu
avea deocamdată decît puţine cărţi, douăzeci,
treizeci de volume, dar cu timpul numărul lor
avea să sporească. Michael se gîndea la un perete
întreg acoperit cu cărţi. Pentru moment, biblio-
teca era aproape goală. Am adus de la grădiniţă
cîteva figurine pe care le făcusem eu din sîrmă
sau rafie colorată, ca rafturile să pară mai puţin
goale. Pentru moment...
58
59

Boilerul se strică, Mijhael încercă să-1 repare
singur. Cînd era tînăr, îmi spuse el, reparase de
multe ori robinete stricate, rugat de tatăl sau de
mătuşile sale. De data aceasta nu reuşi, dim-
potrivă aparatul se strică mai rău. Chemarăm
un instalator, un tînăr frumos din Africa de Nord,
care puse aparatul la punct cu uşurinţă. Michael
se simţea ruşinat de eşecul lui. Stătea îmbufnat
ca un copil. îmi făcea plăcere să-1 văd necăjit.
— Ce pereche încîntătoare! spuse instalato-
rul. N-am să vă cer prea mult.
în primele nopţi nu reuşeam să adorm decît
cu ajutorul somniferelor. De cînd împlinisem opt
ani şi i se dăduse fratelui meu o cameră numai
pentru el, am dormit întotdeauna singură. Mi se
părea bizar să-1 văd pe Michael cum închide ochii
şi doarme. Nu-1 văzusem niciodată dormind înainte
de căsătorie. îşi trăgea pătura peste cap şi dis-
părea. Uneori trebuia să-mi amintesc că sîsîitul
ritmic pe care îl auzeam este respiraţia lui şi că
de azi înainte nu exista alt om pe lume care
să-mi fie mai aproape. Mă tot suceam şi răsuceam
pînă în zori în patul dublu pe care îl cumpărasem
pe mai nimic de la foştii locatari ai apartamen-
tului. Patul era bogat decorat cu arabescuri sculp-
tate în lemn, şi vopsit în maro. Era inutil de
mare, ca mai toată mobila veche. Atît de larg,
încît odată, trezindu-mă, am crezut că Michael
s-a sculat şi a plecat. Era de fapt ghemuit în
cealaltă parte a patului ca într-un cocon. O dată
cu zorile răsăreau şi ei din noapte şi veneau la
mine. Veneau senzuali şi violenţi. Erau aproape
tangibili, întunecaţi, agili şi tăcuţi.
Nu-mi dorisem niciodată un bărbat pătimaş.
Cu ce am greşit oare să am parte de această
dezamăgire ? Pe cînd eram fetiţă, îmi imaginam
întotdeauna că mă voi mărita cu un tînăr savant
sortit să dobîndească renume mondial. Aş fi intrat
în vîrful picioarelor în biroul lui mobilat sobru,
i-aş fi pus un pahar cu ceai pe unul dintre
volumele grele, germane, îngrămădite pe masa
de lucru, i-aş fi golit scrumiera şi aş fi tras fără
zgomot storurile, iar apoi, fără ca el să mă fi
observat, aş fi plecat tot în vîrful picioarelor.
Dacă soţul meu s-ar fi năpustit asupra mea ca
un om care moare de sete, mi-ar fi fost ruşine de
mine. Dar atunci de ce mă indispunea faptul că
Michael se apropie de mine ca şi cum aş fi fost
un instrument delicat, ca şi cum ar fi ţinut în
mînă o eprubetă fragilă? în timpul nopţii, îmi
aminteam de mantaua aspră, groasă, pe care o
purtase în seara în care mersesem pe jos de la
Tirat Yaar la staţia de autobuz de pe şoseaua
Ierusalimului. Şi linguriţa cu care se jucase în
barul colegiului Terra Sancta, îmi venise în minte
în primele nopţi.
îmi tremura ceaşca de cafea în mînă cînd
mi-am întrebat soţul într-una dintre acele prime
dimineţi, cu ochii aţintiţi la crăpătura unei dale
din pardoseală, dacă mă găseşte bună ca femeie.
Se gîndi cîteva clipe, apoi răspunse ca la şcoală
că nu-şi poate da seama deoarece nu mai cunos-
cuse alte femei. Răspunsul lui era sincer. De ce
oare a continuat să-mi tremure mîna pînă cînd
s-a vărsat cafeaua pe faţa nouă de masă?
în fiecare dimineaţă preparam o omletă
dublă. Făceam cafeaua pentru amîndoi. Michael
tăia pîinea.
îmi făcea plăcere să-mi pun un şorţ şi să
aranjez vesela şi diferitele obiecte la locul lor, la
60
61

mine în bucătărie. Zilele erau liniştite. La ora
opt Michael pleca la cursuri, luîndu-şi servieta
cea nouă, mare şi neagră, pe care i-o cumpărase
tatăl său ca dar de nuntă. îmi luam rămas-bun
de la el în colţul străzii şi mă îndreptam spre
grădiniţa Sarei Zeldin. îmi cumpărasem o rochie
nouă de primăvară din bumbac imprimat cu flori
galbene. Dar primăvara refuza să vină şi iarna
se prelungea. Am avut o iarnă lungă şi grea la
Ierusalim în 1950.
Mulţumită somniferelor, visam toată ziua.
Bătrîna Sara Zeldin mă privea cu înţeles prin
ochelarii ei cu rame de aur. îşi imagina probabil
nopţi pătimaşe. Aş fi vrut să-i spun adevărul,
dar îmi lipseau cuvintele. Nopţile noastre erau
liniştite. Uneori îmi închipuiam că simt o vagă
dorinţă înfiorîndu-mi şira spinării. Ca şi cum un
eveniment decisiv nu avusese încă loc. Ca şi cum
totul fusese numai prefaţă, repetiţie, prepara-
tive, învăţam un rol complicat pe care în curînd
va trebui să-1 joc. Un eveniment important urma
să aibă loc.
Aş vrea să notez un fapt bizar în legătură cu
Peretz Smolenskin.
Profesorul nostru, după ce a terminat seria
de conferinţe despre Abraham Mapu, trecuse la
analiza romanului Călător pe cărările vieţii de
Smolenskin. Ne povesti cu lux de amănunte despre
călătoriile autorului şi despre chinurile lui sen-
timentale, în perioada aceea, criticii încă mai
credeau că scriitorul însuşi e eroul operelor sale.
în unele momente eram stăpînită de certi-
tudinea că îl cunoscusem personal pe Peretz
Smolenskin. Este posibil ca portretul din cărţi
să-mi fi amintit de cineva cunoscut. Dar nu cred
să fi fost acesta adevăratul motiv. Simţeam că-1
ascultasem în copilărie spunîndu-mi lucruri
care-mi modelaseră viaţa şi că am să-1 reîntîlnesc
în curînd. Trebuia, da trebuia neapărat să-mi
formulez întrebările pe care urma să i le pun lui
Peretz Smolenskin. De fapt trebuia în primul
rînd să verific influenţa lui Dickens în povestirile
lui Smolenskin.
în fiecare după-amiază, mă instalam la aceeaşi
masă din sala de lectură a universităţii, ca să
citesc David Copperfield într-o veche ediţie engle-
zească. David semăna cu Josef, orfanul din oraşul
Madmena, eroul nuvelei lui Smolenskin. Amîndoi
treceau prin tot felul de greutăţi. Ambii scriitori,
fiindu-le milă de orfani, erau necruţători cu socie-
tatea. Stăteam liniştită două, trei ore, citind
despre suferinţă şi cruzime de parcă aş fi citit
despre dinozauri dispăruţi de foarte multă vreme
şi pentru totdeauna. Sau de parcă aş fi avut în
faţă fabule fără sens, cu o morală lipsită de impor-
tanţă. Făceam cunoştinţă cu ei la rece.
In perioada aceea lucra în subsolul colegiului
Terra Sancta un bibliotecar bătrîn, cu yarmulkă,
ce mă cunoştea şi după numele de fată, şi după
numele actual. Probabil că nu mai trăieşte. Am
fost fericită cînd mi-a spus:
— Doamnă Hannah Greenbaum-Gonen, iniţia-
lele H.G. înseamnă în ebraică „sărbătoare". Vă
urez ca toată viaţa să vă fie o sărbătoare.
Trecu luna martie. Trecu şi jumătate din apri-
lie. A fost lungă şi aspră iarna la Ierusalim în
1950. Seara stăteam lîngă fereastră aşteptînd
întoarcerea soţului meu. Suflam pe geam şi dese-
nam o inimă străpunsă de o săgeată, două mîini
unite, literele H.G. şi M.G. şi H.M. Uneori alte
desene. Cînd silueta lui Michael apărea în capul
62
63

străzii, ştergeam repede totul cu mîna. Din depăr-
tare, Michael credea că îi fac semne şi-mi răs-
pundea mişcîna braţul. Cînd ajungea înăuntru
mîna cu care ştersesem geamul era udă şi rece.
Lui Michael îi plăcea să spună : „Mîini reci, inimă
caldă!"
De la kibuţul Nof Harim ne sosi un pachet cu
două pulovere împletite de mama. Unul alb pentru
Michael, iar pentru mine unul din lînă albastră-
cenuşie, culoarea ochilor calmi ai soţului meu.
11
într-o sîmbătă albastră, primăvara luă brusc
munţii cu asalt şi noi o pornirăm pe jos din
Ierusalim spre Tirat Yaar. Am plecat de acasă pe
la ora şapte şi am coborît pe drumul ce ducea la
Kfar Lifta. Ne ţineam de mînă. Dimineaţa era
scăldată în azur. Conturul munţilor părea pictat
cu o pensulă delicată pe fundalul albastru al ceru-
lui. In crăpăturile stîncilor se cuibăreau ciclame
sălbatice. Anemonele strălucitoare aprinseseră
coastele dealurilor. Pămîntul era reavăn. Apa de
ploaie umplea găurile stîncilor, iar pinii fuseseră
proaspăt spălaţi. Un chiparos singuratic respira
în extaz sub ruinele satului arab părăsit Colonia.
De mai multe ori Michael se opri ca să-mi
arate diverse structuri geologice, spunîndu-mi şi
numele lor. Ştiam eu oare că aceşti munţi fuse-
seră acoperiţi de apa mării cu sute de mii de ani
în urmă?
— La sfirşitul veacurilor, marea va acoperi
din nou Ierusalimul, am afirmat eu foarte sigură.
Michael rîse.
— Face şi Hannah parte dintre profeţi?
Era vioi şi vesel. Din cînd în cînd ridica o
piatră şi-i vorbea foarte serios, mustrător. în
timp ce urcam spre castel, văzurăm o pasăre
mare, şoim sau vultur, zburînd în cerc, sus, deasu-
pra capetelor noastre.
64
65

— încă n-am murit, i-am strigat eu fericită.
Stîncile erau alunecoase. M-am lăsat să alu-
nec în amintirea scărilor de la Terra Sancta. I-am
povestit lui Michael ce-mi spusese doamna
Tarnopoler în dimineaţa de dinaintea nunţii, că
oamenii ca noi se căsătoresc asemenea idolatrilor
din Biblie, ca la un joc de Purim. Fecioara pune
ochii pe un bărbat întîlnit din întîmplare. S-ar fi
putut să întîlnească un om cu totul diferit.
Am cules apoi o ciclamă şi am înfipt-o în
butoniera lui Michael. El mi-a luat mîna, mîna
mea rece, între degetele lui calde.
— Mi-ar plăcea să spun ceva tare răsuflat, zise
rîzînd.
N-am uitat nimic. A uita înseamnă a muri. Şi
eu nu vreau să mor.
Liora, prietena soţului meu, era de serviciu
în acea sîmbătă, aşa că nu a putut rămîne cu
noi. Ne-a întrebat dacă sîntem bine şi s-a întors
în bucătărie. Am mîncat în sala de mese. Apoi
m-am întins pe o pajişte, cu capul bărbatului
meu în poală. Eram gata să-i povestesc despre
suferinţa mea, despre gemeni. O teamă surdă
mă făcu să renunţ. Nu i-am povestit nimic.
Ceva mai tîrziu ne-am plimbat pînă la Aqua
Bella. Alături - un grup de băieţi şi fete veniţi
cu bicicleta din Ierusalim. Unul dintre ei îşi repara
un cauciuc. Frînturi din conversaţia lor ajungeau
pînă la mine.
— Minciuna are picioare scurte, spunea cel
care îşi repara cauciucul. Ieri i-am spus tatei că
mă duc la club şi de fapt m-am dus  să văd
Samson şi Dalila, la cinematograful Sion. Cine
crezi că stătea pe scaunul din spatele meu? Tata
în carne si oase.
66
Se auzi o conversaţie între fete:
— Sora mea Ester s-a căsătorit pentru bani.
Eu n-am să mă mărit decît din dragoste. Viaţa
nu-i un joc.
— în ceea ce mă priveşte, nu mă deranjează
să-ţi spun că nu am nimic împotriva amorului
liber, aşa, cu măsură. Altfel cum poţi să ştii, la
douăzeci de ani, dacă dragostea ta va dura pînă
la treizeci. L-am ascultat odată vorbind pe un
lider al Mişcării de tineret şi el spunea că dra-
gostea între tinerii de astăzi ar trebui să fie ceva
simplu şi natural, ca şi cum ai bea un pahar cu
apă. Totuşi nu sînt de părere că trebuie să te
bălăceşti în desfrîu.  Măsură în toate. Nu ca
Rivkele care îşi schimbă iubiţii în fiecare săptă-
mînă, dar nici ca Dalia. Dacă un băiat nu face
decît s-o întrebe cît e ceasul, se înroşeşte şi o ia
la fugă, de parcă toţi ar vrea să o violeze. în
viaţă trebuie să urmezi calea de mijloc şi să eviţi
extremele. Toţi cei care trăiesc fără reţineri vor
muri tineri, aşa cum spune Ştefan Zweig într-una
dintre cărţile lui.
Ne-am întors la Ierusalim cu primul autobuz,
după sfirşitul Sabatului. începuse să bată un
vînt puternic dinspre nord-vest. Cerul se înno-
rase. Dimineaţa de primăvară fusese o alarmă
falsă. Mai era încă iarnă la Ierusalim. Am renun-
ţat la intenţia de a merge în oraş să vedem
Samson şi Dalila. în schimb ne-am culcat
devreme. Michael citea suplimentul de weekend
al unei reviste, iar eu Inmormîntarea unui măgar
de Peretz Smolenskin, pentru seminarul de a
doua zi. Casa noastră era foarte liniştită. Sto-
rurile erau trase. Veioza de la capătul patului
arunca umbre la care nu-mi plăcea să mă uit.
67
'■.-■

Auzeam cum picură rcbinetul din bucătărie. Mă
contopeam cu ritmul lui.
Ceva mai tîrziu se auzi un grup de tineri
trecînd pe sub fereastra noastră, în drum spre
casă, de la un club al tineretului religios. Băieţii
cîntau:
Urăsc femeile, toate slnt neam drăcesc,
Afară de una, pe care o iubesc.
Fetele scoteau ţipete ascuţite.
Michael lăsă să-i cadă revista. întrebă dacă
mă poate întrerupe o clipă. Dorea să stăm puţin
de vorbă.
— Dacă am avea bani, ne-am putea cumpăra
un radio şi am asculta concertele stînd acasă.
Dar cum avem datorii care însumează o mică
avere, nu ne putem permite un radio anul acesta.
Poate zgîrcioaba de Sara Zeldin o să-ţi ridice
puţin salariul luna viitoare. A, bine că mi-am
adus aminte. Instalatorul care a reparat boilerul
era amabil şi drăguţ, dar aparatul s-a stricat din
nou.
Michael stinse lumina. Mîna lui dibui în întune-
ric după mîna mea. Dar cum nu i se obişnuiseră
încă ochii cu lumina săracă ce trecea prin storuri,
mă lovi în bărbie atît de violent, încît am gemut
de durere. îşi ceru iertare mîngîindu-mi părul.
Mă simţeam obosită şi absentă. îşi lipi obrazul
de al meu. Plimbarea pe care o făcusem astăzi
fusese atît de lungă şi plăcută, încît nu mai
rămăsese timp să se şi radă. Ţepii îmi zgîriau
faţa. îmi amintesc un anumit moment neplăcut
în care am simţit că semăn cu o mireasă dintr-o
anecdotă vulgară, o mireasă de modă veche care
nu pricepea de ce mirele se înghesuie în ea cînd
patul este atît de larg. Un moment umilitor.
In noaptea aceea am visat-o pe doamna
Tarnopoler. Eram într-un oraş de cîmpie, poate
la Holon, poate în locuinţa socrului meu. Doamna
Tarnopoler mi-a pregătit un ceai de mentă. Era
amar şi scîrbos. Am vomitat şi mi-am murdărit
rochia albă de mireasă. Doamna Tarnopoler rîdea
gros. „Te-am prevenit", se lăuda ea, „te-am pre-
venit, dar te-ai încăpăţînat să ignori toate sem-
nele !" O pasăre urîtă îşi scoase ghearele ascuţite
şi încîrligate. Ghearele îmi zgîriau pleoapele.
M-am trezit îngrozită şi am dat la o parte braţele
lui Michael. Se scutură enervat, mormăind:
— Ţi-ai ieşit din minţi? Lasă-mă în pace. Tre-
buie să dorm. Mîine am o zi grea.
Am luat un somnifer. După o oră am mai luat
unul. în cele din urmă am căzut într-un somn ca
un leşin. A doua zi aveam puţină febră. Nu m-am
dus la lucru. La prînz m-am certat cu Michael,
copleşindu-1 cu insulte. Michael şi-a înăbuşit sen-
timentele şi a tăcut. Seara ne-am împăcat. Fiecare
se învinuia pe sine că a început cearta. Ne-a
vizitat prietena mea Hadassa, cu soţul ei, tînărul
economist. S-a vorbit despre politica de auste-
ritate. Soţul Hadassei susţinea că guvernul se
bazează pe ipoteze ridicole, de parcă întregul
stat Israel nu ar fi decît o vastă mişcare de
tineret. Hadasa susţinea că oficialităţile nu sînt
interesate decît de bunăstarea propriilor familii
şi cită un caz de corupţie oribilă, despre care
vorbea tot Ierusalimul. Michael căzu un timp pe
gînduri şi apoi îşi exprimă părerea că este greşit
să ceri prea mult de la viaţă. Nu mi-am dat
seama dacă apăra guvernul sau era de acord cu
68
69

oaspeţii noştri. L-am întrebat ce vrea să spună.
Michael mi-a zîmbit de parcă singurul răspuns
pe care îl aşteptam de la el era un zîmbet. Am
trecut în bucătărie să fac ceai şi cafea şi să aduc
nişte prăjituri. Prin uşile deschise auzeam ce
spune prietena mea Hadassa. Mă lăuda faţă de
soţul meu. îi spunea că sînt cea mai bună stu-
dentă din an. Vorbiră apoi despre Universitatea
Ebraică. O universitate atît de tînără, condusă
după principiile cele mai conservatoare.
12
în luna iunie, trei luni după căsătorie, am
constatat că sînt însărcinată.
Michael nu a fost prea încîntat cînd i-am dat
această veste. M-a întrebat de două ori dacă sînt
sigură. Citise cîndva, înainte de căsătorie, într-un
manual de medicină, că nu-i greu să te înşeli, în
special prima dată. Poate interpretasem greşit
simptomele.
Auzindu-1 vorbind astfel, am ieşit din cameră.
El a rămas pe loc, în faţa oglinzii, trecîndu-şi
briciul peste pielea sensibilă dintre buza de jos
şi bărbie. Poate că nu alesesem momentul potri-
vit : tocmai cînd se bărbierea.
A doua zi, Jenia, mătuşa pediatră, sosi din
Tel Aviv. Michael îi telefonase de dimineaţă şi ea
lăsase totul şi venise în goană.
Mătuşa Jenia îmi vorbi cu asprime. Mă învinui
de iresponsabilitate. Din cauza mea se vor duce
de rîpă toate eforturile pe care le făcea Michael
ca să progreseze şi să reuşească în viaţă. Nu-mi
dădeam oare seama că succesul lui era şi al meu?
Şi tocmai acum, înainte de ultimul lui examen.
— Ca un copil, mă mustra tanti Jenia. întocmai
ca un copil.
Refuză să rămînă peste noapte. Lăsase totul
baltă şi se repezise ca o nebună la Ierusalim.
Regreta că a venit. Regreta multe alte lucruri.
70
71

— E vorba de o opeiaţie care ţine douăzeci de
minute, nimic mai grav decît cînd îţi scoţi amig-
dalele. Dar exista femei care complică totul şi nu
vor să înţeleagă lucrurile cele mai elementare.
Cît despre tine Michael, stai ca de lemn, de parcă
nu te-ar privi şi pe tine. îmi vine să cred uneori
că nu are nici un sens ca generaţia mai în vîrstă
să se sacrifice pentru cei tineri. Dar mai bine tac
şi nu mai spun tot ce am pe suflet. Bună ziua
amândurora.
Mătuşa Jenia îşi trînti pe cap pălăria şi ieşi ca
o furtună. Michael rămase mut, cu gura deschisă
pe jumătate, ca un copil căruia tocmai i s-a poves-
tit o întîmplare înfricoşătoare. M-ara refugiat în
bucătărie, am încuiat uşa şi am început să plîng.
Stăteam lîngă bufet, rădeam un morcov, îl presa-
răm cu zahăr, adăugam puţină zeamă de lămîie
şi plîngeam. Dacă soţul meu a bătut la uşă, n-am
răspuns. Dar sînt aproape sigură că n-a bătut.
Fiul nostru Yair s-a născut la sfîrşitul primului
an de căsătorie, în martie 1951, după o sarcină
dificilă.
în timpul verii, la începutul sarcinii, am pier-
dut pe stradă două cartele de alimente a lui
Michael şi a mea. Fără ele era cu neputinţă să
cumpăr alimentele de bază. Săptămîni întregi
am avut simptome de avitaminoză. Michael nu
accepta să cumpere la negru nici măcar un gram
de sare. Moştenise acest principiu de la tatăl său,
un respect crunt şi orgolios faţă de legile statului.
Chiar după ce am primit cartele noi, am con-
tinuat să simt diferite tulburări. Odată am ame-
ţit şi am căzut pe terenul de joacă la grădiniţă.
Doctorul mi-a interzis să mai lucrez. Ne-a venit
greu să luăm această hotărîre, deoarece situaţia
noastră financiară era critică. Doctorul mi-a mai
prescris injecţii cu extract de ficat şi tablete de
calciu. Sufeream de o durere de cap permanentă.
Aveam senzaţia că mă înţeapă în tîmplă un cui
de gheaţă. Visele mele deveniseră torturante. Mă
trezeam ţipînd. Michael a scris familiei lui că a
trebuit să-mi întrerup activitatea. Le-a vorbit şi
despre starea mea psihică. Graţie intervenţiei
soţului Hadassei, Michael a reuşit să obţină un
mic împrumut de la fondul Asociaţiei Studenţeşti.
La sfîrşitul lui august, sosi o scrisoare reco-
mandată de la mătuşa Jenia. Nu găsise de cuviinţă
să ne scrie nici un rînd, dar în plic era un cec de
trei sute de lire. Michael îmi spuse că sînt liberă
să refuz banii, dacă mîndria mea o cere, iar el ar
fi de acord să renunţe la studii şi să-şi caute un
serviciu. I-am răspuns că nu-mi place cuvîntul
„mîndrie" şi că accept banii cu recunoştinţă. în
cazul acesta Michael m-a rugat să-mi amintesc
întotdeauna că a fost dispus să renunţe la studii
şi să-şi caute de lucru.
— Am să-mi aduc aminte, Michael. Doar mă
cunoşti. Eu nu ştiu să uit.
N-am mai frecventat cursurile la universitate.
Nu voi mai studia niciodată literatura ebraică.
într-un caiet mi-am notat că operele poeţilor
evrei din Renaştere sînt pătrunse de un senti-
ment de disperare. De unde vine acest senti-
ment, în ce constă el, nu voi şti niciodată.
Treburile casei erau şi ele neglijate. Stăteam
mai toată dimineaţa singură, în micul nostru
balcon care dădea spre o curte pustie. Mă odih-
neam întinsă în şezlong, aruncînd firimituri de
pîine la pisici. îmi plăcea să mă uit cum se joacă
în curte copiii vecinilor. Tatăl meu obişnuia să
72
73

folosească uneori fraza „stătea în tăcere,
privind". Stăteam şi eu şi priveam în tăcere, dar
nu era acea tăcere şi acea privire la care se
referea probabil tata. Ce urmăresc oare copiii
din curte întrecîndu-se şi alergînd cu sufletul la
gură? Jocul era obositor şi victoria deşartă. Ce-ţi
poate oferi victoria ? Noaptea tot va cădea. Iarna
tot se va întoarce. Ploile vor veni şi vor şterge
totul. Vînturi aprige vor biciui din nou Ierusalimul.
S-ar putea să fie război. Jocul de-a v-aţi ascun-
selea este absurd de zadarnic. Din balconul meu
îi pot vedea pe toţi. Poate cineva să se ascundă
într-adevăr? Cine încearcă ? Ce lucru ciudat este
entuziasmul! Odihniţi-vă copii obosiţi! Iarna este
încă departe, dar a şi început să-şi adune forţele.
Iar distanţa este amăgitoare.
După prînz cădeam epuizată pe pat. Nu mai
eram în stare nici să citesc ziarul.
Michael pleca la opt dimineaţa ca să se întoarcă
seara la şase. Era vară. Nu mai puteam sufla în
geam ca să desenez forme pe sticlă. Ca să-mi fie
mie mai uşor, Michael îşi reluase vechiul obicei
de a prinzi cu colegii la cantina universitară din
capul străzii Mamillah.
în decembrie intram în luna a şasea de sar-
cină, Michael se prezentă la prima parte a exa-
menului de licenţă şi obţinu calificativul „bine"
cu menţiuni. N-avea decît să sărbătorească singur
şi să mă lase pe mine în pace. începu de îndată
să studieze pentru partea a doua a examenului
care se dădea în octombrie. Seara, cînd se reîntor-
cea obosit acasă, se oferea să facă cumpărăturile
la băcănie, la aprozar, la farmacie. O singură
dată fu nevoit să lipsească de la o lucrare prac-
tică importantă, deoarece îl rugasem să treacă
pe la spital şi să ia rezultatul unei analize.
74
în seara cu pricina, Michael renunţă la tăcerea
pe care şi-o impusese. încercă să-mi explice că
nici pentru el viaţa nu-i atît de uşoară, în ultima
vreme. Nu trebuia să-mi imaginez că el stă pe
roze, cum se zice.
— Nu mi-am închipuit aşa ceva, Michael.
Atunci de ce îl făceam să se simtă vinovat?
Ar fi cazul să-şi dea şi el seama că nu pot fi
romantică în starea în care mă aflu. Nu am nici
măcar o rochie de gravidă. Purtam tot rochia
mea obişnuită care nu îmi mai venea şi în care
nu mă simţeam bine. Deci cum puteam să mai
fiu drăguţă şi atrăgătoare?
Nu, nu era asta ceea ce-mi cerea. Nu de frumu-
seţea mea ducea lipsă. Dorea însă să mă roage
să mă implore, să nu mai fiu atît de rece şi
susceptibilă.
într-adevăr, în acea perioadă a existat între
noi un fel de compromis dezagreabil. Eram ca
doi călători pe care destinul îi pusese alături
într-un lung voiaj cu trenul. Obligaţi să ţinem
seama unul de altul, să respectăm formele de
politeţe, să nu ne deranjăm, să fim discreţi, să
nu ne luăm libertăţi unul faţă de celălalt. Să fim
amabili şi circumspecţi. Să ne mai distrăm even-
tual împreună, purtînd o conversaţie agreabilă
şi superficială. Să nu avem pretenţii. Şi în anumite
momente, să manifestăm chiar puţină simpatie.
Dar prin fereastra vagonului peisajul se perinda
plat şi mohorît. Cîmpuri arse de secetă, tufişuri
veştejite.
Dacă îl rugam să închidă fereastra era încîntat
să-mi fie de folos.
Era un fel de echilibru hibernal. Prudent şi
anevoios ca atunci cînd cobori nişte trepte udate
75
■--,-

de ploaie. Nu doream decît să mă odihnesc şi să
mă tot odihnesc.
Trebuie să recunosc că cel mai adesea eu eram
cea care strica echilibrul. Fără sprijinul ferm dat
de Michael aş fi alunecat şi aş fi căzut. In mod
intenţionat nu scoteam nici un cuvînt o seară
întreagă, de parcă aş fi fost singură în casă. Dacă
Michael mă întreba cum mă simt, îi răspundeam :
— Ţie ce-ţi pasă?!
Dacă simţindu-se jignit, nu mă mai întreba a
doua zi dimineaţă cum mă simt îi reproşam învi-
nuindu-1 că nu-i pasă.
O dată sau de două ori, la începutul iernii,
l-am pus în încurcătură cu lacrimile mele. L-am
făcut brută. L-am acuzat de nesimţire şi indi-
ferenţă. Michael a respins cu blîndeţe ambele
acuzaţii. Vorbea cu calm şi răbdare de parcă eu
aş fi fost jignita care trebuie împăcată. M-am
încăpăţînat ca un copil neascultător. L-am urît
pînă cînd mi s-a pus un nod în gît. Am vomitat
ca să-1 scot din sărite.
Michael spălă pe jos cu calm şi insistenţă,
storcind cîrpa afară şi ştergînd de două ori duşu-
meaua. Mă întrebă apoi dacă mă simt mai bine.
încălzi puţin lapte, îndepărtînd caimacul care-mi
făcea silă. îşi ceru iertare că mă enervase în
starea în care mă aflam. Mă rugă să-i explic ce
m-a supărat ca să nu mai repete aceeaşi gre-
şeală. Apoi plecă să cumpere un bidon cu gaz.
în ultima lună a sarcinii mă simţeam urîtă.
Nu mai îndrăzneam să mă uit în oglindă, obrazul
îmi era desfigurat de pete. Trebuia să port ciorapi
medicinali din cauza varicelor. Mă întrebam dacă
nu arăt acum ca doamna Tarnopoler sau ca bătrina
Sara Zeldin.
— Găseşti că sînt urîtă, Michael?
— îmi eşti foarte scumpă, Hannah.
— Dacă nu mă găseşti urîtă, de ce nu mă mai
strîngi în braţe ?
— Pentru că dacă o fac, izbucneşti în lacrimi
şi spui că mă prefac. Ai uitat ce mi-ai spus azi
dimineaţă ? Să nu te mai ating. Deci n-o mai fac.
Cînd   Michael   nu   era   acasă,   îmi   revenea
dorinţa din copilărie de a cădea grav bolnavă.
76
77
■-,-

13
Tatăl lui Michael compuse o scrisoare în versuri ca
să-şi felicite fiul pentru succesul la examen.
Rima „succesul minunat" cu „cit sînt de încîntat"
şi cu „Hannah s-a bucurat". Michael îmi citi scri-
soarea tare şi apoi mărturisi că s-ar fi aşteptat
şi din partea mea la o mică atenţie, ca de pildă
o pipă nouă, cu prilejul reuşitei sale la examen.
Spuse aceasta cu un zîmbet jenat şi jenant. M-a
înfuriat ce mi-a spus şi m-a înfuriat şi zîmbetul
lui. Nu-i repetasem de o mie de ori că mă doare
capul de parcă mă înţeapă un cui de gheaţă ? De
ce se gîndeşte tot timpul la persoana lui şi nici-
odată la mine?
De trei ori Michael a refuzat din cauza mea
să ia parte la expediţii geologice importante, la
care au participat toţi colegii. O dată pe muntele
Menara, unde se descoperiseră zăcăminte de fier,
altă dată în Neghev, iar a treia oară la uzinele de
clorură de potasiu din Sodom. Nici chiar prietenii
lui căsătoriţi nu au lipsit de la aceste deplasări.
Nu i-am mulţumit lui Michael pentru sacrificiul
făcut. Dar într-o seară mi-au trecut întîmplător
prin minte nişte versuri pe jumătate uitate
dintr-un cîntec pentru copii, un cîntec despre un
băieţel numit Michael.
Michael cel mititel, şase ani a tot dansat
Dar apoi un clopoţel de la şcoală l-a chemat,
Porumbelului său drag rămas-bun el i-a urat
Şi eu lacrirnilc-n ochi, spre şcoală s-a îndreptat.
Am izbucnit în rîs.
Michael mă privi cu uimire mută. îmi spuse că
nu i se întîmpJâ des să mă vadă bine dispusă. Ar
fi vrut mult să ştie ce m-a făcut să rîd aşa deodată.
M-am uitat in ochii lui miraţi şi am rîs şi mai
tare.
Michael căzu pe gînduri timp de cîteva
momente. Apoi începu să-mi povestească o
anecdotă politică pe care o auzise în ziua aceea
la cantină.
Mama mea veni din kibuţul Nof Harim să
stea cu noi pînă voi naşte şi ca să se îngrijească
de gospodărie. De cînd se mutase la Nof Harim,
după moartea tatălui meu în 1943, nu mai avu-
sese niciodată prilejul să conducă o casă. Era
înspăimîntător de entuziastă şi activă. După prima
masă de prînz pregătită la sosire, îi spuse lui
Michael că deşi ştie că nu-i plac vinetele, ea l-a
făcut să le mănînce, fără să-şi dea seama, în trei
feluri diferite de mîncare. Se pot face minuni în
bucătărie. Nu simţise gustul vinetelor chiar deloc?
Nici măcar un pic?
Michael îi răspundea politicos. Nu, nu obser-
vase că a mîncat vinete. Da, se pot face minuni
în bucătărie.
Mama îl trimitea pe Michael să-i facă tot felul
de comisioane. îi otrăvea viaţa cu insistenţa ei
energică pentru menţinerea unei igiene stricte.
Trebuia să se spele mereu pe mîini. Să nu pună
bani pe masă cînd oamenii mănîncă. Să scoată
rama plaselor de la ferestre, ca să le poată curăţa
bine.
78
79

— Ce faci? Te rog, nu scutura pe balcon. Tot
praful intră din nou în cameră. Nu pe balcon,
jos, afară, în curte. Aşa se face. Aşa trebuie!
Ştia că Michael fusese orfan şi nu-1 crescuse
mama lui. Din cauza asta nu se supăra pe el.
Totuşi, îi venea greu să înţeleagă cum un tînăr
cu educaţie, student la universitate, nu-şi dă
seama că lumea este năpădită de microbi.
Michael se supunea, ascultător, ca un copil
bine crescut. „Cum pot să te ajut? Dă-mi voie
mie. Te deranjez? Nu, mă duc să cumpăr. Bine-
înţeles, am să întreb zarzavagiul. Foarte bine,
am să încerc să mă întorc mai devreme. Iau cu
mine coşul pentru cumpărături. Nu, n-am să uit,
uite am făcut o listă." Renunţă la intenţia de a
cumpăra primul volum al Enciclopediei Ebraice.
Se putea lipsi de el. îşi dădea bine seama că
trebuie să economisim cît mai mult.
în fiecare seară, în schimbul unei mici sume
de bani, Michael lucra cîteva ore ca ajutor de
bibliotecar, la el la facultate.
— Nu  mai   am   onoarea  prezenţei   domniei
voastre nici măcar seara, bombăneam eu.
Michael renunţă să-şi mai fumeze pipa în casă,
deoarece mama nu suporta mirosul de tutun şi
avea convingerea că fumul face rău şi copilului.
Cînd nu se mai putea stăpîni, cobora în stradă
şi fuma cîte un sfert de oră stînd sub un felinar,
ca un poet în căutarea inspiraţiei. O dată m-am
aşezat la fereastră şi l-am urmărit un timp. La
lumina felinarului, puteam să-i văd părul tuns
scurt la ceafă. Inele de fum se încolăceau în jurul
lui făcîndu-1 să pară un spirit chemat dintre
morţi. îmi aminteam cuvintele spuse de Michael
cu mult timp în urmă: „Pisicile nu se înşală
niciodată în privinţa oamenilor". îi plăcea cuvîn-
tul „gleznă". Eram o fată rece şi frumoasă a
Ierusalimului. După părerea lui, el era un tînăr
obişnuit. Nu avusese altă prietenă înainte de a
mă intîlm pe mine. Sub ploaie, leul de pe clădi-
rea Generali rîdea pe sub mustaţă. Emoţia devine
o tumoare malignă, cînd oamenii sînt mulţumiţi
şi n-au nimic de făcut. Ierusalimul te face să fii
trist, dar este o tristeţe diferită pentru fiecare
moment al zilei, pentru fiecare anotimp al anului.
Trecuse mult timp de cînd rostise aceste cuvinte.
Michael le uitase probabil. Numai eu mă încă-
păţînam să nu cedez nici o fărîmă în ghearele
reci ale timpului. Mă întrebam care să fie efectul
magic pe care timpul îl exercită asupra celor mai
banale cuvinte. Există un fel de alchimie în lucruri,
iar aceasta este şi melodia interioară a vieţii
mele. Şeful mişcării de tineret care îi spusese
fetei văzute de noi la Aqua Bella că iubirea în
ziua de azi ar trebui să fie simplă ca atunci cînd
bei un pahar cu apă nu avea dreptate. Michael nu
greşise spunînd in noaptea aceea, în strada
Geulah, că soţul meu va trebui să fie un om tare.
Acum simţeam că, deşi obligat să stea şi să fumeze
sub felinar, ca un copil pedepsit, nu avea dreptul
să dea vina pe mine pentru suferinţele sale, iar
eu în curînd voi fi moartă şi deci nu avea rost
să-mi pese de el. Michael îşi stinse pipa şi porni
spre casă. M-am culcat în grabă şi m-am întors
cu faţa spre perete. Mama îl rugă să-i deschidă
o conservă. Michael îi răspunse că o va face cu
plăcere. Sirena unei ambulanţe răsuna în depăr-
tare.
într-o noapte, după ce am stins lumina în
tăcere, Michael mi-a şoptit că uneori are senzaţia
80
81

că nu-1 mai iubesc. Rosti aceasta liniştit, ca şi
cum ar fi repetat numele unor minerale.
— Sînt deprimată, i-am răspuns. Asta-i tot.
Michael se arătă înţelegător. Condiţii dificile.
Poate a pronunţat şi cuvintele „psihopatologie"
şi „psihosomatică". Toată vara vîntul agită vîrful
pinilor din Ierusalim, dar cînd se potoleşte nu
lasă nici o urmă. îmi eşti străin, Michael. Stai
noaptea alături de mine în pat şi-mi eşti străin.
14
Fiul nostru Yair s-a născut în martie 1951.
Numele tatălui meu, Josef, fusese dat fiului
fratelui meu Emanuel. Băiatul meu a primit două
nume, Yair şi Zalman, în amintirea bunicului lui
Michael, Zalman Ganz.
Yezekel Gonen veni la Ierusalim a doua zi
după naşterea copilului. Michael îl aduse să mă
vadă la maternitatea spitalului Shaare Zedek,
un spital mohorît şi deprimant, construit în ulti-
mul secol. Zugrăveala de pe peretele din faţa
patului meu se cojea şi, privind într-acolo desco-
peream tot felul de forme bizare, un lanţ de
munţi sălbatici sau femei întunecate, încreme-
nite în ipostaze isterice.
Yezekel Gonen era şi el întunecat şi depri-
mant. Stătu o bucată de vreme lîngă pat, ţinîndu-l
pe Michael de mînă şi plictisindu-ne cu descrierea
întîmplărilor prin care trecuse: cum a venit din
Holon la Ierusalim. Cum de la autogara a nimerit
din greşeală în Mea Shearim în loc de Mekor
Baruch. Existau colţuri în Mea Shearim care, cu
scările lor întortocheate şi cu frînghiile grele de
rufe, îi reamintiseră de cartierele sărace din
Radom, în vechea Polonie. Nu ne puteam ima-
gina, ne spuse el, cît suferea de dorul fostei lui
patrii şi cît de adîncă îi era tristeţea. Ajuns deci
la Mea Shearim, a întrebat una şi i-au răspuns
alta şi a întrebat din nou şi l-au îndrumat greşit
82
83

încă o dată - nu ar îl crezut că nişte copii evrei
ortodocşi sînt în stare să-ţi facă asemenea figuri,
sau poate că sînt înşelătoare străzile periferice
ale Ierusalimului. în sfirşit, obosit, la capătul
puterilor, a reuşit, mai mult din întîmplare, să
găsească casa.
— Dar totul e bine cînd se sfîrşeşte bine, cum
se spune. Nu-i asta important. Important e că
vreau să te sărut pe frunte, aşa, să-ţi urez sănă-
tate din partea mea şi a mătuşilor lui Michael,
să-ţi înmînez acest plic. Conţine o sută patruzeci
şi şapte de lire, tot ce a mai rămas din economiile
mele. Flori, îmi pare rău, dar am uitat să-ţi aduc
şi te rog şi te implor să-i pui nepotului meu
numele Zalman.
Spunînd acestea îşi făcu vînt cu pălăria pono-
sită, ca să se mai răcorească şi suspină uşurat,
de parcă i s-ar fi luat o piatră de pe inimă.
— Mi-ar plăcea să-ţi explic pe scurt, în cîteva
cuvinte, motivul pentru care doresc să-1 cheme
Zalman. Un motiv sentimental. Sper să nu te
obosească toată vorbăria asta, draga mea. Deci
un motiv sentimental. Zalman era numele tatălui
meu, bunicul scumpului nostru Michael. Zalman
Ganz era în felul lui un om remarcabil. Este de
datoria noastră să-i respectăm memoria, aşa cum
face orice bun evreu. Zalman Ganz era profesor
şi încă unul foarte bun.  Dintre cei mai buni.
Preda ştiinţe naturale la Institutul Pedagogic
din Grodno. De la el a moştenit Michael talentul
pentru ştiinţe. Deci, să ne întoarcem la subiect.
Vă rog din suflet. Nu v-am cerut nimic pînă
acum. De altfel, cînd o să mi se îngăduie să văd
copilul? Deci, nu v-am  cerut niciodată nimic.
V-am dat tot ce-am putut. Şi acum, scumpii mei
copii, vă cer un hatîr, unul foarte mare. înseamnă
enorm de mult pentru mine. Vă rog să-i puneţi
nepotului meu numele Zalman.
Yezekel se ridică şi ieşi pe culoar, ca să ne
lase singuri să ne putem sfătui. Era un bătrîn
politicos. Eu nu ştiam dacă trebuie să rid sau să
ţip. „Zalman" - ce nume!
Mîchael, foarte prudent, veni cu sugestia să
trecem în certificatul de naştere ambele nume:
Yair Zalman. Era doar o propunere, el nu stă-
ruia. Hotărîrea definitivă urma să o iau eu. Pînă
cînd copilul va creşte, credea el că ar fi poate
mai bine să nu-i dăm în vileag cel de-al doilea
nume, ca să-1 scutim de un noian de neplăceri.
Eşti înţelept, Michael. Eşti foarte înţelept.
Soţul meu mă mîngîie pe obraz. Mă întrebă
ce aş mai dori să-mi cumpere în drum spre casă.
Apoi ieşi să-1 informeze pe tatăl său despre for-
mula de compromis asupra căreia căzusem de
acord. îmi imaginez că soţul meu m-a lăudat
faţă de tatăl său pentru că am acceptat cu atîta
uşurinţă ceva ce altă femeie în locul meu... şi
aşa mai departe.
Nu am fost de faţă la ceremonia de circum-
cizie. Doctorii descoperiseră o uşoară complicaţie
şi nu mi-au permis să mă scol din pat. La prînz
apăru tanti Jenia, doctorul Jenia Ganz-Crispin.
Trecu prin salonul meu ca o furtună şi se năpusti
în cabinetul medical. Urlă în germană şi poloneză.
Ameninţă să mă transporte într-o ambulanţă
particulară la spitalul din Tel Aviv unde lucra ca
medic asistent la pediatrie. Avea de reproşat
lucruri grave medicului care mă îngrijea. în pre-
zenţa celorlalţi doctori şi a infirmierelor îl acuză
de neglijenţă.
— E monstruos, exclamă ea. Parcă am fi într-un
spital din Asia. Doamne păzeşte! Nu ştiu ce i-a
84
85

reproşat tanti Jenia doctorului curant şi de ce
era atît de furioasă. Nu se opri decît o clipă la
patul meu, atingîr.du-mi obrazul cu buzele şi cu
mustaţa, şi îmi porunci să nu mă necăjesc.
— Lasă totul în grija mea. Nu mă dau în
lături să fac un scandal la cele mai înalte foruri,
dacă e nevoie. Michael al nostru trăieşte într-un
turn de fildeş. Ca şi taică-său, der selber Huhem l1
în timp ce vorbea, şi-a sprijinit palma de cear-
şaful meu. I-am privit mîna scurtă, bărbătească.
Degetele îi erau încordate ca şi cum în timp ce
mîna i se odihnea pe pat, ea se lupta ca să-şi
stăpînească suspinele.
Mătuşa Jenia suferise mult în tinereţe. Michael
îmi istorisise în parte povestea vieţii ei. Primul
său soţ fusese ginecolog; îl chema Lipa Freud.
în 1934, Freud acesta o părăsise ca să fugă la
Cairo după o atletă cehă. Se spînzurase apoi
într-o cameră din Hotelul Shepheard, pe vremea
aceea hotelul cel mai luxos din Orientul Mijlociu,
în timpul celui de-al doilea război mondial, ea se
recăsătorise cu un actor numit Albert Crispin.
Acesta suferise o depresie nervoasă şi, odată
vindecat, căzuse într-o apatie totală. în ultimii
zece ani, fusese ţinut într-o pensiune din Nahariya
unde nu făcea nimic decît să doarmă, să mănînce
şi să privească fix. Mătuşa Jenia îl întreţinea pe
cheltuiala ei.
Mă întreb de ce suferinţele altor persoane ne
par subiecte de operetă ? Oare numai pentru că
este vorba de alţii şi nu de noi ? Bietul meu tată
spunea uneori că nici cei mai puternici oameni
nu pot hotărî ce să-şi dorească. La plecare, tanti
Jenia spuse:
— Ai să vezi, Hannah, medicul ăsta o să regrete
ziua în care m-a întîlnit. Ce ticălos! Oriunde te
întorci în ziua de astăzi dai numai de răutate şi
prostie. Să fii sănătoasă Hannah.
— Şi tu, tanti Jenia. Şi-ţi mulţumesc. Te-ai
obosit atîta pentru mine!
— Oboseală! Ce oboseală? Ia nu mai vorbi
prostii, Hannah. Trebuie să ne purtăm ca oamenii,
nu ca nişte animale sălbatice. în afară de table-
tele de calciu, să refuzi orice alt medicament.
Spune-le că aşa am zis eu.

1.   La fel de deştept! (idiş) (n. tr.).
86
87

15
în noaptea aceea, la maternitate, o femeie
orientală începu să plîngâ cu disperare. Infirmiera
şi medicul de gardă se străduiau s-o liniştească.
O rugau să le spună ce o doare ca să o poată
ajuta. Femeia continua să plîngă ritmic şi mono-
ton, de parcă n-ar fi existat nici cuvinte, nici
oameni pe lume.
Personalul medical îi vorbea ca şi cum ar fi
avut de-a face cu un criminal versat. Cînd aspru,
cînd blînd. Cînd o ameninţau, cînd o asigurau că
totul va fi bine.
Femeia nu reacţiona la spusele lor. Poate
dintr-o mîndrie încăpăţînată. La lumina slabă a
veiozei puteam să-i văd faţa. Nu avea aerul că
plînge. Obrazul îi era neted şi fără riduri. Doar
vocea îi era stridentă şi lacrimile i se prelingeau
încet în jos.
La miezul nopţii personalul medical se sfătui
ce-i de făcut. Infirmiera-şefă îi aduse copilul, deşi
nu era timpul reglementar. De sub cearşaf
femeia scoase o mînă, ca laba unui mic animal.
Atinse capul copilului şi apoi îşi retrase brusc
braţul de parcă ar fi atins un fier înroşit. Aşezară
copilul în pat lîngă mamă. Tînăra continua să
plîngă. Nici cînd luară înapoi copilul nu se produse
nici o schimbare. In cele din urmă infirmiera
prinse braţul subţire şi înfipse în el un ac de
seringă. Femeia clătină încet din cap mirată,
găsind parcă bizar faptul că oamenii aceştia
cultivaţi se preocupă de ea tot timpul. Nu-şi
dădeau ei seama că nimic pe lume nu mai are
importanţă ?
Tot restul nopţii continuă să se vaite cu vocea
ei stridentă. Treptat n-am mai văzut salonul sum-
bru şi lumina palidă. Vedeam un cutremur de
pămînt la Ierusalim.
Un bătrîn trecea pe strada Zephaniah. Era gras
şi posomorit şi purta în spate un sac mare. Omul
se opri în colţul străzii Amos. începu să strige
„Repar primus! Primus!" Străzile erau pustii.
Nici ţipenie de om. Păsările dispăruseră. Pisici
cu cozile în sus ieşeau de prin curţi, suple, încor-
date, agile. Săreau pe trunchiurile arborilor plan-
taţi la marginea trotuarelor şi se căţărau pe cele
mai înalte crengi. Acolo stăteau la pîndă, cu
blana zbîrlită, scuipînd în jos de parcă ar fi văzut
un cîine duşmănos străbătînd cartierul Kerem
Abraham. Bătrînul îşi lăsă sacul jos, în mijlocul
drumului. Nu era nici o mişcare pe stradă, căci
armata britanică decretase stare de asediu. Omul
se scarpină pe gît cu o mişcare furioasă. în mînă
ţinea un cui ruginit pe care îl înfipse în asfalt,
făcînd o crăpătură. Aceasta se lărgi şi se ramifică
asemenea unei reţele de cale ferată într-un film
documentar care prezintă procesul în ritm accele-
rat, îmi muşcam pumnul ca să nu ţip de spaimă.
Auzeam un val de pietriş rostogolindu-se în lungul
străzii Zephania în direcţia cartierului bocharian.
Pietrişul mă atingea şi pe mine, fără să-mi pro-
ducă dureri. Ca şi cum pietricelele erau făcute
din lînă. Dar în aer era un tremur nervos cam
aşa cum tremură şi se zbîrleşte o pisică atunci
cînd se pregăteşte să sară. încet, un bolovan
89

enorm se desprinse din muntele Scopus, îşi croi
drum prin noul cartier Beit Yisrael ca şi cum
casele ar fi fost construite din pietre de domino
şi o porni în sus pe strada Profetul lezechiel. Sim-
ţeam că un asemenea bolovan nu are dreptul să
se rostogolească în sus, că ar trebui să alunece
la vale, că ceea ce face nu-i cinstit. îmi era teama
că îmi va smulge de ia gît colierul cel nou, câ îl
voi pierde, şi voi fi pedepsită. M-am întors să
fug, dar omul îşi pusese sacul de-a curmezişul
străzii şi nu-1 puteam clinti din loc fiind prea
greu. M-am lipit de un gard, ştiind că îmi voi
murdări rochia preferată şi atunci bolovanul căzu
peste mine, dar era şi el din lînă pufoasă, nu era
deloc dur. Casele se clătinară, înclinîndu-se toate
în şir, apoi se răsuciră încet şi se prăbuşiră ca
nişte magnifici eroi, asasinaţi în mod glorios, pe
scena operei. Avalanşa de bucăţi desprinse din
dărîmături nu-mi făcu nici un rău. Se lăsă asu-
pra mea ca o plapumă caldă, ca un strat de puf.
Era  o  îmbrăţişare  blîndă,  şovăitoare.  Dintre
ruine răsăriră nişte femei în zdrenţe. Una dintre
ele era doamna Tarnopoler. Femeile îngînau cu
jale o melodie orientală, ca bocitoarele plătite pe
care le văzusem la înmormîntarea tatălui meu,
în curtea morgii spitalului Bikur Holim. Sute şi
mii de copii evrei ortodocşi, slabi, cu perciuni,
îmbrăcaţi în caftane negre, curgeau într-un şuvoi
tăcut dinspre Achvah, Geulah, Sanhedriya, Beit
Yisrael, Mea Shearim, Tel Aza. Se opriră lîngă
ruine şi începură să scormonească, să scormo-
nească cu înverşunare, agitîndu-se febril. Era
greu să-i priveşti şi să nu devii unul dintre ei.
Făceam parte dintre ei. Un băiat îmbrăcat în
poliţist atîrna sus într-un balcon şubred care
stătea  deasupra  faţadei  ce  mai  rămăsese  în
picioare dintr-o casă prăbuşită. Băiatul rîdea în
gura mare văzîndu-mă întinsă pe şosea. Era un
băiat prost crescut. Prăbuşită în mijlocul dru-
mului, văzui o maşină britanică blindată, kaki,
înaintînd încet. Prin megafonul de pe turela auto-
mobilului se auzea o voce vorbind în ebraică.
Vocea calmă, bărbătească, mă înfiora din cap
pînă în tălpi. Anunţa regulile stării de asediu.
Oricine va fi prins pe stradă, va fi împuşcat fără
somaţie. Eu eram înconjurată de medici, deoa-
rece, bolnavă, zăceam în stradă fără să mă pot
ridica. Doctorii vorbeau poloneza. „E pericol să
izbucnească o molimă" spuneau ei. Poloneza lor
era ebraică, dar nu ebraica vorbită de noi. Solda-
ţii din poliţia militară, cu chipiuri roşii, aşteptau
întărituri, îi aşteptau pe soldaţii cu chipiuri roşii
ca sîngele de pe vedetele britanice Dragonul şi
Tigroaica. Dintr-o dată băiatul îmbrăcat în poli-
ţist îşi dădu drumul din balcon cu capul înainte
şi pluti uşor spre trotuar ca şi cum generalul
Cunningham, înaltul Comisar pentru Palestina,
suspendase orice lege a gravitaţiei. Cădea încet
ca zăpada spre caldarîmul în ruină, cădea şi eu
nu puteam să strig.
Cu puţin înainte de ora două, infirmiera de
noapte mă deşteptă. îmi aduse copilul la alăptat,
într-un cărucior care scîrţîia. Coşmarul mă mai
obseda şi plîngeam şi eu, plîngeam mai ceva ca
femeia orientală care tot se mai auzea suspinînd.
Printre lacrimi o imploram pe infirmieră să-mi
explice cum de mai este copilul meu în viaţă,
cum de rezistase dezastrului.
90
91

16
Timpul şi amintirea favorizează cuvintele
banale. Se poartă cu ele cu o bunăvoinţă specială.
Le înconjoară cu o dulce lumină crepusculară.
Mă agăţ de amintiri şi de cuvinte, cum te-ai
prinde de un parapet, cînd te găseşti la înălţime.
De pildă cuvintele unor versuri pentru copii
refuză să-mi iasă din minte:
Micul clovn, micul clovn va dansa cu mine ?
Micul şi drăguţul clovn dansează cu oricine.
Aş vrea să fac următoarea remarcă: al doilea
vers dă un răspuns la întrebarea pusă în primul
vers, dar un răspuns nesatisfăcător.
Zece zile după naştere, medicii îmi îngăduiră
să ies din spital cu condiţia să stau la pat şi să evit
orice efort. Michael era răbdător şi plin de zel.
In momentul în care am ajuns cu taxiul acasă,
aducîndu-mi copilul, izbucni o ceartă violentă
între mama şi mătuşa Jenia. Tanti Jenia îşi mai
luase o zi liberă şi venise la Ierusalim ca să ne
dea sfaturi. încerca să mă convingă că trebuie să
am o comportare raţională.
Mătuşa Jenia îl sfătui pe Michael să pună
leagănul lipit de peretele dinspre sud, ca storurile
să poată fi ridicate fără ca soarele să ajungă la
copil. Mama îl sfătui pe Michael să pună leagănul
alături pe patul meu. Nu avea nicidecum intenţia
să contrazică un doctor în probleme de medicină.
Dar oamenii mai au şi suflet în afară de trup şi
numai o mamă poate înţelege sufletul altei mame.
Mama şi copilul trebuie să fie alături. Să se
simtă unul pe altul. O casă nu-i totuna cu un
spital. Nu-i vorba aici de medicină, ci de sensi-
bilitate. Mama rosti aceste cuvinte într-o ebraică
destul de stîlcită. Mătuşa Jenia nu i se adresă ei,
ci lui Michael, spunîndu-i că poate înţelege foarte
bine sentimentele doamnei Greenbaum, dar speră
că cel puţin el, Michael, şi cu ea însăşi sînt per-
soane raţionale.
In momentul acela izbucni conflictul, plin de
venin, dar în acelaşi timp uimitor de politicos, în
cursul căruia ambele femei renunţară la punctul
lor de vedere, insistînd că nu are rost să se certe
pentru atîta lucru. Dar fiecare refuza să accepte
renunţarea celeilalte.
In acest timp, Michael, în costumul său gri,
stătea fără să scoată un cuvînt. Copilul dormea
în braţele lui. Ochii lui Michael le implorau pe
cele două femei să-i ia copilul din braţe. Avea
aerul unui om care se luptă cu disperare să-şi
stăpînească un strănut. I-am surîs.
Fiecare dintre cele două femei o ţinea pe cea-
laltă de un braţ împingînd-o uşurel. îşi spuneau
,Pani Greenbaum" şi JPani Doctor". De la un
timp discuţia continuă într-o poloneză foarte
curgătoare.
Michael interveni bîlbîindu-se:
— N-are sens. Nu are nici un sens.
Dar nu specifică pe care din cele două păreri
o consideră lipsită de sens.
în cele din urmă, mătuşa Jenia avu ideea
fericită de a lăsa părinţii să hotărască.
92
93

Michael spuse:
—Hannah?
Eram obosită. Am acceptat ideea mătuşii Jenia
pentru că, în aceeaşi dimineaţă, ajungînd la
Ierusalim, îmi cumpărase un capot de flanel
albastru. Nu puteam s-o jignesc, îmbrăcată în
frumosul capot pe care mi-1 dăruise.
Tanti Jenia era toată numai zîmbet. îl bătu pe
umăr pe Michael, ca o doamnă din marea societate
care felicită jocheul ce-i călărise calul, făcîndu-1
să cîştige la curse. Mama spuse cu voce pierită:
— Gut, gut. Azoy wie Hannele will. Yo.'
Dar în aceeaşi seară, la scurt timp după pleca-
rea mătuşii Jenia, se hotărî să se reîntoarcă a
doua zi la Nof Harim. Nu mai avea ce face aici.
Se temea să nu ne deranjeze. Dincolo, la Emanuel,
aveau multă nevoie de dînsa. Totul va fi bine.
Cînd Hannele era mică, timpurile fuseseră mult
mai grele. Totul va fi bine.
După plecarea celor două femei, am constatat
că soţul meu învăţase cum să încălzească sticla
de lapte într-o cratiţă cu apă clocotită, cum să
hrănească copilul şi să-1 ridice din cînd în cînd
ca să elimine aerul înghiţit.
Doctorii îmi interziseseră să alăptez copilul,
căci se ivise o nouă complicaţie. Noua complicaţie
nu era gravă. îmi dădea cîteodată dureri şi o
stare de indispoziţie.
Cînd se trezea din somn, copilul deschidea
ochii etalînd două insule de albastru pur. Sim-
ţeam că aceasta este culoarea lui interioară, că
deschizătura pleoapelor dă la iveală doar cîţiva
1.   Bine, bine. Aşa cum doreşte Hannele. Da (idiş)
(n. tr.).
stropi din albastrul radios care umplea trupul
micuţului. Cînd fiul meu privi spre mine mi-am
amintit că încă nu vede nimic. M-a cuprins
spaima. Nu aveam încredere că natura va repeta
şi de data aceasta succesiunea bine orînduită a
evenimentelor. Nu cunoşteam nimic din legile
după care reacţionează trupul. Michael nu mă
putea lămuri prea mult.
— în general, spuse el, lumea fizică este diri-
jată de legi constante. Nu sînt biolog, dar ca
student în ştiinţe naturale găsesc inutile între-
bările tale stăruitoare despre natura cauzalităţii.
Termenul cauzalitate este întotdeauna o sursă
de complicaţii şi neînţelegeri.
îmi plăcea să-mi văd soţul punîndu-şi un şer-
vet alb peste haina gri, spălîndu-se pe mîini şi
ridicîndu-şi cu grijă fiul.
— Munceşti din greu, Michael, am rîs eu încet.
— Nu-i nevoie să glumeşti pe seama mea,
ripostă el cu vocea egală.
Cînd eram mică, mama îmi cînta de multe ori
un cîntecel despre un copil bun numit David:
Micul David, dulce băiat,
Ordonat şi tot timpul curat.
Nu ştiu cum vine mai departe. Dacă nu mi-ar
fi fost rău m-aş fi dus în oraş să-i cumpăr lui
Michael un cadou. O pipă nouă. O trusă de toaletă
viu colorată. Visez.
La ora cinci dimineaţa Michael se scula, încăl-
zea apa şi spăla scutecele copilului. Ceva mai
tîrziu, deschizînd ochii, îl vedeam aplecat spre
mine, tăcut şi supus. îmi adusese o cană cu lapte
şi miere. Eram somnoroasă. Uneori nici nu întin-
94
95

deam mina, să iau ceaşca, pentru că mi se părea
că îl visez pe Michael, că, nu este real.
în unele nopţi, Michael nici nu se mai dezbrăca.
II găseau zorile stînd la birou şi citindu-şi cărţile.
Mesteca între dinţi muştiucul pipei sale stinse.
N-am uitat zgomotul uşor pe care îl făcea meste-
cînd astfel. Mai aţipea vreo jumătate de oră, o oră,
cu braţul întins pe masă şi capul culcat pe braţ.
Dacă copilul plîngea noaptea, Michael îl lua în
braţe şi-1 plimba în lungul şi latul camerei, între
fereastră şi uşă, şoptindu-i la ureche lucrurile
pe care trebuia să le înveţe pe de rost. Pe jumă-
tate adormită, auzeam în noapte cuvintele secrete
de recunoaştere pe care le murmura „Devonian",
„Permian", „Triasic", „litosferă", „siderosferă".
Intr-unul din visele mele, profesorul de ebraică
lăuda limbajul sintetic al scriitorului Mendele
şi, pronunţînd cîteva dintre aceste cuvinte îmi
spunea: „domnişoară Greenbaum, vă rog să-mi
explicaţi pe scurt ambiguitatea inerentă acestei
situaţii". Doamne, ce mai zîmbea bătrînul pro-
fesor în visul meu. Şi surîsul era blînd şi bine-
voitor ca o mîngîiere.
în cursul acelor nopţi, Michael scria un lung
eseu avînd ca subiect vechiul conflict între teoria
neptuniană şi teoria plutoniană despre originea
Pămîntului. Acest conflict a precedat „teoria nebu-
lară" Kant-Laplace. Găseam un anumit farmec
în denumirea „teorie nebulară".
— Cum s-a format, de fapt, Pămîntul, Michael ?
mi-am întrebat eu soţul.
Michael se mulţumi să-mi surîdă, de parcă
acesta era unicul răspuns pe care îl aşteptam de
la el. Şi, într-adevăr, nu aşteptam nici un răspuns.
Eram absentă. Eram bolnavă.
96
în acele zile din vara anului 1951 Michael îmi
mărturisi un vis al său: să-şi dezvolte eseul şi
să-1 publice peste cîţiva ani, ca pe o scurtă lucrare
de cercetare originală. Pot eu să-mi imaginez,
întrebă el, cît ar fi tatăl său de fericit? N-am reuşit
să găsesc nici un singur cuvînt de încurajare.
Eram crispată, retrasă în mine însămi, de parcă
aş fi pierdut o mică broşa cu perle în fundul
mării. Rătăceam ore în şir într-un crepuscul verde
ca marea. îmi era rău, eram deprimată, aveam
coşmaruri înfricoşătoare ziua şi noaptea. Abia
dacă observam cearcănele negre care apăruseră
sub ochii lui Michael. Era extenuat. Stătea ore în
şir la coadă, cu cartela mea în mînă, la centrele
unde se distribuiau alimente pentru femeile care
alăptează. Nu se plîngea niciodată. Glumea doar
sec, în felul său obişnuit, spunînd că el ar avea
drept la raţia suplimentară, din moment ce el e
cel care hrăneşte copilul.
97

17
Micul Yair începu să semene cu fratele meu
Emanuel, cu faţa lui mare, strălucind de sănă-
tate, nasul cărnos şi pomeţii obrajilor înalţi. Nu-mi
făcea plăcere această asemănare. Yair era un
copil lacom şi pofticios. îşi bea laptele cu înghiţituri
sonore, iar cînd dormea, intestinele îi orăcăiau
mulţumite. Pielea îi era trandafirie. Insulele de
albastru pur se transformară în doi ochi mici,
cenuşii şi iscoditori. Era predispus să aibă crize
neaşteptate de furie, în timpul cărora bătea aerul
cu pumnii încleştaţi. îmi trecu prin minte că,
dacă pumnii nu i-ar fi atît de mici, ar fi fost
periculos să te apropii de el. în momentele acelea
îl porecleam pe fiul meu „şoarecele care urlă",
după titlul unui film. Michaei prefera porecla „pui
de urs". La vîrsta de trei luni, fiul nostru avea
mai mult păr decît majoritatea copiilor.
Uneori, cînd copilul plîngea şi Michaei era ple-
cat, mergeam desculţă la el şi zgîltîiam leagănul
strigîndu-mi fiul într-un extaz de durere: „Zalman
Yair, Yair Zalman!" Ca şi cum îmi greşise cu
ceva. în primele luni din viaţa copilului meu am
fost o mamă indiferentă. Amintindu-mi dezagrea-
bila vizită a mătuşii Jenia, la începutul sarcinii
mele, aveam momente în care nutream gîndul
pervers că eu fusesem cea care dorise să scape
de copil şi tanti Jenia mă forţase să-1 păstrez.
Simţeam de asemenea că aveam să mor în curînd
98
şi, în consecinţă, nu datoram nimic nimănui, nici
măcar acestui copil trandafiriu, sănătos şi rău.
Da, Yair era râu. Adesea ţipa cînd îl ţineam în
braţe şi faţa 1 se făcea roşie ca a unui ţăran beat
dintr-un film rusesc. Numai dacă Michaei îl lua
din braţele mele şi-i cînta încetişor, consimţea să
se liniştească. Mă simţeam ofensată; ca şi cum
un străin m-ar fi umilit cu lipsa lui josnică de
recunoştinţă.
îmi aduc aminte. N-am uitat. Cînd Michaei
plimba copilul înainte şi înapoi prin cameră, şop-
tindu-i cuvinte sinistre la ureche, observam uneori
la ei amîndoi, la noi trei, ceva ce s-ar fi putut
numi melancolie, căci nu văd ce alt cuvînt aş
putea folosi.
Eram bolnavă. Chiar cînd doctorul Urbach
mă anunţă că, spre marea lui satisfacţie, sînt
vindecată şi îmi pot relua viaţa normală, tot mai
eram bolnavă. Totuşi am hotărît să scot patul
pliant pe care dormea Michaei din camera în
care era leagănul. De acum înainte voi avea eu
grijă de copil. Soţul meu va dormi în salon ca să
nu-1 mai deranjăm de la studii. Va putea astfel
recupera timpul pierdut în ultimele luni.
La ora opt seara hrăneam copilul, îl ador-
meam, încuiam uşa pe dinăuntru şi mă lungeam
singură în patul nostru dublu. Uneori, pe la nouă,
nouă jumătate, Michaei bătea discret în uşă.
Dacă îi deschideam îmi spunea:
— Am văzut lumină pe sub uşă şi am ştiut că
nu dormi. De asta am bătut.
Pe cînd vorbea, se uita la mine cu ochii lui
cenuşii, de parcă şi el ar fi fost fiul meu, mai
mare şi mai cuminte. îi răspundeam rece şi dis-
tantă :
99

— Sînt bolnavă, Michael. Ştii bine că nu sînt
sănătoasă.
El strîngea cu atîta Torţă pipa goală, încît i se
înroşeau încheieturile degetelor.
— Am vrut să te întreb... dacă nu te deran-
jez... dacă nu te pot ajuta cu ceva... sau, poate ai
nevoie de mine ? Nu acum ? Ştii bine că sînt în
camera de alături,  dacă doreşti ceva. Nu fac
nimic important, recitesc doar pentru a treia
oară cartea lui Goldschmidt...
Cu mult timp în urmă, Michael Gonen mi-a
spus că pisicile nu se înşală în privinţa oame-
nilor, că nu se împrietenesc cu cineva care nu-i
dispus să le îndrăgească. Ei şi ce!
Mă trezeam la revărsatul zorilor. Ierusalimul
este un oraş îndepărtat, chiar dacă locuieşti acolo,
chiar dacă te-ai născut acolo. Mă trezeam şi ascul-
tam cum bate vîntul pe străzile înguste din Mekor
Baruch. Prin unele curţi şi balcoane vechi există
un fel de gherete din tablă ruginită. Vîntul se
joacă prin ele. Pe frînghiile întinse dintr-o parte
în cealaltă a străzii, rufele ude foşnesc. Gunoierii
tîrăsc lăzi de gunoi de-a lungul trotuarelor. Unul
dintre ei înjură totdeauna răguşit. într-o ogradă
dosnică, un cocoş cîntă furios. Voci îndepărtate
răsună din toate direcţiile. Peste tot domneşte o
febră încordată şi tăcută. Miorlăitul pisicilor înne-
bunite de dorinţă. O împuşcătură izolată răsună
în întuneric undeva departe, spre nord. Motorul
unei maşini vuind în depărtare. Geamătul unei
femei într-un apartament învecinat. Clopote ce
cîntă departe, spre răsărit, poate la bisericile din
oraşul vechi. Un vînt proaspăt înfioară vîrfurile
copacilor. Ierusalimul e oraşul pinilor. Există un
100
fel de simpatie încordată între pini şi vînt. Pinii
bătrîni din Talpiot, Katamon, Beit Hekerem şi din
pădurile întunecate în spatele cazărmii Schneller.
Jos, în satul Ein Kerem, în zori, neguri albe fac
pe emisarii unui regat de diferite culori. Mănăs-
tirile sînt înconjurate de ziduri înalte, jos în satul
Ein Kerem. Dar chiar între ziduri, sînt pini care
şuşotesc. Urzesc lucruri sinistre în lumina oarbă
a zorilor. Urzesc de parcă eu n-aş fi aici să-i aud.
De parcă eu n-aş fi aici. Un fîşîit de roţi. Bicicleta
lăptarului. Paşii lui uşori pe coridor. Tuşea lui
seacă. Cîini lătrînd prin curţi. Acolo, afară, în
ogradă, cîinii văd o scenă înfricoşătoare, care
rămîne ascunsă privirii mele. Un oblon se vaită.
Ei ştiu că stau trează şi tremur. Urzesc de parcă
eu n-aş fi aici. Ţinta lor sînt eu.
în fiecare dimineaţă, după ce fac cumpără-
turile şi rînduiesc prin casă, îl iau pe Yair ca să-1
plimb cu căruciorul. E vară în Ierusalim. Cer
liniştit, albastru. O pornim spre piaţa Mahane
Yehuda să cumpărăm o tigaie nouă, sau o stre-
curătoare ieftină. Cînd eram copil, îmi plăcea să
mă uit la spinările goale cafenii ale cărăuşilor
din piaţă. îmi plăcea mirosul lor de sudoare.
Chiar şi acum mirosurile învăluitoare ale pieţii
îmi dau un sentiment de tihnă. Uneori mă aşez pe
o bancă în faţa şcolii religioase de băieţi
Tachkemoni, cu căruciorul copilului alături şi
urmăresc din ochi băieţii care se bat în curte, în
recreaţii.
Adeseori ajungem pînă la cazarma Schneller.
Pentru o asemenea expediţie pregătesc o sticlă
de ceai cu lămîie, biscuiţi, împletitura mea, o
pătură gri şi nişte jucării. Petrecem o oră şi mai
bine în păduricea care se întinde pe    o coastă
101

abruptă şi-i aşternută cu ace uscate de pin. încă
de mică am numit această pădurice „codru".
întind pătura pe jos şi-1 pun pe Yair să se
joace cu cuburile lui. Eu mă aşez pe o stîncă rece
împreună cu alte trei sau patru casnice. Sînt femei
cumsecade, bucuroase să-mi vorbească despre
ele însele şi familiile lor, fără să facă nici cea
mai mică aluzie că se cuvine să-mi dezvăluiesc
şi eu, la rîndul meu, secretele. Ca să nu le fac
impresia că aş fi mîndră sau dispreţuitoare, vor-
besc cu ele despre avantajele diferitelor feluri de
andrele. Le povestesc despre bluzele drăguţe, din
materiale uşoare, care sînt de vînzare cu preţ
redus la magazinul Maayan Stub sau la Schwartz.
Una dintre femei mă învaţă cum se vindecă răceala
unui copil cu inhalaţii. Uneori încerc să le distrez
spunîndu-le cîte un banc politic, adus acasă de
Michael, despre Dov Yosef, ministrul raţionali-
zării sau despre un emigrant proaspăt sosit care
îi spune una sau alta lui Ben Gurion. Dar întor-
cînd capul, dau cu ochii de satul arab Chaafat
care picoteşte de cealaltă parte a graniţei, scăldat
în lumina albastră. Roşii sînt ţiglele acoperişu-
rilor îndepărtate, iar în vîrful arborilor mai apro-
piaţi, păsările cîntă dimineaţa cîntece într-o limbă
pe care nu o înţeleg.
Obosesc uşor. Mă reîntorc acasă, hrănesc copi-
lul, îl culc la el în leagăn şi mă prăvălesc extenuată
pe pat. în bucătărie au apărut furnici. Probabil
au descoperit şi ele cît sînt de neputincioasă.
Spre mijlocul lunii mai, i-am dat voie lui
Michael să-şi fumeze pipa în casă, cu excepţia
camerei în care dormim copilul şi cu mine. Ce
s-ar întîmpla cu noi dacă s-ar îmbolnăvi Michael,
chiar şi numai puţin? De la paisprezece ani nu
102
mai fusese bolnav nici o zi. N-ar putea lua o
scurtă vacanţă? Peste doi ani şi jumătate, sau
cam aşa ceva, după ce îşi va da doctoratul, va
putea să-şi permită un ritm mai lent de muncă
şi atunci vom petrece toţi trei o vacanţă plăcută.
Dar nu există oare şi altceva ce i-ar face plăcere ?
N-ar dori să-i cumpăr poate ceva de îmbrăcat?
Ei da, speră să-şi poată cumpăra Enciclopedia
Ebraică, pe măsură ce apare; în acest scop vine
pe jos acasă de patru ori pe săptămînă, în loc să
ia autobuzul şi astfel a şi economisit vreo două-
zeci şi cinci de lire.
Pe la începutul lunii iunie, copilul dădu pri-
mele semne că îşi recunoaşte tatăl. Michael se
îndrepta spre el dinspre uşă şi Yair a început să
gîngurească încîntat. Michael a încercat să se
apropie din direcţia opusă şi din nou copilul a
chiuit de bucurie. Nu-mi plăcea expresia copi-
lului cînd era pradă bucuriei. I-am mărturisit lui
Michael teama mea că băiatul nu va fi cine ştie
ce inteligent. Michael rămase cu gura căscată de
uimire. începu să spună ceva, şovăi, apoi tăcu.
Puţin mai tîrziu le-a scris cîte o carte poştală
tatălui şi mătuşilor sale, vestindu-i că băiatul îl
recunoaşte. Soţul meu era convins că el şi fiul
său erau predestinaţi să fie prieteni la cataramă.
— Te-au răsfăţat probabil cînd erai copil, i-am
spus eu.
103

18
în iulie, anul universitar luă sfîrşit. Drept
recompensă pentru eforturile sale şi pentru a-1
încuraja în studii, i se acordă lui Michael o mică
bursă. Profesorul îi vorbi între patru ochi despre
perspectivele pe care le are.
— Un student harnic şi echilibrat ca tine, nu
va fi trecut cu vederea; vei fi numit cu siguranţă
asistent.
într-o seară, Michael invită cîţiva colegi ca
să-şi sărbătorească succesul. Plănuise, în taină,
o mică petrecere.
Primeam rar vizitatori. Din trei în trei luni,
una dintre mătuşi venea să petreacă jumătate de
zi cu noi. Bătrîna Sara Zeldin, de la grădiniţa de
copii, trecea pe la noi pentru zece minute, ca să ne
dea sfaturi utile în legătură cu copilul. Soţul Liorei,
prietena lui Michael, veni de la kibuţul Tirat
Yaar şi ne aduse o ladă de mere. O dată, fratele
meu Emanuel îşi făcu apariţia la miezul nopţii.
— Scăpaţi-mă de amărîtul ăsta de pui! Hai,
repede! Mai sînteţi în viaţă ? V-am adus şi o
pasăre. Trăieşte şi ea. Aşa, toate cele bune. Aţi
auzit bancul despre cei trei aviatori? Bun, sărutaţi
copilul din partea mea. Mă aşteaptă jos camioneta
şi o să înceapă să claxoneze dacă mai întîrzii.
Sîmbăta venea uneori prietena mea Hadassa
cu sau fără soţul ei. încerca mereu să mă convingă
să mă întorc la universitate. Prietenul mătuşii
104
Leah, bătrînul domn Kadishman, avea obiceiul
să pice din cînd în cînd în vizită ca să vadă ce mai
facem şi să joace o partidă de şah cu Michael.
în seara petrecerii veniră trei studenţi. Printre
ei o fată blondă care mi-a părut de o frumuseţe
orbitoare la început, iar apoi am constatat că are
trăsături vulgare. Era, de altfel, fata care dan-
sase dansul spaniol la nunta noastră. Mă striga
„drăguţo", iar pe Michael „geniule".
Soţul meu turnă vinul şi servi biscuiţii. Apoi
se urcă pe masă şi începu să-şi imite profesorii.
Prietenii rîdeau politicos. Numai fata cea blondă,
Yardena, era sincer entuziasmată.
— Misa, îl aplauda ea, Misa, eşti formidabil!
Mă simţeam ruşinată din pricina soţului meu,
pentru că nu avea haz deloc. Veselia lui era
forţată. Chiar cînd a povestit o anecdotă amu-
zantă n-am reuşit să rîd, deoarece o povestea de
parcă ar fi dictat notiţe la cursuri.
După două ore invitaţii plecară.
Michael strînse paharele şi le duse la bucătă-
rie. Apoi deşertă scrumierele. Mătură camera,
îşi puse un şorţ şi porni spre chiuveta din bucătă-
rie. Trecînd pe coridor, se opri şi mă privi ca un
elev mustrat. Mă sfătui să mă culc, promiţîndu-mi
să nu facă zgomot. Bănuia el că mă simt obosită,
după toată agitaţia. Făcuse o greşeală. Acum îşi
dădea seama ce mare greşeală făcuse. Nu ar fi
trebuit să invite străini cînd nervii mei erau încă
zdruncinaţi şi oboseam uşor. Era mirat de el
însuşi că nu-şi dăduse seama la timp. De altfel,
fata aceea Yardena i se păruse teribil de vulgară.
Am să-1 pot oare ierta pentru cele întîmplate?
în timp ce Michael mă ruga să-1 iert pentru
mica  petrecere  pe  care  o  organizase,  mi-am
105

amintit cît de pierdută mă simţisem în noaptea
aceea cînd ne-am întors de la prima noastră
expediţie la Tirat Yaar, cum ne-am oprit între
două rînduri de chiparoşi întunecaţi, cum ploaia
rece îmi biciuia obrazul şi cum Michael şi-a des-
cheiat pe neaşteptate paltonul aspru ca să mă
strîngă la piept.
Stătea acum aplecat deasupra chiuvetei şi
linia cefei lui părea frîntă, iar gesturile îi erau
ostenite. Spăla paharele cu apă caldă şi le clătea
cu apă rece. M-am strecurat în spatele lui, în
picioarele goale. L-am sărutat pe părul tuns scurt,
mi-am trecut braţele în jurul umerilor lui şi i-am
apucat mîna fermă şi acoperită cu păr. Eram
fericită ştiind că-mi simte sînii pe spate, căci de
la începutul sarcinii eu şi cu soţul meu nu ne
mai apropiasem unul de celălalt. Mîna lui Michael
era udă de la spălat paharele. Un deget îi era
legat cu un bandaj murdar. Se tăiase probabil şi
nu şi-a mai dat osteneala să-mi spună şi mie. Şi
bandajul era ud. întoarse spre mine un obraz
slab şi prelung, mai scofîlcit parcă decît fusese
cînd ne-am întîlnit pentru prima dată la Terra
Sancta. Am observat că tot trupul îi era slăbit.
Pomeţii îi erau proeminenţi. Sub nara dreaptă
începuse să-i apară un rid fin. I-am atins obra-
zul. Nu părea că ar fi surprins. Ca şi cum aştep-
tase toate acestea de mult timp. Ca şi cum ar fi
ştiut dinainte că în această seară va avea loc o
schimbare.
A fost odată o fetiţă numită Hannah, care a
primit în dar o rochie nouă, albă ca zăpada, în
cinstea Sabatului. Avea şi pantofiori din antilopă
veritabilă şi buclele îi erau strînse cu o eşarfă
frumoasă, de mătase, căci mica Hannah avea
păr buclat. Fetiţa ieşi în stradă şi văzu un bătrîn
106
vînzător de cărbuni, gîrbovit sub povara sacului
său negru. Sabatul se apropia. Micuţa Hannah,
pentru că avea inimă bună, alergă să-1 ajute pe
vînzătorul de cărbuni să-şi care sacul. Rochia ei
albă se acoperi cu cărbune şi pantofii de antilopă
se murdăriră. Hannah începu să plîngă amarnic,
pentru că mica Hannah era fetiţă cuminte, ordo-
nată şi tot timpul curată. Luna cea bună din cer
o auzi plîngînd şi trimise nişte raze care să se
joace pe rochia ei şi să prefacă fiecare pată într-o
floare de aur şi fiecare mînjitură într-o stea de
argint. Pentru că nu există tristeţe pe lume care
să nu poată fi prefăcută într-o mare bucurie.
Mi-am legănat copilul ca să adoarmă şi am
trecut în camera soţului meu îmbrăcată într-o
cămaşă transparentă care îmi ajungea pînă la
glezne. Michael puse un semn în carte, o închise,
lăsă pipa jos şi stinse lampa de pe noptieră. Se
ridică apoi şi mă cuprinse de mijloc. Nu spuse
nimic.
Mai tîrziu i-am şoptit cuvintele cele mai afec-
tuoase pe care le-am găsit în inima mea:
— Spune-mi Michael, de ce mi-ai spus odată
că îţi place cuvîntul gleznă ? Mi-eşti drag pentru
că îţi place cuvîntul gleznă. Poate că nu e prea
tîrziu ca să-ţi spun că eşti un om blînd şi sensibil.
Eşti o fiinţă rară, Michael. Tu o să-ţi scrii teza şi
eu am să ţi-o copiez pe curat. Teza ta va fi foarte
documentată şi Yair şi cu mine vom fi mîndri de
tine. Tatăl tău va fi şi el fericit. Totul se va
schimba în bine. Vom fi mai deschişi unul faţă
de altul. Te iubesc. M-am îndrăgostit de tine cînd
te-am întîlnit la Terra Sancta. Poate nu-i prea
tîrziu să-ţi spun că degetele tale mă fascinează.
Nu ştiu ce cuvinte să folosesc ca să-ţi spun ce
mult doresc să-ţi fiu soţie. Mult, mult de tot.
107

Michael adormise. Puteam să-i găsesc vreo
vină? îi vorbisem cu cea mai blîndă voce, iar el
era mort de oboseală. Noapte de noapte stătuse
la birou pînă la ora două, trei dimineaţa, aplecat
asupra tezei, mestecîndu-şi pipa stinsă. De dra-
gul meu acceptase sarcina de a corecta lucrările
studenţilor din anul întîi şi chiar de a traduce
din engleză articole ştiinţifice. Cu banii cîştigaţi
îmi cumpărase o plită electrică şi un cărucior
scump pentru Yair, cu arcuri şi acoperiş colorat.
Era atît de obosit şi vocea mea atît de lină! A
adormit.
I-am şoptit soţului meu absent cuvintele cele
mai duioase pe care le găsisem în mine. I-am
şoptit despre gemeni. Şi despre fetiţa mîndră
care fusese regina gemenilor. Nu i-am ascuns
nimic. Toată noaptea m-am jucat prin întuneric
cu degetele de la mîna lui stingă şi el şi-a ascuns
capul în aşternut şi nu a simţit nimic. Dormeam
din nou alături de soţul meu.
A doua zi dimineaţă, Michael era acelaşi, supus
şi eficient. Nu de mult începuse să-i apară un rid
sub nara stingă. Era abia vizibil deocamdată,
dar dacă ridurile vor deveni mai numeroase şi
mai adînci, Michael va semăna din ce în ce mai
mult cu tatăl său.
108
19
Sînt liniştită. Evenimentele nu mă mai pot
atinge. Acesta-i locul meu. Mă aflu aici. Aşa cum
sînt. Zilele se aseamănă între ele. Şi eu mă ase-
măn cu mine însămi. Chiar îmbrăcată în rochia
mea nouă de vară cu talia înaltă, sînt tot aceeaşi.
Fusese confecţionată cu grijă şi împachetată fru-
mos, legată cu panglică roşie şi pusă în vitrină.
Fusese cumpărată, despachetată, folosită şi dată
la o parte. Există o dezolantă asemănare între
zile. Mai ales cînd domneşte vara la Ierusalim.
Am scris, din oboseală, un neadevăr. A fost o
zi, de pildă, spre sfîrşitul lui iulie 1953, o zi
frumoasă şi albastră, plină de voci şi de viziuni.
Dis-de-dimineaţă a sosit zarzavagiul nostru cel
chipeş, persanul Elijah Mossiah şi fiica lui, fru-
moasa Levana cu cozi aurii. Domnul Guttmann
electricianul din strada David Yellin, mi-a pro-
mis să-mi repare fierul de călcat în două zile şi
să se ţină de cuvînt. Se mai oferise să-mi procure
un bec galben ca să îndepărteze ţînţarii noaptea
din balcon. Yair avea doi ani şi trei luni. Căzu pe
trepte şi le bătu cu pumnii lui mici. Pe genunchi
îi apărură pete de sînge. I-am pansat rana fără
să-i privesc chipul. Cu o noapte înainte văzusem
un film italian modern: Hoţii de biciclete, la
cinematograful Edison. La prînz, Michael lăudă
filmul cu anumite rezerve. Cumpărase un ziar
în care se vorbea despre Coreea de sud şi despre
109

trupe de infiltraţie în Neght/. Pe strada noastră
s-a iscat o ceartă între două femei bigote. Sirena
unei ambulanţe sunase dinspre strada Rashi sau
dinspre alte străzi alăturate. O vecină mi se
plînse de scumpetea şi proasta calitate a peşte-
lui. Michael începu să poarte ochelari, căci îl
dureau ochii. Ochelari numai pentru citit. Am
cumpărat o îngheţată pentru Yair şi una pentru
mine de la cofetăria Allenby, de pe strada Regele
George. Am scăpat îngheţată pe mîneca bluzei
mele verzi.
Familia Kamnitzer de la etaj avea un fiu numit
Yoram, un băiat visător şi blond de paisprezece
ani. Yoram era poet. în poeziile lui vorbea despre
singurătate. Mi-a adus manuscrisul să i-1 citesc
pentru că auzise că studiasem în tinereţe litera-
tura. Trebuia să-i judec eu poemele. Vocea îi
tremura, buzele îi fremătau şi în ochi îi licărea
o scînteie verde. Yoram îmi aduse o poezie nouă,
dedicată poetei Rachel. în versurile lui, Yoram
compara viaţa fără iubire cu un pustiu sălbatic.
Un călător solitar caută un izvor în deşert, dar
rătăceşte înşelat de un miraj. în cele din urmă
cade mort, la marginea adevăratului izvor.
L-am luat în rîs :
— Cine ar fi crezut că un băiat bine crescut
şi ortodox ca tine scrie poezii de dragoste!
O clipă Yoram avu forţa să rîdă cu mine, dar
începu să strîngă braţele scaunului şi degetele îi
erau palide ca ale unei fete. Rîdea cu mine, dar
brusc ochii i se umplură de lacrimi. Smulse hîrtia
pe care era scris poemul şi o mototoli în pumn.
Se ridică să fugă din cameră. în uşă se opri.
— îmi pare rău, doamnă Gonen, şopti el. La
revedere.
A urmat regretul.
110
în seara aceea, prietenul mătuşii Leah, bărînul
domn Abraham Kadishman, veni în vizită. Bău-
răm cafea şi el critică guvernul.
Zilele semănau în continuare între ele.
Treceau fără să lase nici o urmă. Am datoria
solemnă faţă de mine însămi să însemnez în
acest caiet trecerea fiecărei zile, a fiecărei ore
pentru că zilele sînt ale mele, iar eu sînt liniştită,
iar zilele trec în goană ca munţii văzuţi din tren,
în drum spre Ierusalim. Eu voi muri, Michael va
muri, zarzavagiul persan Elijah Mossiah va muri,
Levana va muri, Yoram va muri, Kadishman va
muri, toţi vecinii, toată lumea va muri, tot
Ierusalimul va muri şi atunci va trece un tren
ciudat, plin de oameni ciudaţi care, ca şi noi, vor
sta la fereastră şi vor privi munţii ciudaţi dis-
părînd în goană. Nu pot omori nici măcar o furnică
pe duşumeaua bucătăriei fără să mă gîndesc la
mine însămi.
Şi mă gîndesc şi la lucrurile fragile din adîn-
cul trupului, ca inima mea, ca nervii şi pîntecele
meu. Sînt ale mele, sînt eu însămi, dar nu-mi va
fi niciodată îngăduit să le văd, să le ating căci
totul pe lume este departe.
Numai dacă aş putea să stăpînesc locomotiva
şi să devin regina trenului, să manevrez doi
gemeni agili de parcă ar fi o prelungire a trupului
meu: mîna dreaptă şi mîna stingă.
— Sau dacă s-ar întîmpla într-adevăr ca pe
17 august 1953, la şase dimineaţa, un şofer de
taxi din Buchara numit Rahamim Rahamimov,
voinic şi surîzător, să vină la sfîrşit în pragul
casei mele, să bată la uşă şi să întrebe politicos
dacă domnişoara Yvonne Azulai este gata de ple-
care. Aş fi fost absolut gata să plec cu el la
aeroportul Lydda şi să-mi iau zborul într-un
111

avion olimpic spre stepele înzăpezite ale Rusiei,
noaptea, într-o sanie acoperită cu blănuri de urs,
în timp ce silueta vizitiului se desenează masivă
pe întinsurile nesfîrşite de gheaţă, unde scapără
ochi de lupi flămînzi. Razele lunii cad pe coroana
copacului singuratic. Opreşte, vizitiule, opreşte
o clipă, întoarce-ţi faţa ca să te pot vedea. Chipul
lui e cioplit în lemn noduros, în lumina albă,
blajină. Ţurţuri de gheaţă îi atîrnă de mustaţa
răsucită.
Şi submarinul Nautilus a existat şi mai există
încă în adîncimile mării, uriaş, bine luminat,
lunecînd fără zgomot prin oceanul cenuşiu, stră-
bătut de curenţi calzi, şi prin labirintul de peş-
teri submarine, la rădăcina recifelor de corali
din arhipelag; lunecînd tot mai adînc, cu o pulsa-
ţie puternică, el ştie încotro merge şi de ce nu
stă liniştit, nu ca o piatră, nu ca o femeie obosită.
Şi pe lîngă coasta Newfoundland-ului, sub
aurora boreală, distrugătorul britanic Dragon
patrulează atent şi echipajul lui nu cunoaşte
odihnă, de frica lui Moby Dick, nobila balenă
albă. In septembrie nava Dragon va naviga din
Newfoundland spre Noua Caledonie, să transporte
provizii trupelor de acolo. Te rog, Dragonule, nu
uita Haifa şi Israelul şi pe Hannah cea din depăr-
tări.
în toţi aceşti ani Michael a nutrit speranţa să
schimbe apartamentul nostru din Mekor Baruch
cu unul din Rehavia sau Beit Hakerem. Nu-i
plăcea să locuiască aici. Şi mătuşile sale se tot
mirau de ce trăieşte Michael înconjurat de familii
habotnice şi nu într-un cartier mai civilizat.
— Un om de ştiinţă are nevoie de pace şi linişte,
susţineau mătuşile, iar aici vecinii sînt gălăgioşi.
112
Din vina mea nu am reuşit să economisim
suficient ca să plătim măcar acontul pentru un
apartament nou, deşi Michael a fost destul de
delicat să nu divulge acest adevăr mătuşilor. In
fiecare an, o dată cu sosirea primăverii, sînt
cuprinsă de mania cumpărăturilor. Aparate elec-
trice, o draperie gri deschis care acoperă un întreg
perete şi un maldăr de rochii noi. înainte de a
mă căsători îmi cumpăram puţină îmbrăcăminte.
Ca studentă purtam aceleaşi haine cît era iarna
de lungă, o rochie albastră de lînă împletită de
mama sau o pereche de pantaloni maro din cati-
fea reiată şi un pulover roşu, lălîu, cum obiş-
nuiau să poarte studentele pe vremea aceea, ca
să-şi dea un aer degajat. Acum mă plictisesc de
rochiile noi după cîteva săptămîni. în fiecare
primăvară mă apucă dorinţa de a face noi achi-
ziţii. Alerg înfrigurată din magazin în magazin,
de parcă lozul cel mare m-ar aştepta undeva,
dar mereu în altă parte.
Michael se miră de ce nu mai port rochia cu
talia înaltă. Fusesem atît de încîntată cînd o
cumpărasem în urmă cu mai puţin de şase săp-
tămîni. îşi înghiţi nedumerirea şi dădu tăcut din
cap, voind parcă să spună că înţelege, fapt care
m-a făcut să-mi fiarbă sîngele în vine. Poate
acesta a fost motivul că am plecat în oraş cu
intenţia de a-1 scandaliza cu risipa mea. îmi
place să-1 văd cum se stăpîneşte. Vreau să-1 fac
să-şi iasă din fire.
Mai erau visurile.
în fiecare noapte se urzesc împotriva mea
lucruri teribile. în zori, gemenii se antrenează să
arunce grenade printre stîncile din deşertul Iudeei,
la sud-est de Ierihon. Trupurile gemenilor se
113

mişcă la unison. Pe umeri poartă mitraliere.
Uniforme militare uzate, mînjite de ulei. Pe frun-
tea lui Halii zvîcneşte o venă. Aziz se apleacă
şi-şi face vînt înainte. Halii înclină capul. Aziz
aruncă grenada, răsucindu-se. Zgomotul sec al
exploziei. Munţii transmit şi retransmit ecoul.
Marea Moartă străluceşte gălbuie în urma lor ca
un lac de ulei în clocot.
114
20
Prin Ierusalim rătăcesc bătrîni negustori
ambulanţi. Nu seamănă cu sărmanul negustor
de cărbuni din povestea cu rochia micuţei Hannah.
Feţele lor nu par iluminate de o strălucire inte-
rioară. Sînt învăluiţi într-o ură îngheţată. Bătrîni
negustori ambulanţi. Meşteşugari ciudaţi ce rătă-
cesc prin oraş. Sînt bizari. Ii cunosc de ani de
zile pe ei şi strigătele lor. Chiar pe vremea cînd
aveam cinci sau şase ani, mă făceau să tremur
de frică. Am să-i descriu şi pe ei aici, poate că
astfel n-or să mai vină noaptea să mă sperie,
încerc să le descifrez obiceiurile şi sfera de activi-
tate, să ghicesc cînd şi care dintre ei va veni
să-şi strige marfa pe strada noastră. Sînt desigur
supuşi şi ei unor tipare. „Geamuri! Geamuri!",
vocea lui este răguşită şi seacă. Nu poartă scule,
nici panouri de sticlă, resemnat parcă să nu pri-
mească răspuns la strigătele lui. J*dte Sachen!
Alte Schich"1, cu un sac mare pe umeri, ca hoţul
dintr-o poveste ilustrată pentru copii. „Primus!
Repar primus!", un bărbat greoi cu o ţeastă mare
şi osoasă ca a lui Vulcan, fierarul antic. „Saltele!
Saltele!", saltelele răsună în vocea lui guturală
ca o aluzie aproape indecentă. Tocilarul poartă
cu el o roată de lemn pe care o învîrteşte, apă-
sînd o pedală. Nu are dinţi şi urechile îi sînt
1.   Haine vechi. Ghete vechi! (idiş) (n. tr.).
115

păroase şi blegi. Parc-ar fi un liliac. Meşteşugari
bătrîni, neguţători ambulanţi bizari, an de an
rătăcesc pe străzile Ierusalimului neatinşi de
timp. Ca şi cum Ierusalimul ar fi un castel nordic
bîntuit de stafii, iar ei fantomele răzbunătoare
ce stau la pîndă.
M-am născut în Kiryat Shmuel, la marginea
dinspre cartierul Kataman, în timpul sărbătorii
Sucot în 1930. Uneori am senzaţia ciudată că un
deşert sumbru desparte casa părinţilor mei de
casa soţului meu. N-am mai trecut niciodată pe
strada unde m-am născut. într-o sîmbătă dimi-
neaţa, Michael, Yair şi cu mine ne-am dus să ne
plimbăm pînă la capătul cartierului Talbiyeh.
Am refuzat să merg mai departe. Ca un copil
răsfăţat am bătut din picior. Nu şi nu! Soţul şi
copilul au rîs de mine, dar mi-au făcut pe plac.
în Mea Shearim, Beit Yisrael, Sanhedria,
Kerem Abraham, Achvah, Zichron Moshe, Nahalat
Shiva locuiesc evrei ortodocşi, aşkenazimi, cu
pălării de blană şi sefarzi cu tunici vărgate. Bătrine
tăcute şed ghemuite pe scaune scunde ca şi cum
în faţa lor nu s-ar vedea un mic oraş, ci o întin-
dere vastă de pămînt pe care trebuie să o scru-
teze zilnic cu ochii lor de vultur.
Ierusalimul nu are sfîrşit. Talpiot, un con-
tinent uitat spre sud, ascuns printre pinii ce
şuşotesc veşnic. O boare albăstruie se răspîn-
deşte dinspre deşertul Iudeei, care mărgineşte
Talpiotul spre răsărit. Boarea atinge micile vile
şi grădinile umbrite de pini. Beit Hakerem, un
sătuc singuratic, pierdut în şesul măturat de
vînturi, tivit de cîmpuri stîncoase. Bayit Vagan,
un fort de munte, izolat, unde o vioară cîntă în
spatele ferestrelor cu obloanele trase ziua toată,
iar noaptea urlă şacalii dinspre sud. O tăcere
încordată domneşte în Rehavia, pe strada Saadya
Vagan, după apusul soarelui. Lîngă o fereastră
luminată, stă un învăţat cărunt la masa lui de
lucru, lovind cu degetele clapele maşinii de scris.
Cine poate să-şi închipuie că la celălalt capăt al
străzii se află cartierul Shaarei Hesed, plin de
femei desculţe ce umblă noaptea printre cear-
şafuri colorate care fîlfîie în vînt, plin de pisici
ce se strecoară dintr-o curte într-alta. Este posi-
bil ca bătrînul care cîntă la maşina lui de scris,
să nu le simtă? Şi cine şi-ar închipui că sub
balconul lui se întinde Valea Crucii, o pădurice
bătrînă, ridicîndu-se în pantă pînă în pragul case-
lor din Rehavia, gata să le năpădească şi să le
înăbuşe în vegetaţia ei luxuriantă? Focuri plă-
pînde pîlpîie în vale şi cîntece tărăgănate se
ridică din pădure şi se întind spre ferestre. La
căderea nopţii, cete de puşti cu dinţii albi îşi
croiesc drum spre Rehavia, din mahalalele oraşu-
lui, ca să spargă felinarele maiestuoase cu pietre
mici şi ascuţite. Străzile sînt încă liniştite: Kimhi,
Maimonides, Nachmanides, Alharizi, Abrabanel,
Ibn Ezra, Ibn Gabriel, Saadya Gaon. Dar şi punţile
distrugătorului britanic Dragon vor mai fi încă
liniştite, cînd revolta va fi început să izbucnească
jos, în pîntecele navei. Cînd se lasă noaptea, în
Ierusalim poţi zări în capătul străzilor munţii
ameninţători care parcă aşteaptă ca întunericul
să se abată peste oraşul retras în sine însuşi.
în Tel Arza, la nordul Ierusalimului, trăieşte
o bătrînă pianistă. Exersează fără întrerupere,
neobosită. Pregăteşte un nou recital cu bucăţi din
Schubert şi Chopin. Turnul solitar de pe Nebi
Samuel, cocoţat pe vîrful unei coline dinspre nord,
stă nemişcat dincolo de frontieră şi priveşte zi şi
noapte la bătrînă pianistă care sade inocentă la
116
117

pianul ei, cu spatele ţeapăn întors spre fereastră.
Noaptea turnul rîde pe înfundate, turnul înalt şi
zvelt rîde de parcă ar spune în sinea Im : „Chopin
şi Schubert".
într-o zi de august, am plecat să facem o
plimbare lungă. L-am lăsat pe Yair cu prietena
mea cea mai bună Hadassa, în strada Bezalel.
Era vară în Ierusalim. Străzile erau scăldate
într-o lumină nouă. Mă gîndesc la lumina dintre
cinci jumătate şi şase jumătate, ultima lumină a
zilei. Răcoarea era mîngîietoare. Pe aleea îngustă
Pri Hadash se afla o curte pavată, despărţită de
stradă printr-un gard dărăpănat. Un arbore bătrîn
îşi făcuse loc printre dalele neregulate de piatră.
Nu ştiu ce fel de arbore era. Trecînd pe acolo
iarna, mă înşelam crezîndu-1 uscat. Acum răsări-
seră din trunchi mlădiţe tinere şi zgîriau aerul
cu gheare ascuţite.
Din aleea Pri Hadash am cotit la stingă pe
strada Josephus. Un bărbat masiv şi întunecat,
înfăşurat într-un pardesiu, cu o şapcă gri pe cap,
se uita la mine prin vitrina luminată a unei
pescării. Sînt oare nebună sau soţul meu e cel
care îmi aruncă priviri furioase şi încărcate de
reproş, prin fereastra luminată a unei pescării,
înfăşurat într-un palton şi purtînd o şapcă gri ?
Femeile îşi scoseseră aşternuturile mai groase
pe balcon: roşii şi albe, pături şi cuverturi. Pe
strada Hashmonaim o tînără zveltă şi dreaptă
ieşise pe un balcon. îşi suflecase mînecile şi-şi
strînsese părul într-o basma. Bătea furioasă o
plapumă cu un băţ de lemn, fără să ne acorde
nici o atenţie. Pe zid se mai putea citi o lozincă
scrisă cu litere roşii, în timpul rezistenţei. Iudeea
s-a prăbuşit în sînge şi foc, din sînge şi foc se va
118
ridica Iudeea.  Sentimentul degajat mi-era cu
totul străin, dar muzica din cuvinte m-a mişcat.
Ne-am plimbat pînă departe, în acea seară,
eu şi Michael. Am mers în jos, prin cartierul
bocharian şi în lungul străzii Profetul Samuel
pînă la poarta Mandelbaum. De aici am străbă-
tut aleea care şerpuieşte printre casele ungureşti,
pînă la cartierul abisinian, la Musrara şi în
lungul bulevardului laffa, la Piaţa Notre Dame.
Ierusalimul este un oraş incandescent. Cartiere
întregi par suspendate în aer. Dar o privire mai
atentă descoperă o nemăsurată greutate în reţeaua
arbitrară a străduţelor întortocheate. Un labirint
de locuinţe temporare, colibe şi barăci, sprijinin-
du-se cu o mînie mocnită de piatra cenuşie, ale
cărei nuanţe bat cînd spre albastru, cînd spre
roşu. Rigolele de culoarea ruginii. Ziduri dărî-
mate. O luptă mută şi înverşunată între zidăria de
piatră şi vegetaţia încăpăţînată. Terenuri virane,
acoperite de moloz şi scaieţi. Şi mai cu seamă
jocurile nebuneşti de lumini: este destul ca un
nor rătăcit să se interpună pentru o clipă între
amurg şi oraş, că Ierusalimul este imediat altul.
Şi zidurile.
Fiecare cartier, fiecare mahala are un miez
ascuns, înconjurat de ziduri înalte. Fortăreţe duş-
mănoase taie calea trecătorului. Poate oare cineva
să se simtă acasă în Ierusalim, mă întreb, chiar
dacă locuieşte aici de un secol? Oraşul curţilor
închise, cu sufletul ferecat îndărătul zidurilor
sumbre, încoronate cu bucăţele de sticlă ascuţite.
Nu există un Ierusalim. Fărîme împrăştiate anume
ca să-i păcălească pe naivi.
Există scoici în interiorul altor scoici, dar mie-
zul rămîne inabordabil. Am scris: „M-am născut
la Ierusalim", dar nu pot scrie „Ierusalimul este
119

oraşul meu". Nu pot şti ce mă pîndeşte din adîncul
cartierului rusesc, de dincolo de zidurile bară-
cilor Schneller, dintre aşezările monastice ale
satului Ein Kerem sau de prin ungherele pala-
tului înaltului Comisar, aflat pe Colina Sfatului
Rău. E un oraş care coace în sinea lui ceva.
Pe strada Melisanda, cînd s-au aprins lumi-
nile, un om înalt şi demn s-a precipitat spre
Michael, 1-a prins de nasturii de la haină de parcă
ar fi fost un vechi cunoscut şi i-a vorbit astfel:
— Blestemul să cadă pe tine care ai venit să
tulburi Israelul. Să piei din lumea asta!
Michael care nu era obişnuit cu nebunii
Ierusalimului, luat prin surprindere, a pălit.
Străinul, zîmbind prietenos, a adăugat liniştit:
— Aşa să piară toţi duşmanii Domnului, Amen
Selah.
Michael era gata să încerce să-i explice străi-
nului că-1 confundase probabil cu cel mai aprig
duşman al său, dar omul a încheiat discuţia ţin-
tind spre pantofii lui Michael.
— Ptiu! Scuip pe tine şi pe tot neamul tău,
acum şi pururea şi în vecii vecilor, amin.
Sate şi mahalale înconjoară îndeaproape
Ierusalimul, ca nişte trecători curioşi care se
înghesuie în jurul unei femei ce zace în mijlocul
drumului: Nebi Samuel, Shaafat, Sheich, Jarrah,
Isawiyeh, Augusta Victoria, Wadi Joz, Silwan,
Sur Baher, Beit Safafa. Dacă toate astea ar strînge
pumnul, oraşul ar fi zdrobit.
Pare de necrezut, dar seara, învăţaţii bătrîni
şi şubrezi ies afară să respire puţin aer proaspăt.
Pipăie cu bastonul trotuarul, ca nişte călători
orbi într-o stepă acoperită de zăpadă. Michael şi
cu mine am întîlnit o astfel de pereche în seara
120
aceea, pe strada Luntz, în spatele casei Sansur.
Se plimbau braţ la braţ, ajutîndu-se parcă unul
pe altul în ambianţa ostilă. Am zîmbit, salu-
tîndu-i veselă. Amîndoi au ridicat iute mîna la
cap. Unul îşi flutură în aer pălăria, bucuros să-mi
răspundă, celălalt, fiind cu capul gol, îmi făcu cu
mîna un gest simbolic sau poate absent.
121

21
în aceeaşi toamnă Michael a fost numit asistent
la Facultatea de Geologie. De data aceasta nu a
mai sărbătorit evenimentul invitînd oaspeţi, ci
şi-a luat două zile libere. Am plecat cu Yair la
Tel Aviv, unde am stat la mătuşa Leah. Oraşul
plat şi strălucitor, autobuzele viu colorate, pri-
veliştea mării şi gustul brizei sărate, pomii bine
tunşi, plantaţi de-a lungul trotuarelor, toate au
trezit un dor adînc în mine, fără să ştiu nici eu
de ce şi pentru ce. Ne-am întîlnit cu trei colegi
ai lui Michael şi am văzut două spectacole la
Teatrul Habima. Am închiriat o barcă şi am vîslit
în sus pe Yarkon, spre Şapte Mori. Eucalipţi
uriaşi se reflectau tremurători în apă. A fost un
moment foarte liniştit.
Tot în aceeaşi toamnă, mi-am reluat lucrul,
cinci ore pe zi, la grădiniţa bătrînei Sara Zeldin.
începuserăm să ne plătim datoriile făcute după
căsătorie. Restituisem chiar o parte din banii
primiţi de la mătuşile lui Michael. Dar n-am reuşit
să economisim bani pentru avansul la un nou
apartament, deoarece, în ajunul Paştelui, m-am
dus, fără să mă sfătuiesc cu Michael, şi am cum-
părat un divan scump şi trei fotolii asortate de
la Zuzovski.
De îndată ce Michael a obţinut autorizaţia nece-
sară din partea municipalităţii, am închis balconul
122
cu cărămidă. Camera astfel obţinută am numit-o
birou. Michael şi-a adus înăuntru masa de lucru
şi rafturile de cărţi. I-am cumpărat primul volum
din Enciclopedia Ebraică, ca dar pentru cea de
a patra aniversare a căsătoriei noastre. El mi-a
oferit un radio, fabricat în Israel.
Michael studia pînă noaptea tîrziu. O uşă de
sticlă despărţea noul birou de dormitor. Prin uşa
de sticlă, lumina lămpii arunca umbre gigantice
pe peretele din faţa patului meu. Noaptea, umbra
lui Michael îmi tulbura visele. Dacă deschidea un
sertar sau mişca o carte, îşi punea ochelarii sau
îşi aprindea pipa, umbrele negre lingeau peretele
din faţa mea. Umbrele se prăbuşeau într-o linişte
totală. Uneori prindeau forme. închideam ochii
strîns şi totuşi umbrele nu mă slăbeau din încleş-
tarea lor. Cînd deschideam ochii, întreaga cameră
părea să se rostogolească în noapte, cu fiecare
mişcare a soţului meu, în faţa mesei lui de lucru.
îmi părea rău că Michael e geolog şi nu arhi-
tect. Că nu stă noaptea aplecat deasupra proiec-
telor unor clădiri, drumuri, fortăreţe puternice, sau
a unui port in care distrugătorul britanic Dragon
ar putea ancora.
Mîna lui Michael era delicată şi sigură. Ce
diagrame îngrijite ştia să facă! Desenează o hartă
geologică pe hîrtie transparentă şi, cînd lucrează,
ţine buzele foarte strînse. îmi pare un general sau
un om de stat care ia o hotărîre capitală, cu un
calm de gheaţă. Dacă Michael ar fi un arhitect,
poate că aş reuşi să accept mai uşor umbrele pe
care le aruncă noaptea pe peretele dormitorului
meu. Gîndul că Michael explorează straturi necu-
noscute din adîncul scoarţei Pămîntului, mi se
părea noaptea straniu şi înfricoşător. Ca şi cum
ar fi disecat şi stîrnit în cursul nopţii o lume
care nu iartă.
123

în cele din urmă mă ridicam din pat, să-mi
fac un ceai de mentă, cum învăţasem de la doamna
Tarnopoler, care fusese proprietăreasa mea înainte
de căsătorie. Sau aprindeam lumina şi citeam
pînă la douăsprezece, unu, cînd soţul meu se întin-
dea în tăcere lîngă mine, îmi spunea noapte bună,
mă săruta pe buze şi-şi trăgea pătura peste cap.
Cărţile pe care le citeam noaptea nu con-
stituiau deloc un indiciu că studiasem cîndva
literatura. Somerset Maugham sau Daphne du
Maurier în engleză, în ediţii ieftine, cu coperte
lucioase, Ştefan Zweig, Romain Rolland. Prinsesem
gust pentru sentimentalism. Am plîns citind Une
femme sans amour de Andre Maurois, într-o tra-
ducere populară. Am plîns ca o şcolăriţă. Nu
fusesem la înălţimea aşteptărilor profesorului
meu. Ii înşelasem speranţele pe care şi le expri-
mase imediat după căsătoria mea.
Stînd la chiuveta din bucătărie, vedeam direct
grădina de dedesubt. Grădina noastră era negli-
jată, plină de noroi iarna, de praf şi de scaieţi vara.
Ici, colo cîte o farfurie spartă. Yoram Kamnitzer
şi prietenii săi construiseră fortăreţe de piatră
din care mai rămăseseră ruinele. La capătul gră-
dinii se găsea o cişmea stricată. Există o stepă
rusească, există Newfoundland, există insulele
arhipelagului şi eu sînt exilată aici. Dar uneori
ochii mi se deschid şi pot vedea Timpul. Timpul
se aseamănă cu o dubă a poliţiei care patrulează
noaptea pe străzi, semnalizînd iute cu girofarul
roşu, iar roţile mişcîndu-i-se relativ încet. Roţile
freamătă uşor. înaintează cu prudenţă. încet.
Ameninţător. La pîndă.
Am vrut să-mi închipui că lucrurile neînsufle-
ţite ascultă de un ritm diferit, deoarece ele nu
gîndesc.
124
De pildă, pe ramurile unui smochin care creşte
la noi în grădină, de ani de zile spînzură o cană
ruginită. Poate un vecin care a murit de mult a
aruncat-o pe fereastra apartamentului de deasu-
pra şi cana a rămas agăţată de o creangă. Am
găsit-o acolo, acoperită de rugină şi atîrnînd în
faţa ferestrei de la bucătărie, cînd ne-am mutat
aici cu patru, cinci ani în urmă. Nici chiar vîntul
crunt al iernii nu reuşea s-o arunce la pămînt.
în ziua de Anul Nou totuşi, stînd la fereastra de
la bucătărie, am văzut-o cu ochii mei căzînd jos
din copac. Nu era nici pic de vînt, nici o pisică,
nici o pasăre nu mişcase ramurile. Dar o forţă
puternică, necunoscută mie, dădea roade în acel
moment. Metalul ruginit se dezagregase şi cana
căzu cu zgomot jos. Iată ce vreau să spun : în toţi
aceşti ani în care observasem obiectul într-un
repaus complet, se desfăşura de fapt un proces
ascuns. în toţi aceşti ani.
125

22
Vecinii noştri sînt în majoritate oameni religioşi,
cu o mulţime de copii. La vîrsta de patru ani,
Yair îmi pune uneori întrebări la care nu ştiu
cum să răspund. II trimit la tatăl său, cu
întrebarea lui cu tot. Şi Michael, care adesea se
poartă cu mine de parcă aş fi o fetiţă indis-
ciplinată, vorbeşte cu fiul său ca de la bărbat la
bărbat. Glasurile lor ajung la mine în bucătărie.
Niciodată unul nu îl întrerupe pe celălalt. Michael
1-a învăţat pe Yair să termine ce are de spus prin
cuvintele: „am terminat". Michael însuşi foloseşte
uneori aceste cuvinte, cînd îşi încheie răspunsul.
Este metoda aleasă de soţul meu ca să-şi înveţe
fiul că oamenii nu trebuie să se întrerupă unii
pe alţii cînd discută.
Yair întreabă, de pildă :
— De ce fiecare om gîndeşte în mod diferit?
Michael răspunde:
— Oamenii sînt diferiţi.
Yair întreabă mai departe:
— De ce nu există doi oameni sau doi copii la
fel?
Michael admite că nu cunoaşte răspunsul.
Copilul face o pauză, se gîndeşte şi spune:
— Cred că mămica ştie totul, pentru că nu
spune niciodată „nu ştiu". Mămica spune : „Ştiu,
dar nu pot să-ţi explic". Eu cred că dacă nu poţi
explica, nu poţi spune că ştii. Am terminat.
126
Michael, poate cu un zîmbet reţinut, încearcă
să explice fiului sau diferenţa de a gîndi un lucru
şi a-1 exprima în cuvinte.
Cînd aud o conversaţie ca aceasta, nu mă pot
împiedica să nu-mi aduc aminte de bietul meu
tată care era un om atent şi examina întotdeauna
orice cuvînt pe care îl auzea rostit, fie şi de un
copil, căci era mereu în căutarea unor semne sau
aluzii despre un adevăr care îi scăpa şi în pragul
căruia trebuia să rămînă prosternat toată viaţa.
La vîrsta de patru, cinci ani, Yair era un copil
voinic şi tăcut. Uneori vădea o tendinţă extra-
ordinară spre violenţă. Descoperise probabil cît
erau de timizi şi sperioşi copiii din vecini. Cu
gesturile lui lente, inspira teamă chiar unor băie-
ţei mai mari decît el. Se întîmpla să vină acasă
stîlcit în bătaie de părinţii altor copii. De obicei
refuza să spună cine 1-a bătut. Dacă Michael
insista totuşi, răspunsul era de cele mai multe ori:
— A fost vina mea. Eu am început. M-am luat
la bătaie şi atunci m-au bătut şi ei.
— De ce te-ai luat la bătaie?
— M-au scos din sărite.
— Ce ţi-au făcut?
— Tot felul de lucruri.
— Ca de pildă?
— Nu pot spune. N-au spus, au făcut anumite
lucruri.
— Ce lucruri?
— Lucruri.
Am observat la fiul meu o impertinenţă posacă.
Mult interes pentru mîncare. Pentru obiecte. Apa-
rate electrice. Ceasuri. Tăceri prelungite de parcă
era permanent absorbit într-un proces mintal
complicat.
127

Michael nu a ridicat niciodată mina asupra
băiatului, din principiu şi pont.ru că el însuşi
fusese crescut cu înţelegere şi Iară bătaie. N-aş
putea spune acelaşi lucru despre mine. L-am
bătut pe Yair de cîte ori dădea dovadă de imper-
tinenţă posacă. II loveam fără să privesc în ochii
lui cenuşii, liniştiţi, pînă cînd, răsuflînd din greu,
reuşeam să-1 fac să plîngă. Voinţa lui era atît de
puternică, incit uneori mă făcea să mă cutremur
şi cînd orgoliul îi era în sfirşit înfrînt, scotea un
suspin grotesc care suna mai mult a imitaţie de
plînset de copil.
Mai sus de noi, la etajul doi, pe acelaşi culoar
cu familia Kamnitzer, locuiau doi bătrîni fără
copii. Se numeau Glick. El era negustor de mărun-
ţişuri şi ea suferea de crize de isterie. Mă trezea
uneori noaptea cîte un suspin slab, prelung, ca
acela al unui căţeluş. Alteori, la revărsatul zori-
lor, se auzea un ţipăt ascuţit, urmat după o pauză,
de un geamăt înăbuşit, de parcă venea de sub
apă. Săream din pat şi alergam în cămaşă de
noapte spre camera unde dormea copilul. De
mult ori credeam că ţipă Yair, că i s-a întîmplat
ceva îngrozitor.
Uram nopţile.
Cartierul Mekor Baruch e construit din piatră
şi fier. Balustrade de fier. în lungul scărilor care
urcă pe exteriorul caselor vechi. Porţi murdare
de fier cu inscripţii care indicau data construcţiei
şi numele donatorului şi al părinţilor săi. Gar-
duri dărîmate, înţepenite în poziţii contorsio-
nate. Obloane ruginite, atîrnînd într-o singură
balama, ameninţînd s-o pornească în jos spre
stradă. Şi, pictat cu roşu pe zidul scorojit din
vecinătatea casei noastre, sloganul Iudeea s-a
128
prăbuşit in foc şi singe, din foc şi sînge se va
ridica Iudeea . Nu ideea cuprinsă în aceste vorbe
mă atrăgea, ci simetria lor. Un soi de echilibru
pe care nu mi -l pot explica şi pe care-1 simt pre-
zent noaptea, cînd felinarele proiectează umbrele
ferestrelor pe peretele din faţa patului, şi totul
pare a se dubla.
Cînd bate vîntul, zăngănesc construcţiile de
tablă pe care oamenii şi le-au amenajat prin
balcoane şi poduri. Şi acest zgomot contribuie la
depresia care mă tot cuprinde. Spre sfîrşitul
nopţilor, cei doi plutesc în tăcere deasupra cartieru-
lui. Goi pînă la mijloc, desculţi şi uşori, lunecă
pe afară. Pumni uscăţivi ciocănesc fierul ruginit,
deoarece li s-a dat poruncă să bage spaima în
cîini. în zori lătratul cîinilor se preface într-un
urlet delirant. Gemenii se scurg pe afară. Pot
să-i simt. Pot să aud lipăitul tălpilor goale. Rîd
unul la altul fără glas. Se aburcă unul în spatele
celuilalt şi se ridică pînă în dreptul meu, în
smochinul care creşte în grădină. Au ordin să
apuce o ramură şi să-mi bată cu ea în geam. Nu
tare. Uşor. Am auzit o dată unghii zgîriind în
oblon. Altă dată s-au gîndit să arunce conuri de
pin. Au fost trimişi să mă trezească. Cineva îşi
închipuie că dorm. Cînd eram tînără aveam o
uriaşă forţă de a iubi şi acum forţa mea de a iubi
a început să moară. Nu vreau să mor.
în cursul acestor ani mi-am pus uneori între-
bări asemănătoare cu cele care mi-au trecut prin
minte cînd ne întorceam pe jos de la Tirat Yaar,
în noaptea aceea de iarnă, cu trei săptămîni
înainte de nuntă. „Ce găseşti la omul acesta şi
ce ştii despre el? Să presupunem că un altul
te-ar fi prins de braţ cînd ai alunecat pe scări la
129

Terra Sancta. Există oare anumite legi, chiar
dacă nu mi-e dat să Ie identific vreodată, sau
doamna Tarnopoler avea dreptate spunîndu-mi
ce mi-a spus cu două zile înainte de nuntă?"
Nu mă străduiesc să ghicesc ce gînduri nutreşte
soţul meu. Pe chipul lui citesc repaus ca şi cum
dorinţa i-a fost îndeplinită şi acum stă indiferent
şi mulţumit şi aşteaptă autobuzul care, după o
vizită plăcută la grădina zoologică, îl va duce
acasă ca să mănînce, să se dezbrace şi să se
culce. în şcoala primară, cînd descriam excursii,
obişnuiam să rezum starea de spirit cu care am
încheiat călătoria prin cuvintele: „Obosită, dar
fericită". Aceasta este exact expresia pe care
Michael o are pe chip de cele mai multe ori.
Michael ia două autobuze în fiecare dimineaţă
ca să ajungă la universitate. Servieta cumpărată
de tatăl său ca dar de nuntă s-a jerpelit, fiind
făcută dintr-un material sintetic, relicvă a anilor
de austeritate economică, dar Michael nu mă lasă
să-i cumpăr una nouă. Ţine la vechea servietă,
spune el, din motive sentimentale.
Cu degete îndemînatice şi sigure, timpul dis-
truge obiectele neînsufleţite. Toate obiectele sînt
la discreţia lui.
In servietă, Michael poartă notiţele de curs pe
care le numerotează cu cifre romane, nu cu cele
obişnuite, arabe. Mai poartă, fie că este iarnă
sau vară, un fular de lînă împletit de mama mea.
Şi cîteva tablete împotriva arsurilor de stomac.
în ultima vreme, Michael a început să sufere de
uşoare arsuri de stomac, in special înaintea mesei
de prînz.
Iarna soţul meu poartă un impermeabil albas-
tru-cenuşiu care se asortează cu culoarea ochilor.
Iar peste pălărie poartă o glugă de plastic. Vara
130
îmbracă o cămaşă largă, în carouri, fără cravată.
Prin cămaşă i se zăreşte torsul slab şi păros. Tot
mai insistă să-şi poarte părul tuns scurt, aşa că
arată ca un sportiv sau ca un ofiţer. Şi-o fi dorit
Michael vreodată să fie sportiv sau ofiţer? Cît de
puţin ne este îngăduit să ştim despre alte per-
soane. Chiar daca sîntem foarte atenţi. Chiar
dacă nu uităm niciodată nimic.
Nu prea vorbim în după-amiezele din cursul
săptămînii: poţi să-mi dai; vrei să-mi ţii; grăbeş-
te-te; nu murdări; unde-i Yair?; cînd e gata?;
te rog aprinde lumina în hol.
Seara, după radiojurnalul de la ora nouă,
curăţăm şi mîncăm fructe, stînd pe fotoliu unul în
faţa celuilalt. Hruşciov îl va distruge pe Gomulka;
Eisenhower n-o să îndrăznească. Oare guvernul
chiar vrea să. Regele Irakului e o marionetă în
mîinile tinerilor ofiţeri. Alegerile vor aduce multe
schimbări.
Apoi Michael se aşază la masă şi îşi pune
ochelarii de citit. Eu deschid aparatul de radio şi
ascult muzică. Nu muzică de concert, ci melodii
de dans, de la vreun post străin îndepărtat. La
unsprezece mă bag în pat. într-unui dintre pereţi
este ascunsă o conductă de apă. Sunetul scurgerii
interioare. Tuşea. Vîntul.
în fiecare marţi, întorcîndu-se de la univer-
sitate, Michael trece prin centrul oraşului şi cum-
pără două bilete de cinema de la Agenţia Kahana.
începem să ne îmbrăcăm pe la ora opt şi la opt
şi un sfert plecăm de acasă. Tînărul palid Yoram
Kamnitzer îl supraveghează pe Yair, cît eu şi
Michael sîntem la cinematograf. în schimb îl ajut
să se pregătească pentru examenul de literatură
131

ebraică. Datorită hii nu am uitat tot ce am învă-
ţat cînd eram studentă. Stăm şi citim împreună
eseurile lui Ahad Haam şi comparăm preotul şi
profetul, trupul şi spiritul, sclavia şi libertatea.
Toate ideile sînt prezentate în perechi simetrice
antitetice. îmi place sistemul acesta. Şi Yoram
crede că profeţia, libertatea şi spiritul ne îndeamnă
să ne eliberăm de lanţurile sclaviei şi ale trupului.
De cîte ori îi admir una dintre poezii, o sclipire
verde i se aprinde în ochi. Poeziile lui Yoram sînt
scrise cu pasiune. Foloseşte cuvinte şi fraze neobiş-
nuite. O dată l-am întrebat ce înţelege prin expre-
sia „iubire ascetică", folosită într-una dintre poe-
ziile sale. Mi-a spus că există unele iubiri care
nu sînt prilej de bucurie. Am repetat o remarcă pe
care o auzisem cu mult timp în urmă de la soţul
meu: „Cînd oamenii sînt mulţumiţi şi n-au ce
face, emoţiile lor cresc şi se extind ca o tumoare
malignă".
Yoram exclamă: „Doamnă Gonen", dar brusc
vocea i se sparse astfel că ultima silabă a sunat
ca un scrîşnet, căci era la vîrsta cînd băieţii îşi
stăpînesc cu greu glasul.
Dacă Michael intră în cameră în timp ce eu
lucrez cu Yoram, băiatul pare pradă unui spasm
interior. îşi curbează spatele şi priveşte fix la
duşumea, stingherit de parcă ar fi vărsat ceva
pe jos sau ar fi spart un vas. Yoram Kamnitzer va
termina liceul, va merge la universitate şi apoi
va preda ebraica şi Biblia la Ierusalim. De Anul
Nou ne va trimite regulat o felicitare, la care noi
îi vom răspunde. Timpul va continua să stea în
preajma noastră, o prezenţă impozantă şi trans-
parentă, ostilă lui Yoram, ostilă mie, neprevestind
nimic bun.
132
într-o zi, în toamna anului 1954, Michael se
întoarse seara purtînd în braţe un pisoi cenuşiu
cu alb. îl găsise pe strada David Yelin, lîngă
zidul şcolii religioase de fete.
— Nu-i aşa că-i drăguţ? Pune mîna pe el. Uite
cum ridică lăbuţa la noi şi ne ameninţă de parcă
ar fi cel puţin leopard sau panteră. Unde-i cartea
cu animale a iui Yair? Adu cartea, mămico, te
rog şi hai să-i arătăm lui Yair că pisicile şi leo-
parzii sînt veri.
Cînd Michael luă mîna fiului meu şi i-o duse
să mîngîie pisoiul, am observat un tremur în
colţul gurii copilului, de parcă s-ar fi temut că
pisoiul este fragil sau că ar fi periculos să-1 atingă.
— Uite, mămico, se uită drept la mine. Ce vrea?
— Să mănînce, dragă, şi să doarmă. Du-te şi
fă-i un culcuş pe podeaua din bucătărie. Nu,
prostuţule, pisicile nu au nevoie de pătură.
— De ce nu?
— Pentru că nu sînt ca oamenii. Sînt altfel.
— De ce sînt altfel ?
— Aşa sînt făcute. Nu pot să-ţi explic.
— Tăticule, de ce nu folosesc pisicile pătură,
ca noi?
— Pentru că pisicile au blană călduroasă aşa
că pot să-şi ţină cald şi fără pătură.
Michael şi Yair se jucară toată seara cu pisoiul.
L-au botezat Fulguleţ. Avea cîteva săptămîni şi
dădea dovadă de o înduioşătoare lipsă de coordo-
nare a mişcărilor. îşi dădea toată silinţa să prindă
un fluturaş care fîlfîia tocmai pe tavanul bucătă-
riei. Salturile lui erau groteşti, pisoiul fiind lipsit
de simţul înălţimii şi al distanţei; sărea doar cîţiva
centimetri de la podea, deschizînd şi închizînd
133

botişorul de parcă ar fi ajuns la fluture. Am
izbucnit cu toţii în rîs. Auzindu-ne rîzînd, moţă-
naşul se zburli şi scoase un sîsîit menit să ne
îngheţe sîngele în vin<-.
— Fulguleţ o să crească, spuse Yair, şi o să fie
cel mai puternic motan din cartier. O să-1 învă-
ţăm să ne păzească avutul şi să prindă hoţii şi
nepoftiţii. O să fie pisica noastră de pază.
— Are nevoie de hrană, spuse Michael şi are
nevoie să fie mîngîiat. Fiecare creatură are nevoie
de iubire. Deci îl vom iubi pe Fulguleţ şi el ne va
iubi pe noi. Totuşi nu este cazul să-1 săruţi, Yair,
mama o să se supere pe tine.
Am contribuit şi eu cu lapte şi brînză într-un
castronaş de plastic verde. Michael a trebuit să
bage botul pisoiului în lapte, deoarece nu era
încă deprins să bea din farfurie. Micul animal se
sperie; scuipă şi-şi scutură violent capul ud,
împrăştiind picături albe. Culoarea lui Fulguleţ
nu era albă, ci cenuşie cu alb. O pisică obişnuită.
Noaptea, pisoiul descoperi o deschizătură
îngustă în fereastra bucătăriei. Se strecură prin
balcon pînă în dormitorul nostru, unde găsi patul.
Se hotărî să se facă ghem la picioarele mele, deşi
Michael fusese cel. care îl adoptase şi se jucase
cu el toată seara. Era un pisoi nerecunoscător.
Ignora persoana care fusese bună cu el şi se
linguşea pe lîngă cea care îl tratase cu răceală. Cu
cîţiva ani în urmă, Michael îmi spusese, „Pisicile
nu se împrietenesc niciodată cu cineva care nu
le îndrăgeşte". Acum îmi dau seama că afirmaţia
fusese doar o metaforă care nu trebuia luată în
serios. Michael o spusese ca să pară original.
Pisoiul stătea la picioarele mele şi torcea într-un
fel liniştit şi liniştitor. Spre dimineaţă, pisicul
134
zgîrie la uşă. M-am sculat şi l-am lăsat să iasă.
Abia ieşit, minună să-1 las să intre din nou
înăuntru. Reintrat se îndreptă tacticos spre uşa
de la balcon, căscă, se întinse, mieună rugîndu-ne
să-1 lăsăm afara. Era un pisoi capricios sau poate
nehotărit.
După cinci zile pisoiul nostru a plecat şi nu
s-a mai întors. Toată seara soţul şi fiul meu l-au
căutat pe stradă, prin împrejurimi şi în jurul
şcolii religioase de unde îl culesese Michael cu o
săptămînă în urmă. Yair era de părere că Fulguleţ
fusese ofensat. Michael, pe de altă parte, susţinea
că se întorsese acasă la mama lui. Aveam con-
ştiinţa curată. Am declarat aceasta sus şi tare,
pentru că plutea bănuiala că eu i-aş fi făcut de
petrecanie. Putea oare Michael să-şi închipuie
că sînt în stare să otrăvesc un pisoi ?
— îmi dau seama, spuse el, că am greşit hotă-
rînd să ţin o pisică fără să mă consult cu tine,
de parcă aş trăi singur. Te rog încearcă să mă
înţelegi, n-am vrut decît să-i fac o bucurie băia-
tului. Cînd eram copil, mi-am dorit o pisică, dar
tata nu m-a lăsat.
— Nici nu l-am atins, Michael. Trebuie să mă
crezi. Nu am nimic împotrivă să aduci altă pisică.
Nici nu l-am atins.
— Bănuiesc că a pornit spre cer, într-un răd-
van de aur, zîmbi Michael sec. Să nu mai vorbim
de el. îmi pare doar rău pentru băiat. Era foarte
ataşat de Fulguleţ. Dar să schimbăm subiectul.
Doar n-o să ne certăm pentru un pisic!
— Nu-i nici o ceartă, am ripostat eu.
— Nici ceartă şi nici pisic.
Michael zîmbi cu zîmbetul lui sec.
135

23
Cam în această perioadă nopţile noastre şi-au
schimbat savoarea. Ca urmare a unei preocupări
prelungite şi atente, Michael a învăţat să-mi
bucure trupul. Degetele lui erau încrezătoare şi
experte. Nu renunţau niciodată pînă cînd nu mă
făceau să scot un geamăt profund. Michael per-
severa cu răbdare şi delicateţe pînă cînd reuşea
să-mi smulgă acel geamăt. învăţase să-şi apese
buzele într-un anumit loc, pe gîtul meu, stăruind
cu vigoare. Mîna lui caldă, sigură, urca în lungul
spatelui meu pînă la ceafă, la rădăcina părului.
In lumina săracă ce se strecura printre jaluzele
de la felinarul din stradă, Michael vedea pe faţa
mea ceva asemănător unei expresii de durere
ascuţită. Ochii mei erau totdeauna închişi, într-un
efort constant de concentrare. Ştiam că ochii lui
Michael nu sînt închişi, pentru că era atent şi
lucid. Lucidă şi competentă era acum şi atin-
gerea lui. Fiecare mişcare a mîinii sale era calcu-
lată să-mi stîrnească plăcere. Cînd mă trezeam
în zori, îl doream din nou. Viziuni sălbatice mă
asaltau fără voia mea. Un anahoret îmbrăcat în
blănuri mă ia în pădurea Schneller, mă muşcă
de umăr şi strigă. Un muncitor nebun de la
fabrica cea nouă, la vest de Mekor Baruch, mă
înhaţă şi fuge cu mine în munţi, purtîndu-mă
fără efort în braţele lui murdare de ulei. Şi geme-
nii cei întunecaţi: mîinile lor sînt blînde, dar
neşovăitoare, picioarele păroase şi bronzate. Nu
rid niciodată.
Alteori izbucneşte războiul în Ierusalim şi eu
ies din casă într-o cămaşă de noapte subţire şi
alerg înnebunită în lungul străzii întunecate şi
înguste. Torţe strălucitoare luminează brusc aleea
de chiparoşi: mi-am pierdut copilul. Străini bizari
îl caută prin văi. Un cercetaş. Ofiţeri de poliţie.
Voluntari obosiţi din satele învecinate. Ochii lor
exprimă clar milă, dar sînt atît de ocupaţi! Cu
politeţe şi seriozitate mă îndeamnă să nu mă
necăjesc. Avem motive de speranţă. După răsări-
tul soarelui eforturile lor vor fi sporite. Rătăcesc
pe aleile sumbre din spatele bulevardului abisi-
nienilor. Strig „Yair, Yair!" pe o stradă plină de
pisici moarte care se rostogolesc pe trotuar.
Dintr-o curte apare venerabilul profesor care m-a
învăţat literatura ebraică. Poartă un costum pono-
sit. „Nici dumneata nu ai copii, tînără doamnă?",
mă întreabă el politicos. „îmi veţi permite deci
să vă invit înăuntru?". Cine este fata străină, în
rochie verde, care îl ţine pe soţul meu de mijloc,
mai în jos pe stradă, de parcă eu n-aş fi aici?
Eram invizibilă. Soţul meu spunea „Un senti-
ment de fericire, un sentiment de tristeţe". Mai
spune „Se va construi un port foarte adînc la
Ashod."
Era toamnă. Copacii nu erau bine înfipţi în
pămînt, se clătinau în mod suspect, obscen. Pe
un balcon înalt l-am văzut pe căpitanul Nemo.
Faţa lui era palidă şi ochii îi luceau. Barba lui
neagră îi era tăiată scurt. Ştiam că întîrzie din
vina mea, din vina mea nu ridică pînzele. Timpul
se scurge. Mi-e ruşine de mine, căpitane. Nu mă
privi aşa tăcut.
136
137

într-o zi, pe cînd aveam şase sau şapte ani.
stăteam în prăvălia tatălui meu pe bulevardul
Iaffa, cînd intră poetul Saul Cernikovski, sâ
cumpere o lampă de birou. „Şi fetiţa asta dră-
gălaşă e de vînzare?" întrebă poetul rîzînd. Pe
neaşteptate mă ridică în braţele lui puternice şi
mustăţile argintii îmi gîdilară obrazul. Trupul
lui emana un miros puternic şi cald. Zîmbetul îi
era şiret ca al unui copil zburdalnic, care a reuşit
să-i provoace pe cei mari. După plecarea lui, tata
rămase agitat şi emoţionat.
— Marele nostru poet a vorbit şi s-a purtat cu
noi ca un client obişnuit. Dar sînt sigur că făcea
aluzie la ceva, continuă tata pe un ton gînditor,
cînd a ridicat-o pe Hannah în braţe şi a rîs.
N-am uitat. La începutul iernii 1954 l-am visat
pe poet. Şi oraşul Gdansk. Şi o lungă procesiune.
Michael începuse să colecţioneze timbre. Spu-
nea că o face de dragul copilului, dar deocamdată
Yair nu manifesta nici un interes pentru timbre.
Odată, la ora cinei, Michael îmi arătă un timbru
rar din Gdansk. Cum reuşise să facă rost de el?
în dimineaţa aceea cumpărase o carte de la un
anticar de pe strada Solei. Cartea era intitulată
Seismografia lacurilor cu ape adinei şi printre
pagini descoperise acest timbru rar din Gdansk.
Michael încercă să-mi vorbească despre valoarea
deosebită a timbrelor din statele dispărute:
Letonia, Lituania, Estonia, Oraşul Liber Gdansk,
Schleswig-Holstein, Boemia şi Moravia, Serbia,
Croaţia. Mă îndrăgosteam de aceste nume pe
măsură ce Michael le pronunţa.
Timbrul cel rar nu era deosebit de frumos:
culori închise, o cruce stilizată cu o coroană deasu-
pra şi, scris cu litere gotice jrFreie Stadt". Nici o
urmă de peisaj. Nu puteam ghici cum arată oraşul.
Dacă are bulevarde largi şi clădiri cu zidurile
înalte. Dacă coboară în pantă abruptă ca să-şi
scalde picioarele în apa portului, ca Haifa, sau
se întinde pe o cîmpie mlăştinoasă. Un oraş de
turnuri, înconjurat de pădure, sau poate un oraş
de bănci şi uzine, construite toate într-un teri-
toriu pătrat. Timbrul nu dădea nici o lămurire.
L-am întrebat pe Michael cum arată oraşul
Gdansk.
Michael răspunse cu un zîmbet, de parcă
unicul răspuns pe care îl aşteptam de la el era
un zîmbet.
De data asta am repetat întrebarea. Şi astfel
pentru că îl întrebasem de două ori, a fost silit
să admită că-1 surprinde întrebarea mea.
— De ce naiba vrei să afli cum arată Gdanskul ?
Şi ce te face să crezi că eu aş şti? După cină am
să mă uit în Enciclopedia Ebraică, adică nu, nu
mă pot uita, că încă nu au ajuns la litera G. Şi
pentru că veni vorba, dacă doreşti să călătorim
în străinătate, cîndva în viitor, te sfătuiesc să
mai reduci cheltuielile şi să nu mai arunci rochiile
pe care le ai doar de cîteva săptămîni. Ce s-a
întîmplat cu fusta aceea gri pe care am cumpă-
rat-o împreună, de Sucot, la magazinul Maayan
Stub?
Şi astfel n-am putut afla nimic de la Michael
despre oraşul Gdansk. După cină, cînd ştergeam
împreună farfuriile, am început să-mi bat joc de
el. L-am acuzat că, sub pretextul că colecţionează
timbre pentru copil, vrea de fapt să-şi satisfacă
dorinţa lui puerilă de a strînge timbre ca un
băieţel. Doream să-mi înving soţul în cursul unei
mici discuţii.
138
139

Michael m-a privat chiar şi de această anemică
satisfacţie. Nu se lasă uşor jignit. Nu a întrerupt
şuvoiul meu de provocări pentru că nu se face
să-1 întrerupi pe cel care vorbeşte. A continuat
să şteargă cu grijă farfuria de porţelan pe care
o avea în mînă. S-a ridicat apoi cu grijă s-o pună
la locul ei, în dulapul de deasupra chiuvetei. Pe
urmă, fără să întoarcă capul, îmi spuse că nu
este nimic nou în ceea ce am afirmat. Nu-i nevoie
să cunoşti prea multă psihologie ca să ştii că şi
adulţilor le place uneori să se joace. Colecţiona
timbre pentru Yair tot aşa cum eu îi decupam
imagini din reviste, deşi pe copil nu-1 interesau
deloc. Şi atunci, la ce bun să-mi bat joc de el ?
După ce am spălat vasele, Michael se aşeză
într-un fotoliu ca să asculte ştirile. Stăteam tăcută
în faţa lui. Curăţăm fructe. Ni le treceam unul
altuia o dată ce erau decojite. Michael spuse:
— Nota de plată a electricităţii este enormă
luna aceasta.
I-am răspuns:
— Toate preţurile cresc.  Pînă şi laptele s-a
scumpit nu demult.
In noaptea aceea am visat oraşul Gdansk.
Eram prinţesă. Din turnul castelului meu pri-
veam în jos spre oraş. O mulţime de supuşi se
adunaseră la piciorul turnului. Am întins braţele
să-i salut. Gestul îmi amintea de atitudinea
Madonei din vîrful Mănăstirii Terra Sancta.
Vedeam aglomeraţia sumbră de acoperişuri.
Spre sud-est cerul se întuneca deasupra părţilor
vechi ale oraşului. Nori negri veneau mînaţi
dinspre nord. Se apropia furtuna. In vale puteam
distinge siluetele gigantice ale macaralelor din
port, schelete din fier negru. Se desenau pe cerul
scăldat în lumina apusului. In vîrful fiecărei
macarale scînteia o lumină roşie de control. Ziua
devenea treptat cenuşie. Am auzit sirena unui
vapor care ieşea din port. Dinspre sud puteam
auzi huruitul trenurilor în mişcare, dar trenurile
înseşi nu erau vizibile. Se vedea un parc cu tufi-
şuri frunzoase. în mijlocul parcului era un lac
lunguieţ şi în centrul lui o mică insulă care servea
drept platformă unei statui. Statuia prinţesei.
Statuia mea.
La suprafaţa apei plutea carburant negru de
la nave. Becurile de pe stradă se aprinseseră şi
aruncau fascicule de lumină rece asupra oraşului
meu. Strălucirea îngheţată se lovea de acoperişul
de ceaţă, nori şi fum. Forma un halo compact în
cerul de deasupra suburbiilor.
Din piaţă se ridicau strigăte de furie. Eu,
prinţesa oraşului, de sus de unde eram, trebuia
să vorbesc poporului care aştepta. Trebuia să-i
spun că-1 iubesc, că-1 iert, dar că am fost grav
bolnavă, timp îndelungat. Nu puteam vorbi. Mai
eram încă bolnavă. Poetul Saul Cernikovski pe
care îl numisem şambelan, veni să se aşeze la
dreapta mea. Vorbi poporului, folosind cuvinte
liniştitoare, într-o limbă care-mi era străină.
Lumea îl aclama. Deodată mi s-a părut că disting
dincolo de ovaţii un murmur vag de protest.
Poetul rosti patru cuvinte cu rimă, o lozincă sau
un proverb, în altă limbă, şi mulţimea izbucni
într-un rîs molipsitor. O femeie scoase un ţipăt.
Un copil se caţără pe o coloană şi începu să se
strîmbe. Un bărbat cu pelerină aruncă o remarcă
înveninată. Ovaţii puternice acoperiră totul. Poe-
tul îmi puse pe umeri o capă călduroasă. I-am
atins  părul  fin,  argintiu,  cu vîrful degetelor.
140
141

Gestul provocă o emoţie violentă în mulţime, un
vuiet care se transformă în tumult. O izbucnire
de dragoste sau de mînie.
Un avion zbura deasupra oraşului, i-am porun-
cit să semnalizeze cu lumini verzi şi roşii.  O
clipă mi se păru că avionul zboară printre stele,
antrenîndu-le în urma lui pe cele mai slabe dintre
ele. Apoi un batalion de soldaţi dădu năvală în
Piaţa Sion. Bărbaţii cîntau un imn în onoarea
prinţesei. M-au purtat pe străzi într-o trăsură
trasă de patru cai suri. Cu o mină ostenită trimi-
team bezele poporului. Supuşii mei se îmbulzeau
cu miile în străzile Geulah, Mahane Yahuda,
Ussishkin şi Keren Kayemet. Fiecare braţ agita
un steguleţ sau o floare. Era o procesiune. Mă
sprijineam de braţele celor doi ofiţeri sobri, întu-
necaţi şi graţioşi care formau garda mea perso-
nală. Eram obosită.  Supuşii mei îmi aruncau
cununi de crizanteme. Crizantemele sînt florile
mele preferate. Era zi de sărbătoare. La Mănăs-
tirea Terra Sancta Michael îmi întinse mîna şi
mă ajută să cobor din trăsură. Ca de obicei era
calm şi stăpînit. Prinţesa ştia că momentul era
hotărîtor. Simţea că trebuie să aibă o comportare
regală. Un mic bibliotecar îşi făcu apariţia, purtînd
o yarmulkă neagră. Gesturile lui erau supuse.
Era Yezekel, tatăl lui Michael. „Alteţa voastră"
se înclină maestrul de ceremonii cu supunere
„cu îngăduinţa Alteţei voastre". Dincolo de această
aservire mi se părea că simt o umbră de ironie.
Nu-mi plăcuse niciodată rîsul sec al bătrînei Sara
Zeldin. Nu avea nici un drept să stea acolo pe
scară şi să rîdă de mine. Eram în subsolul biblio-
tecii, în penumbră distingeam siluetele unor femei
slabe. Stăteau tolănite pe jos, cu picioarele des-
făcute, în spaţiile înguste de trecere dintre lăzile
cu  cărţi.   Duşumeaua  era  acoperită cu mîzgă.
Femeile arătau toate la fel, cu părul vopsit şi
sînii expuşi în mod obscen. Nici nu-mi zîmbea şi
nu mă trata cu respect. Suferinţa le era înti-
părită pe figură. Erau vulgare. Femeile acestea
care mă urau, mă atingeau, fără ca totuşi să mă
atingă.  Vîrfunle degetelor le erau ascuţite şi
ameninţătoare. Erau prostituatele din docuri. îşi
băteau joc în gura mare. Rîgîiau. Erau bete. Din
trupurile lor emana un miros rînced. „Sînt prin-
ţesa Gdanskului", am încercat să strig, dar vocea
îmi pierise. Eram şi eu una dintre acele femei. îmi
trecu prin gînd : „Sînt toate prinţese de Gdansk".
Mi-am amintit că trebuie să primesc imediat o
delegaţie de cetăţeni şi comercianţi, ca să discu-
tăm privilegiile. Nu ştiu ce înseamnă privilegiu.
Sînt obosită.  Sînt una dintre femeile acestea
înrăite. Prin ceaţă, dinspre docurile îndepărtate,
străbate geamătul unui vapor, ca dinspre locul
unui masacru. Eram prizonieră în subsolul biblio-
tecii. Am fost predată unor femei respingătoare,
pe duşumeaua soioasă. Nu uitasem că există un
distrugător britanic numit Dragon care mă cunoş-
tea, care va şti să mă recunoască dintre toate,
care va veni şi-mi va salva viaţa. Dar marea nu
se va reîntoarce în Oraşul Liber pînă la noua eră
glaciară.   Pînă  atunci Dragonul  este  departe,
foarte  departe,  patrulînd  zi  şi noapte  coasta
Mozambicului. Nici o navă nu poate ajunge în
oraşul desfiinţat demult. Eram pierdută.
142
143

24
Soţul meu Michael Gonen mi-a dedicat primul
articol pe care 1-a publicat într-o revistă ştiinţi-
fică. Titlul era Procesul de eroziune în ravinele
deşertului Paran. Este şi subiectul tezei sale de
doctorat. Dedicaţia era tipărită sub titlu, cu litere
cursive:
Autorul doreşte să dedice această lucrare soţiei
sale înţelegătoare, Hannah.
Am citit articolul şi l-am felicitat pe Michael.
îmi plăcea felul în care evita să folosească adjec-
tive şi adverbe şi se concentra asupra substanti-
velor şi a verbelor. îmi mai plăcea cum se fereşte
de fraze lungi, enunţînd fiecare idee printr-o
serie de fraze scurte şi concise. Admiram stilul
său sec şi pozitiv.
Michael s-a legat de cuvîntul „sec". Ca toţi
oamenii pe care nu-i interesează limba şi folosesc
cuvintele în felul în care se servesc de aer şi de
apă, Michael a crezut că am folosit cuvîntul în
sens peiorativ. Ii părea rău, spuse el, că nu-i
poet, că nu-mi poate dedica o poezie în loc de o
lucrare seacă de cercetare ştiinţifică. Fiecare face
ce poate. Ştie că şi aceasta-i o frază răsuflată.
— Michael, îţi închipui că nu-ţi sînt recunos-
cătoare pentru dedicaţie sau că nu-ţi apreciez
articolul?
— Dar nu te acuz. Articolul este destinat geolo-
gilor şi specialiştilor în ştiinţe înrudite. Geologia
144
nu-i istorie. Un om cultivat poate foarte bine să
ignore elementele de bază ale geologiei.
Cuvintele lui Michael m-au mîhnit pentru că
încercasem să găsesc calea de a-i împărtăşi bucuria
şi, fără să vreau, l-am jignit.
— N-ai putea să-mi explici în cuvinte simple
ce înseamnă geomorfologia?
Michael, gînditor, întinse mina şi-şi ridică
ochelarii de pe masă. îi contemplă cu unul dintre
zîmbetele lui ascunse şi-i puse din nou jos.
— Da, sînt de acord să-ţi explic, dacă doreşti
într-adevăr să ştii şi nu întrebi doar ca să-mi
faci plăcere. Nu, nu lăsa împletitul. îmi place să
stau în faţa ta şi să-ţi vorbesc în timp ce tu
împleteşti.   îmi  place să te văd relaxată.  Nu
trebuie să te uiţi spre mine; ştiu că mă urmă-
reşti cu atenţie. Nu ne supunem unul pe altul la
un interogatoriu. Geomorfologia se află la gra-
niţa dintre geologie şi geografie. Tratează despre
procesele care intervin în geneza formelor de
relief de pe suprafaţa globului. Cei mai mulţi
oameni consideră greşit că Pămîntul a fost creat
odată pentru totdeauna în urmă cu multe mili-
oane de ani. De fapt, suprafaţa Pămîntului este
într-o permanentă devenire. Dacă recurgem la
termenul popular „creaţie", s-ar putea spune că
Pămîntul se creează într-un mod progresiv şi
continuu. Şi acum, în timp ce noi stăm de vorbă,
factori diferiţi, ba chiar opuşi, acţionează simul-
tan pentru a da contur peisajului şi a-1 modela
atît la suprafaţă, cît şi în interior. Unii dintre
factori sînt de natură geologică. Derivă din acţiu-
nea nucleului de lavă al Pămîntului care se răceşte
în mod gradat şi egal. Alţi factori sînt atmosferici
ca vîntul, inundaţiile şi contrastele între căldură
şi frig care se succed în acord cu legile ciclice.
145

Anumiţi factori fizici au de asemenea efect
asupra proceselor geomorfologice. Din întîmplare,
acest fapt simplu este adesea trecut cu vederea
de specialişti, poate tocmai fiindcă e atît de simplu:
factorii fizici sînt atît de evidenţi, încît unii dintre
cei mai eminenţi experţi tind uneori să-i negli-
jeze. Atracţia gravitaţională, de pildă şi acţiunea
soarelui. S-au sugerat explicaţii complicate pentru
fenomene care îşi au originea în simple legi natu-
rale.
In afară de factorii geologici, atmosfera şi
factorii fizici, trebuie luate în consideraţie şi anu-
mite procese chimice. De pildă topirea şi fuziu-
nea. Putem spune în concluzie că geomorfologia
este punctul de interferenţă dintre diferite disci-
pline ştiinţifice. De altfel mitologia greacă antici-
pează acestea, atribuind formarea Pămîntului
ciocnirilor permanente dintre diferitele forţe. Acest
principiu este acceptat de ştiinţa modernă care
totuşi nu încearcă să explice originea diverşilor
factori. într-un anumit sens noi ne mulţumim cu
un domeniu de exploatare mult mai puţin vast
decît cel abordat de mitologia antică. „Cum" şi
nu „de ce" este singura întrebare care ne pre-
ocupă. Dar unii savanţi nu reuşesc totdeauna să
reziste tentaţiei de a încerca o explicaţie gene-
rală. Şcoala sovietică, de pildă, atît cît putem fi
la curent cu publicaţiile lor, foloseşte uneori con-
cepte împrumutate din domeniul umanist. Există
o mare tentaţie pentru fiecare om de ştiinţă să
recurgă la metafore şi să se lase legănat de iluzia
că metafora poate înlocui explicaţia ştiinţifică.
Eu, unul, mă feresc să folosesc expresii de efect,
curente la anumite şcoli. Mă refer la termeni
vagi ca „atracţie", „repulsie", „ritm" şi altele de
acest fel. Există o linie de despărţire foarte fină
146
între o descriere ştiinţifică şi poveste. Mult mai
fină decît se obişnuieşte să se creadă. Fac tot posi-
bilul să nu depăşesc această linie. Poate din cauza
aceasta articolul meu ţi-a dat impresia de sec.
— Michael, am spus eu. Trebuie să clarific o
neînţelegere. Cînd am folosit cuvîntul „sec" am
vrut să-ţi fac un compliment.
— Sînt extrem de fericit că te aud spunînd
aceasta, deşi îmi vine greu să cred că înţelegem
amîndoi acelaşi lucru prin cuvîntul „sec". Sîntem
atît de diferiţi. Dacă poţi să-mi acorzi cîteva ore
într-o zi, mi-ar plăcea să-ţi arăt laboratorul meu
şi să poţi asista la un curs. Atunci aş putea să-ţi
explic cîte ceva într-un mod mai simplu şi poate
mai puţin sec.
— Mîine, i-am spus, alegînd cu grijă cel mai
frumos surîs al meu.
— Voi fi încîntat.
A doua zi dimineaţă, l-am trimis pe Yair la
grădiniţă cu un bilet de scuză pentru Sara Zeldin:
din motive personale urgente, sînt obligată să-mi
iau o zi liberă.
M-am dus împreună cu Michael la laboratorul
său, schimbînd două autobuze. Cînd am ajuns,
Michael a rugat-o pe femeia de serviciu să facă
două cafele şi să i le aducă sus în birou.
— Două cafele astăzi în loc de una, spuse el
vesel şi adăugă repede. Matilda, ţi-o prezint pe
doamna Gonen, soţia mea.
Ne-am dus apoi la biroul lui Michael, la etajul
doi. Era o cămăruţă amenajată la capătul unui
lung coridor, de care era separată printr-un perete
de placaj. înăuntru se afla un birou ajuns aici de
la vreo instituţie de pe timpul mandatului brita-
nic, două scaune de trestie şi nişte rafturi goale
147

împodobite doar de o scoică mare care servea
drept vază. Sub sticla care acoperea biroul, era
o fotografie de a mea făcută în ziua nunţii, Yair
deghizat pentru Purim şi două pisici albe decu-
pate dintr-o revistă colorată.
Michael se aşeză cu spatele spre fereastră, îşi
întinse picioarele, îşi sprijini coatele pe birou şi
încercă să ia o poziţie oficială.
— Vă rog, doamnă, luaţi loc. Ce pot face pentru
dumneavoastră?
în momentul acela uşa se deschise şi Matilda
apăru purtînd o tavă cu două ceşti de cafea. S-ar
fi putut să audă ultimele cuvinte ale lui Michael.
în zăpăceala lui, Michael se repetă:
— Matilda, ţi-o prezint pe doamna Gonen,
soţia mea.
Matilda plecă din cameră. Michael îmi ceru
permisiunea să-şi cerceteze cîteva minute hîr-
tiile. Sorbeam din cafea şi-1 priveam, căci ghici-
sem că dorea acest lucru. Observă că-1 privesc şi
faţa i se lumină de o satisfacţie liniştită. Cît de
puţin e nevoie să facem ca cei care ne sînt aproape
să fie mulţumiţi!
După cîteva minute Michael se ridică. M-am
ridicat şi eu. Se scuză pentru mica întîrziere.
— A trebuit să pun puţină ordine în hîrtii.
Acum hai să coborim în laborator. Sper să-1 găseşti
interesant. Voi fi încîntat să-ţi răspund la orice
întrebare.
Politicos şi explicit, soţul meu îmi prezentă
laboratorul de geologie. I-am pus întrebări ca
să-i ofer prilejul să-mi dea explicaţii. Mă tot întreba
dacă n-am obosit şi nu mă plictiseşte. De data
aceasta mi-am ales cu multă atenţie cuvintele.
— Nu, Michael, l-am asigurat eu, nu sînt nici
obosită, nici plictisită. îmi place să te ascult cînd
148
explici. Ai darul să explici lucruri complicate,
într-un fel precis şi desluşit. Vreau să mai văd şi
alte lucruri. Tot ce spui mi se pare complet nou
şi fascinant.
îmi luă mîna într-a lui şi mi-o ţinu cîteva
clipe, întocmai cum a făcut pe vremuri, cînd am
ieşit din cafeneaua Atara pe stradă, în ploaie.
Ca toţi studenţii de la Litere am considerat
întotdeauna că orice subiect ştiinţific este un
sistem de corelare între cuvinte şi fapte. îmi
dădeam acum seama că Michael şi colegii săi nu
se preocupau numai de cuvinte, ci căutau comori
ascunse în adîncul Pămîntului: apă, petrol, sare,
minereuri, piatră de construcţie, ba chiar şi pietre
preţioase pentru bijuteriile femeilor.
Plecînd din laborator i-am spus:
— Aş dori să te conving că acasă, cînd am
folosit cuvîntul „sec", l-am folosit într-un sens
pozitiv. Dacă mă inviţi acum să asist la pre-
legerea ta, am să mă aşez în fundul sălii şi am
să mă simt foarte mîndră de tine.
Nu era destul. Aş fi vrut să pot merge cu el
acasă, să-1 mîngîi îndelung pe păr. îmi storceam
creierii să găsesc un cuvînt potrivit care să-i
aducă din nou în ochi strălucirea timidă de satis-
facţie şi bucurie.
Am găsit un loc liber în penultimul rînd. Soţul
meu stătea sprijinit în coate de catedră. Trupul
lui zvelt luase o poziţie relaxată. Din cînd în
cînd se întorcea şi arăta cu o baghetă una dintre
diagramele pe care le desenase pe tablă înainte
de a-şi începe cursul. Liniile pe care le trasase
cu creta pe tablă erau precise şi delicate. Mă
gîndeam la trupul său de sub veşminte. Stu-
denţii  din  anul întîi stăteau aplecaţi asupra
149

«caietelor de notiţe. Unul dintre ei ridică o dată
mîna şi puse o întrebare. Michael îl privi atent
cîteva secunde, încercând parcă să afle originea
întrebării. Cînd începu să dea răspunsul, vorbi
în aşa fel de parcă problema ridicată de student
era cea mai importantă dintre toate. Era calm şi
reţinut. Chiar pauzele scurte pe care le făcea
între două fraze nu-mi dădeau impresia că vin din
ezitare, ci pentru a alege cît mai atent cuvintele,
avînd un adine simţ al responsabilităţii. Mi-am
amintit dintr-o dată de bătrînul conferenţiar de
geologie de la Terra Sancta, în acel februarie cu
cinci ani în urmă. Şi el folosea o baghetă ca să
indice elementele cele mai semnificative din fil-
mul documentar. Vocea îi era domoală şi sonoră.
Şi soţul meu avea vocea plăcută. Dis-de-dimi-
neaţa, cînd se bărbierea, în baie, fredona în
şoaptă crezînd că mai sînt încă adormită. Acum,
adresîndu-se studenţilor, alegea la fiecare frază
cîte un cuvînt, asupra căruia insista, accentuîn-
du-1 uşor, ca şi cum ar fi vrut să atragă discret
atenţia celor mai inteligenţi dintre ei. Trăsătu-
rile, braţul şi bagheta bătrînului conferenţiar de
la Terra Sancta îmi amintiseră, la lumina fascicu-
lului magic, de gravurile care ilustrau cărţile pe
care le iubisem în copilărie : Moby Dick sau poveş-
tile lui Jules Verne. Nu sînt în atare să uit. Unde
voi fi, ce voi fi devenit oare în ziua în care
Michael se va confunda cu umbra bătrînului pro-
fesor de la Terra Sancta?
După prelegere, am luat masa la cantina uni-
versităţii.
— Aş dori să ţi-o prezint pe soţia mea, spuse
Michael mîndru cîtorva persoane cunoscute, care
se întîmplară să treacă pe lingă noi.
150
Era ca un elev care-şi prezintă tatăl celebru
directorului şcolii unde învaţă.
Am băut cafea. Michael a comandat pentru
mine cafea turcească. El prefera cafeaua cu lapte.
Apoi şi-a aprins pipa.
— Nu-mi vine să cred cu nici un chip, spuse
el, că ai găsit ceva să te intereseze în cursul
meu. Eram destul de emoţionat deşi nici unul
dintre studenţi nu ştia că şi soţia mea este de
faţă. Eram atît de emoţionat, de fapt, îneît de
două ori am pierdut aproape firul expunerii, din
cauză că mă gîndeam la tine şi te priveam. îmi
părea doar rău că nu predau un subiect de litera-
tură. Mi-ar fi plăcut mult să-ţi captez interesul,
în loc de a te plictisi cu un subiect atît de sec.
Michael începuse tocmai să-şi scrie teza de
doctorat. Aştepta cu nerăbdare, spunea el, ziua
în care bătrînul său tată îşi va putea adresa
scrisorile săptămînale „Domnului doctor şi doam-
nei M. Gonen". Bineînţeles acesta nu-i decît sen-
timentalism pueril, dar fiecare om pune preţ pe
cîte un astfel de sentiment. Pe de altă parte, nu
poţi să te grăbeşti cînd îţi scrii teza de doctorat.
Mai ales dacă este vorba de un subiect complicat
ca al lui.
Spunînd cuvintele „subiect complicat", un uşor
rictus îi încreţi faţa şi pentru o clipă mi-am dat
seama cum se vor extinde în viitor ridurile fine
care îi apăruseră nu de mult în jurul gurii.
151

25
în vara anului 1955 am plecat cu fiul nostru la
Holon, să petrecem o săptămînă de vacanţă
odihnindu-ne şi înotînd în mare.
Alături de noi în autobuz şedea un om îngro-
zitor, un mutilat de război probabil sau vreun
refugiat din Europa. Faţa îi era boţită şi orbita
unui ochi goală. Partea cea mai îngrozitoare era
gura: nu avea buze şi deci i se vedeau toţi dinţii,
ca şi cum ar fi rînjit de la o ureche la alta, sau
ar fi fost un craniu gol. îndată ce nefericitul
nostru tovarăş de călătorie privi spre copil, Yair
îşi ascunse faţa la pieptul meu, dar din cînd în
cînd, ca şi cum ar fi vrut să-şi ascută teama,
arunca o privire furişă spre trăsăturile devas-
tate. Umerii băiatului tremurau şi faţa îi era
albă de spaimă.
Străinul se amuza teribil de acest joc. Nu-şi
întorcea faţa şi nu-şi lua singurul ochi de la fiul
nostru. încercînd parcă să apese pe toate corzile
spaimei lui, începu să se strîmbe şi să-şi dezgo-
lească dinţii pînă cînd m-a cuprins şi pe mine
frica. Pîndea cu aviditate fiecare privire a băia-
tului şi încerca să se strîmbe de fiecare dată.
Yair începu să guste acest joc îngrozitor. Se ridica
şi privea fix la străin aşteptînd cu răbdare să
facă o nouă grimasă, ca atunci să-şi ascundă din
nou faţa la pieptul meu şi să tremure violent. I
se scutura tot trupul. Jocul se desfăşura fără
152
nici un sunet. Yair suspina cu muşchii, cu plămînii,
dar nu şi cu vocea
Nu puteam face nimic, nu mai erau alte locuri
libere. Mutilatul şi copilul nu-i îngăduiau nici
lui Michael să se interpună, aşa cum încerca să
o facă. Se aplecau ca să se privească pe la spatele
lui sau pe sub braţ.
Cînd am coborît din autobuz, la autogara cen-
trală din Tel Aviv, străinul veni la noi şi-i oferi
lui Yair un biscuit. Avea mănuşi, deşi era în plină
vară. Yair acceptă biscuitul şi şi-1 strecură tăcut
în buzunar.
Bărbatul atinse cu un deget obrazul băiatului,
spunînd:
— Ce copil drăguţ! Ce băieţel dulce!
Yair tremura înfrigurat, dar nu scoase nici o
vorbă.
După ce ne-am urcat în autobuzul de Holon,
copilul scoase biscuitul din buzunar, îl ţinu în
mînă, în faţa lui şi rosti o singură frază:
— Cine are chef să moară, n-are decît să-1
mănînce.
— Nu trebuie să accepţi daruri de la necunos-
cuţi, l-am mustrat eu.
Yair căzu pe gînduri. începu să spună ceva,
se răzgîndi şi în cele din urmă zise:
— Omul acela era foarte rău. Nu era deloc
evreu.
Michael se simţi obligat să intervină:
— A fost probabil foarte grav rănit în război.
Este poate un erou.
Yair se îndărătnici.
— Nu este erou. Nici măcar evreu. Un om rău
şi atîta tot.
Michael îl întrerupse sever:
— Lasă trăncăneala, Yair.
153

Copilul apropie biscuitul de gură şi începu
din nou să tremure din toate mădularele. Mormăi:
— Am să mor. Aşa îţi trebuie. Am să mănînc
asta.
Eram gata să-i spun : „N-ai să mori niciodată"
citind dintr-un pasaj frumos de Gershom
Shoffman, dar Michael care nu ştia să rîdă, nici
să ia lucrurile mai uşor, mi-o luă înainte cu nişte
cuvinte mai bine chibzuite :
— Ai să mori la o sută douăzeci de ani. Şi
acum lasă, te rog, prostiile. Am terminat.
Yair îi dădu ascultare. Un timp ţinu buzele bine
strînse. In cele din urmă spuse şovăitor, ca şi cum
ar fi încheiat un proces mental foarte complicat:
— Cînd ajungem la bunicul Yezekel, n-am să
mănînc nimic. Nimic, nimic.
Am rămas şase zile la bunicul Yezekel. Dimi-
neţile stăteam cu copilul pe plajă la Bat Yam.
Zilele erau liniştite.
Yezekel Gonen nu mai lucra la departamen-
tul de gospodărire a apelor. De la începutul anului,
trăia dintr-o mică pensie. Nu-şi neglija totuşi
îndatoririle la sediul local al Partidului Munci-
toresc. Se ducea seară de seară la club, cu mănun-
chiul său de chei în buzunar. îşi nota într-un
carneţel că trebuie să ducă perdelele la curăţat,
să cumpere o sticlă cu suc de fructe pentru vorbi-
tori, să adune chitanţele şi să le claseze după
dată. Dimineţile şi le petrecea studiind noţiunile
de bază de geologie, căci se înscrisese la un curs
prin corespondenţă organizat de Institutul de
Educaţie Publică, în dorinţa de a purta conver-
saţii ştiinţifice simple cu fiul său.
— Constat că am acum timp liber din belşug,
afirma el. Omul nu trebuie să spună niciodată:
154
..sînt prea bătrîn ca să mai profit de pe urma
învăţăturii". Consideraţi, vă rog, că apartamen-
tul ăsta vă aparţine, ne mai spunea el. Faceţi
abstracţie de existenţa mea. Dacă vă gîndiţi mereu
la mine, nu o să vă priască vacanţa. Dacă vă
vine chef să schimbaţi aranjamentul mobilei sau
să lăsaţi paturile desfăcute, nu vă sfiiţi s-o faceţi.
Nu trebuie să vă simţiţi obligaţi la nimic din
politeţe. Vreau să vă bucuraţi de o odihnă totală,
îmi păreţi amîndoi atît de tineri, dragii mei!
Atît de tineri încît, dacă nu aş fi atît de încîntat
să vă văd, m-ar cuprinde mila de mine însumi.
Yezekel repetă această frază cu mai multe oca-
zii. Din tot ce spunea se degaja o anumită pedan-
terie ceremonioasă, fie din cauză că obişnuia să
enunţe cuvintele ca şi cum s-ar fi adresat unui
mic public, fie pentru că era înclinat să folo-
sească expresii care de obicei sînt întrebuinţate
numai la ocazii solemne. îmi aminteam cum spu-
sese Michael, în cursul conversaţiei noastre de
la cafeneaua Atara, că tatăl său întrebuinţează
frazele ebraice în felul în care se mînuiesc piesele
fragile de porţelan. îmi dădeam acum seama că
Michael, din pură întîmplare, reuşise să facă o
caracterizare foarte exactă.
Din prima zi se statornicise o prietenie foarte
puternică între bunic şi nepot. Se sculau amîndoi
la şase dimineaţa, foarte atenţi să nu ne tre-
zească şi pe noi, se îmbrăcau, luau un mic dejun
frugal şi plecau să se plimbe pe străzile pustii.
Lui Yezekel îi plăcea să-şi iniţieze nepotul în
misterele serviciilor municipale; ramificarea reţe-
lei electrice de la transformatorul central, cir-
cuitul apelor, cartierul general al pompierilor,
semnalele   de   alarmă   şi  hidranţii  plasaţi  în
155

diferite puncte ale oraşului, colectarea gunoaielor
de către serviciile de salubritate, reţeaua liniilor
de autobuz. Era o întreagă lume, nouă, înzestrată
cu o fascinantă logică proprie. O altă noutate
amuzantă era numele cu care bunicul îşi chema
nepotul:
—■ Părinţii tăi te cheamă Yair, dar eu am să-ţi
spun Zalman, căci numele tău adevărat este
Zalman.
Copilul nu respinse numele cel nou, dar con-
form unui anumit principiu de echitate, ştiut
doar de el însuşi, începu să-1 strige pe bătrîn cu
acelaşi nume, Zalman. La opt şi jumătate se
înapoiau de la plimbare şi Yair anunţa:
— Zalman şi Zalman s-au întors.
Rîdeam cu lacrimi. Nici măcar Michael nu-şi
putea stăpîni un zîmbet.
Cînd ne sculam şi noi, găseam micul dejun
gata pregătit pe masa din bucătărie : salată, cafea
şi felii de pîine albă, unse cu unt.
— Zalman v-a pregătit totul cu propria lui
mînă, nu-i aşa că-i băiat deştept? declara Yezekel
mîndru.
Adăuga apoi ca să nu falsifice realitatea:
— Cît despre mine, i-am dat numai cîteva sfa-
turi.
Apoi Yezekel ne însoţea pe toţi trei la staţia
de autobuz, atrăgîndu-ne atenţia să ne ferim de
curenţi şi de insolaţie. O dată îndrăzni să spună :
— Aş veni şi eu, dar mi-e teamă să nu vă fiu
o povară.
La amiază, cînd ne întorceam de la plajă,
Yezekel ne pregătea un prînz vegetarian: ouă,
legume, pîine prăjită şi fructe. Carne nu apărea
niciodată pe masa lui, în urma unui principiu pe
care se abţinea să ni-1 explice, ca să nu ne
plictisească. în timpul mesei, îşi dădea silinţa să
156
ne distreze cu întîmplări din copilăria lui Michael,
ca de pildă ce î-a spus odată Michael liderului
Moshe Shertok, care venise în vizită la şcoala lui
primară şi cum acesta sugerase să publice spu-
sele lui Michael într-o revistă pentru copii.
In timpul meselor, Yezekel îi povestea nepo-
tului său istorioare despre arabi răi şi arabi buni,
evrei răi şi evrei buni, eroismul unor copii evrei
şi despre ofiţeri britanici care maltratau copiii
imigranţilor clandestini.
Yair se dovedea a fi elev atent şi devotat, nu-i
scăpa nici un cuvînt şi nu uita nici un amănunt.
Părea să îngemăneze setea de cunoaştere a lui
Michael cu deprimantul meu dar de a nu uita
nimic. Puteai sâ-i dai lucrare de control cu toate
cele învăţate de la „bunicul Zalman": firele elec-
trice sînt legate de staţia Reading; rezerva de
apă este adusă dintr-un izvor din Rosh Haayin;
Bevin fusese un englez rău, iar Wingate unul bun.
Bunicul ne răsfăţa cu mici daruri. Cinci cra-
vate într-o cutie pentru Michael, pentru mine
Poezia ebraică în Spania şi Provenţa de profe-
sorul Shirman, iar pentru nepotul său cumpără
o maşină roşie de pompieri cu sirenă, care chiar
funcţiona.
Zilele se scurgeau liniştite.
Afară, în spaţiile verzi dintre blocurile munci-
toreşti, erau plantaţi ficuşi în jurul unor pătrate
de gazon bine îngrijit. Păsărelele cîntau toată
ziua. Oraşul era alb şi scăldat în lumina soarelui.
Spre seară se pornea o briză dinspre mare şi
Yezekel deschidea larg şi uşa bucătăriei:
— Bate un vînt răcoritor, spunea el. Aerul de
mare este respiraţia vieţii.
La zece seara, cînd se întorcea de la club,
bătrînul se apleca deasupra patului ca să-şi sărute
nepotul adormit. Apoi venea la noi pe balcon şi
157

stăteam împreună pe şezlongurile destrămate.
Se abţinea să ne vorbească despre partid temîn-
du-se că s-ar putea să nu ne intereseze ceea ce
îl interesa pe el. Nu-şi îngăduia să ne plictisească
în cursul scurtei noastre vacanţe. îndruma în
schimb conversaţia spre subiecte pe care le consi-
dera mai apropiate de inima noastră îmi vorbea
despre Josef Hayyim Brenner care fusese ucis
nu departe de Holon în urmă cu treizeci şi cinci
de ani. Brenner, după părerea lui, fusese un
mare scriitor şi un mare socialist, deşi profesorii
din Ierusalim îl priveau de sus, reproşîndu-i că
se amestecase prea mult în politică şi nu fusese
un estet pur.
— Ascultă-mă ce-ţi spun, zicea el, mai curînd
sau mai tîrziu valoarea lui Brenner va fi recu-
noscută din nou chiar la Ierusalim.
Nu mă hazardam să-1 contrazic.
îl bucura tăcerea mea pe care o considera
drept încă o dovadă de bun gust. Ca şi Michael,
considera că sînt înzestrată cu un suflet sensibil.
— Ai să mă ierţi dacă-mi îngădui să fiu senti-
mental spunîndu-ţi că-mi eşti la fel de dragă ca
o fiică?
Cu Michael vorbea despre resursele naturale
ale ţării.
— Nu-i departe ziua cînd se va descoperi petrol
la noi în ţară. Nu am nici cea mai mică îndoială,
îmi amintesc cît de sceptici erau aşa-zişii experţi
în legătură cu versetul din Deuteronom : „O
ţară unde pietrele sînt din fier şi din munţii
căreia poţi scoate cupru". Şi acum avem muntele
Manara şi avem Timna: fier şi cupru. Sînt con-
vins că în curînd se va descoperi şi petrol. Exis-
tenţa lui este limpede menţionată în Talmud şi
158
vechii rabini erau oameni practici şi realişti, ceea
ce scriau era bazat pe cunoştinţe temeinice, nu
doar pe sentimente. Sper, fiule, că nu eşti şi tu
un geolog lipsit de imaginaţie. Sînt convins că
destinul te va alătura celor care caută şi des-
coperă lucruri noi. Dar acum să nu vă mai plic-
tisesc pe amîndoi cu vorbăria asta. Voi sînteţi
aici în vacanţă şi eu, nebun bătrîn, trăncănesc
despre lucruri care fac parte din activitatea voastră
profesională, ca şi cum nu v-ar aştepta suficiente
eforturi intelectuale cînd vă veţi întoarce la
Ierusalim. Ce pisălog bătrîn mai sînt şi eu! Ce-ar
fi să mergeţi la culcare ca să vă treziţi mîine
dimineaţă odihniţi şi bine dispuşi ? Noapte bună,
dragii mei. Somn uşor. Şi să nu daţi atenţie
sporovăielilor unui bătrîn care trăieşte singur şi
are rar norocul să vorbească cu cineva.
Zilele erau liniştite.
După-amiezele ne duceam în grădinile publice
unde ne întîlneam cu prieteni şi vecini care îi
preziseseră cu toţii un viitor strălucit lui Michael
şi erau acum bucuroşi să-i împărtăşească succe-
sele. Erau mîndri să strîngă mîna soţiei lui, să-i
ciupească de obraz fiul şi să povestească întîm-
plări hazlii de pe vremea cînd Michael era copil
şi-1 purtau în braţe.
în fiecare zi Michael îmi aducea un ziar şi o
revistă colorată. Eram bronzaţi. în piele ni se
impregnase mirosul mării. Oraşul era mic, iar
casele zugrăvite în alb.
— Holon este un oraş nou, spunea Yezekel
Gonen. Aici nu s-a încercat restaurarea splendo-
rii antice, ci s-a ridicat din nisip un orăşel curat
şi plăcut. Iar eu, care îl cunosc de la început, mă
bucur în fiecare zi de el, deşi nu are, bineînţeles,
nici urmă din ce aveţi voi la Ierusalim.
159

în ultima seară veniră cele patru mâtuşi din
Tel Aviv ca să ne vadă. Au adus daruri pentru
Yair, l-au îmbrăţişat vînjos şi l-au sărutat energic.
în mod excepţional au fost toate patru agreabile ;
chiar tanti Jenia ne-a scutit de lamentările ei
obişnuite.
Mătuşa Leah a fost purtătoarea lor de cuvînt:
— Cred că pot spune, din partea noastră a
tuturor, că nu ai înşelat speranţele pe care noi
ni le-am pus în tine, Misa. Hannah, ar trebui să
radiezi de mîndrie pentru succesul lui. îmi mai
aduc aminte cum îşi băteau prietenii lui Misa joc
de el după războiul de independenţă, că nu se
duce cu ei, ca un nătărău, la vreun kibuţ în
Neghev. A preferat, pe bună dreptate, să meargă
la Ierusalim, la universitate, şi să fie de folos
familiei şi poporului său cu mintea, cu talentul
şi nu cu forţa muşchilor ca un animal de povară.
Şi acum, că Michael al nostru este aproape doctor,
aceiaşi prieteni care îl luau în bătaie de joc vin
să-1 roage să le îndrume şi lor primii paşi spre
universitate. Şi-au irosit, ca proştii, cei mai buni
ani din viaţă şi acum sînt scîrbiţi şi obosiţi de
kibuţul lor din Neghev, pe cînd Misa al nostru,
care a dat dovadă de înţelepciune  de la bun
început, îşi poate permite, dacă ar vrea, să plă-
tească pe acei amici aroganţi ca să-i mute mobila
din vechiul apartament în cel nou pe care cu
siguranţă îl va obţine în curînd.
Spunînd „kibuţul din Neghev" mătuşa Leah
s-a strîmbat: pronunţa numele Neghev aproape
ca pe o înjurătură. Ultimele cuvintele făcură pe
toate patru mătuşile să izbucnească în hohote
ascuţite de rîs. Yezekel interveni:
— Nici un om nu trebuie dispreţuit.
Michael   reflectă   cîteva   momente,   apoi   se
declară de acord cu tatăl său, adăugind că, după
160
părerea lui, educaţia nu schimbă valoarea de
bază a unei persoane.
Această opinie fu primită cu încîntare de tanti
Jenia. Ea ne atrase atenţia că succesul nu i se
urcase la cap lui Michael şi nu-i alterase modestia.
— Modestia este o calitate foarte folositoare.
Totdeauna am susţinut că datoria unei soţii este
aceea de a încuraja soţul pe calea succesului.
Numai cînd bărbatul e un om de nimic, soţia lui
este forţată să aleagă calea spinoasă de a se
lupta ca un bărbat, ca să răzbată într-o lume a
bărbaţilor. Acesta a fost destinul meu. Sînt bucu-
roasă că Misa nu a rezervat asemenea sarcină
soţiei sale. Şi tu, dragă Hannah, şi tu trebuie să
fii mulţumită, pentru că în lume nu există o
satisfacţie mai mare ca aceea cînd un efort sus-
ţinut este încununat de succes, succes care în
viitor, sînt sigură, va fi şi mai mare. Acesta mi-a
fost crezul de cînd eram copil. Toate necazurile
prin care am trecut nu mi-au slăbit cu nimic
credinţa. Dimpotrivă, mi-au întărit-o.
Niciodată n-am să uit ce a făcut Yezekel în
dimineaţa zilei în care urma să ne întoarcem la
Ierusalim. S-a urcat pe o scară la rafturile de
sus ale unui dulap şi a coborît o cutie mare, din
care a scos uniforma de santinelă decolorată şi
mototolită. A mai dat la iveală din dulap şi o
şapcă veche, numită „kolpak" pe care i-a pus-o
nepotului său pe cap.
Era aşa de mare, încît aproape îi acoperea
ochii. Bunicul şi-a tras uniforma peste pijamaua
cu care era îmbrăcat.
Toată dimineaţa, pînă la ora plecării, cei doi
au luat cu asalt apartamentul, înscenînd lupte şi
manevre. S-au împuşcat unul pe altul cu bas-
toane, ascunşi în tranşee, în spatele mobilelor,
161

Se strigau unul pe altul „Zalman". Faţa lui Yair
era luminată de o bucurie frenetică pe măsură
ce descoperea, pentru prima dată, plăcerea pute-
rii, iar bătrînul soldat asculta fiecare comandă
cu neclintită supunere. Yezekel a fost un bătrîn
fericit în cea din urmă dimineaţă, a ultimei noastre
vizite la Holon. Timp de un minut mi s-a strîns
inima la senzaţia că scena îmi era bine cunos-
cută, ca şi cum aş mai fi văzut-o cu mulţi, mulţi
ani în urmă. Era ca o copie ştearsă a unui original
mult mai clar, mult mai bine conturat. Nu-mi
aduceam aminte nici unde, nici cînd. M-a săgetat
un fior în lungul şirei spinării şi am simţit o
pornire arzătoare să spun ceva, să-mi avertizez
poate fiul şi socrul de pericolul focului şi al electro-
cutării. Dar jocul lor nu avea nici o legătură cu
asemenea riscuri. Mă stăpînea un impuls de a-i
cere lui Michael să plecăm imediat, dar nu eram
în stare să scot o vorbă. Ar fi sunat prostesc şi
grosolan. Ce mă făcea oare să fiu atît de neliniş-
tită? Cîteva formaţii de avioane de luptă trecu-
seră în dimineaţa aceea, în zbor jos, peste Holon.
Nu cred că acesta a fost motivul stării mele de
agitaţie. Nu cred că „motiv" este cuvîntul potrivit
în acest context. Avioanele de luptă vîjîiau pe
sus, geamurile zăngăneau. Aveam impresia că
toate acestea nu le trăiam în nici un caz pentru
prima oară.
înainte de plecare, socrul meu Yezekel m-a
sărutat pe amîndoi obrajii. Cu acest prilej am
observat că ochii lui păreau schimbaţi, ca şi cum
pupilele înceţoşate i se măriseră, acoperindu-i
albul ochilor. Faţa îi era şi ea cenuşie, obrajii
subţiri şi zbîrciţi şi buzele care mi-au atins frun-
tea nu erau calde. Prin contrast mîna lui era
uimitor de fierbinte; o strîngea pe a mea cu o
energie aproape frenetică, ca şi cum bătrînul ar
fi încercat să-mi dea degetele lui în dar. Patru
zile după reîntoarcerea noastră la Ierusalim, toate
acestea îmi veniră in minte într-o străfulgerare
orbitoare, cînd, spre seară, sosi mătuşa Jenia să
ne anunţe că Yezekel se prăbuşise în staţia de
autobuz din faţa casei sale.
— Seara trecută, nu mai departe de seara
trecută, Yezekel a fost la noi în vizită, spunea ea
pe  un  ton  de  scuză  de  parcă  ar fi vrut să
risipească o bănuială urîtă. Seara trecută a fost
la noi în vizită şi nu s-a plîns de nici o suferinţă.
Ba dimpotrivă, mi-a vorbit despre un nou ser
împotriva paraliziei infantile care tocmai fusese
descoperit în America. Era... normal. Perfect nor-
mal. Şi apoi, pe neaşteptate, azi-dimineaţă, chiar
sub ochii vecinilor săi, familia Globerman, a căzut
jos în staţia de autobuz.
începu brusc să suspine.
— Misa orfan!
Plîngînd, îşi răsfrîngea buzele ca un copil bătrîn
certat. Strîngea cu putere capul lui Michael la
pieptul ei slab, alintîndu-i fruntea, apoi se opri.
— Misa, cum e posibil ca un om să cadă aşa
deodată pe trotuar, fără nici un motiv, cum ţi-ar
cădea din mînă o geantă sau un pachet? Chiar
aşa, jos pe trotuar şi... e groaznic. Nu-i... nu-i
drept. E revoltător. Ca şi cum bietul Yezekel n-ar
fi fost decît o geantă sau un pachet, să cadă
astfel şi să se spargă... este... gîndeşte-te ce impre-
sie face, Misa... ce ruşine... cu Globermanii de
alături privind din balcon ca dintr-o lojă, la operă,
iar nişte străini să-1 ridice ţinîndu-1 de braţe şi
de picioare şi să-1 dea la o parte ca să nu împie-
dice circulaţia şi întorcîndu-se apoi să-i culeagă
162
163

pălăria şi ochelarii şi cărţile care se împrăş-
tiaseră pe toată strada... Şi ştii unde se ducea?
Tanti Jenia ridică vocea pînă deveni un vaiet
strident.
— Se ducea pînă la bibliotecă ca să restituie
nişte cărţi împrumutate, nu avusese deloc inten-
ţia să ia autobuzul. Din pură întîmplare a căzut
chiar în staţia de autobuz, peste drum de
Globermani. Un om atît de blînd... atît de ama-
bil... atît de blînd şi aşa, pe neaşteptate... ca la
circ, ţi-o spun, ca la cinematograf, un om merge
liniştit pe stradă şi dintr-o dată vine cineva pe la
spate, îi trage cu un baston în cap şi el se înco-
voaie şi se prăbuşeşte... ca şi cum omul nu ar fi
decît o păpuşă de cîrpe sau aşa ceva. Ţi-o spun
eu, Misa, viaţa nu-i decît un rahat împuţit. Lăsaţi
copilul la vecini sau unde ştiţi şi veniţi repede cu
mine la Tel Aviv. Leah a rămas singură acolo,
stîngace cum o ştiţi, ca să facă toate aranja-
mentele necesare. Sînt o mie de formalităţi. Un
om moare şi sînt atîtea formalităţi de-ai crede că
pleacă cel puţin în străinătate. Luaţi-vă hainele
şi ce-aţi mai vrea şi să mergem. Intre timp mă
duc la farmacie să telefonez la taxi şi... da, Misa,
te rog, pune-ţi haine negre, sau cel puţin un
sacou şi grăbiţi-vă amîndoi, vă rog. Ce dezastru,
Misa, ce groaznic dezastru!
Mătuşa Jenia plecă. Ii auzeam paşii grăbiţi
pe scări şi pe pavajul din curtea de sub fereastră.
Am rămas în aceeaşi poziţie în care mă găsise la
intrare, sprijinindu-mă de masa de călcat, cu
fierul încins în mină. Michael se repezi în balcon,
ca şi cum ar fi vrut s-o strige: „Tanti Jenia!
Tanti Jenia!"
După un minut intră din nou în cameră. Trase
obloanele, închise ferestrele în tăcere şi apoi ieşi
să închidă uşa do la bucătărie. Trecînd prin cori-
dor lăsă să-i scape un geamăt înăbuşit. Probabil
dăduse cu ochii de propriul său chip în oglinda
de la cuier. Deschise dulapul, îşi scoase costumul
negru şi mută cureaua de la un pantalon la altul.
— Tata a murit, spuse încet, fără să mă pri-
vească, ca şi cum nu aş fi fost de faţă cînd venise
mătuşa Jenia.
Am pus fierul jos, pe duşumea, sub dulap, am
dus scîndura de călcat în baie şi am intrat în
camera lui Yair. L-am oprit din joacă, am scris
un bileţel şi l-am trimis cu el la familia Kamnitzer.
— Bunicul Yezekel e rău bolnav, i-am spus
înainte de plecare.
Un ecou deformat al cuvintelor mele se întoarse
la mine de pe scări, pe cînd Yair, emoţionat, vestea
pe toţi copiii din casă:
— Bunicul Zalman e foarte bolnav şi părinţii
mei pleacă să-1 facă iar bine.
Michael puse portofelul în buzunarul interior
şi încheie nasturii hainei de la costumul negru
care aparţinuse cîndva răposatului meu tată şi
pe care mama mea Malka îl transformase ca să
i se potrivească lui. îşi puse pălăria. Cu un gest
automat, îşi luă vechea lui servietă neagră, uzată,
apoi o puse la loc enervat.
— Eu sînt gata, mă anunţă el. Poate că nu se
cuvenea ca tanti Jenia să spună anumite lucruri,
dar are dreptate. N-ar fi trebuit să se întîmple aşa.
Nu-i drept. Să te porneşti împotriva unui bătrîn
cinstit şi cumsecade, care nu-i cine ştie ce puter-
nic sau sănătos, şi să-1 dobori pe neaşteptate jos
pe trotuar, în mijlocul oraşului, ziua în amiaza
164
165

mare, ca pe un criminal periculos. E lipsă de
decenţă, îţi spun, Hannah, e cruzime, da e o
cruzime!
Pe cînd rostea aceste cuvinte începu să tre-
mure din tot trupul, ca un copil care se trezeşte
intr-o noapte de iarnă şi, în loc s-o vadă pe mama
da cu ochn de un ch,p străin care îl priveşte din
întuneric.
26
în prima săptămînă după înmormîntare, Michael
renunţă să se mai bărbierească. Nu cred că a
procedat astfel din respect pentru tradiţie sau
din consideraţie pentru dorinţa tatălui său
(Yezekel se socotea pe sine însuşi ateu prac-
ticant). Simţea poate că ar fî fost degradant să
se radă în timpul săptămînii lui de doliu. Cînd
sîntem copleşiţi de durere, găsim uneori amarnic
de degradante cele mai banale îndeletniciri. Lui
Michael nu-i plăcuse niciodată să se radă. Obrajii
i-au fost repede acoperiţi de ţepi negricioşi şi
aspri care îi dădeau un aer furios.
Cu barba lui nerasă, Michael îmi părea alt om.
In anumite momente aveam senzaţia că trupul
îi este mai puternic decît îl ştiam în realitate.
Gîtul i se subţiase. In jurul gurii îi apăruseră riduri
care sugerau o ironie amară, străină de el. Ochii
aveau o expresie obosită, de parcă ar fi fost istovit
de muncă fizică. In zilele de doliu, soţul meu
avea înfăţişarea unui muncitor amărît, dintr-unul
din micile ateliere de pe strada Agrippa.
O bună parte din zi, Michael stătea într-un
fotoliu, în papuci îmblăniţi şi halat gri deschis
cu carouri mai închise. Cînd îi puneam ziarul în
braţe, se apleca să-1 citească. Dacă ziarul cădea
pe jos, nu-şi dădea osteneala să-1 ridice. Nu-mi
dădeam seama dacă era îngîndurat sau absent.
O dată mi-a cerut să-i torn un pahar de coniac.
166
167

I-am îndeplinit dorinţa, dar păru că nu-şi mai
aduce aminte. Mă privi surprins şi nu se atinse
de băutură. Altădată, după ce ascultase bule-
tinul de ştiri, a remarcat:
— Ce ciudat!
Nu a mai adăugat nimic. Nici eu nu l-am
întrebat. Becul râspindea o lumină galbenă.
Michael a fost foarte tăcut în zilele care au
urmat morţii tatălui său. Casa întreagă era adîn-
cită în tăcere. Aveam impresia uneori că sîntem
cu toţii în aşteptarea unei veşti. Cînd Michael îmi
spunea cîte ceva mie sau copilului, vorbea blînd,
de parcă eu aş fi fost în doliu. In timpul nopţilor
îl doream cu pasiune. Sentimentul era penibil.
De atîţia ani de cînd eram căsătorită, niciodată
nu simţisem în ce măsură această dependenţă
poate fi umilitoare.
într-o seară, soţul meu îşi puse ochelarii şi-şi
sprijini mîinile de birou. Stătea adus de spate,
cu capul plecat. Intrînd în cameră am văzut în
soţul meu pe Yezekel Gonen. M-am cutremurat.
Aplecat, cu umerii căzuţi, cu un aer şubred, Michael
părea să-1 încarneze pe tatăl său. Mi-a venit în
minte ziua nunţii noastre. Ceremonia de pe terasa
acoperiş a clădirii vechiului Rabinat din faţa
librăriei Steimatzki. Şi atunci Michael semănase
atît de mult cu tatăl său, încît l-am confundat pe
unul cu celălalt. N-am uitat.
Michael îşi petrecea dimineţile stînd în balcon
şi urmărind cu privirea pisicile care se fugăreau
pe jos, prin curte. Totul era calm. Nu-1 mai văzu-
sem niciodată stînd atît de liniştit. Totdeauna era
grăbit să fie la zi cu lucrul. Vecini pioşi veneau
să-i prezinte condoleanţe. Michael îi primea cu
politeţe rece. Ca un profesor sever care îl priveşte
pe un elev ce 1-a decepţionat, îi fixa prin ochelari
168
pe cei din familia Kamnitzer sau pe domnul Glick,
încît le rămîneau cuvintele de simpatie în gît.
Doamna Zeldin veni codindu-se. Dorea să ne
propună să-1 lăsăm pe Yair la ea pînă vor trece
zilele de doliu. Un surîs amar tremură în jurul
gurii lui Michael.
— De ce? spuse el. Doar n-am murit eu.
— Doamne fereşte. Nici să nu pomenim de
aşa ceva, se sperie vizitatoarea. M-am gîndit că
poate...
— Poate ce? i-o tăie Michael scurt.
Bătrîna învăţătoare se fîstîci. îşi luă grăbită
rămas-bun, scuzîndu-se de parcă ne-ar fi ofensat.
Domnul Kadishman sosi îmbrăcat într-un cos-
tum din serj negru, cu o expresie solemnă pe
faţă. Ne anunţă că avusese plăcerea să-1 cunoască
puţin pe decedat, datorită domnişoarei Leah Ganz.
în afară de unele divergenţe politice, avusese
întotdeauna adînc respect pentru defunct. Fusese
unul dintre puţinii oameni oneşti din Mişcarea
muncitorească. Nu unul dintre ipocriţi, ci unul
din cei induşi în eroare.
— Nu s-a pierdut. A plecat doar mai înainte.
— Cu   siguranţă   nu   s-a   pierdut,   conveni
Michael rece.
Mi-am înăbuşit un zîmbet.
Soţul prietenei lui Michael din Tirat Yaar veni
pînă la uşă, refuză să intre din delicateţe, dar
mă rugă să-i comunic lui Michael că a trecut pe
la noi şi că ia parte la durerea noastră. Atît el,
cît şi Liora, bineînţeles.
în cea de a patra seară, veniră în vizită pro-
fesorul de geologie şi doi asistenţi. Se aşezară pe
divanul din salon, cu faţa spre fotoliul lui Michael.
Şedeau cu spatele drept şi genunchii lipiţi, con-
siderînd că nu se face să se sprijine de spătar.
169

M-am aşezat pe un scăunel lingă uşă. Michael
m-a rugat să fac cafea pentru oaspeţii noştri, iar
pentru el un ceai fără lămîie, ca să nu-i dea
arsuri la stomac. Se interesă apoi de rezultatele
cercetărilor făcute la Nahal Arugot în Neghev.
Cînd unul din cei doi tineri începu să vorbească,
îşi întoarse brusc faţa spre fereastră, cu un spasm
violent, de parcă un resort s-ar fi rupt în inte-
riorul său. Umerii îi tremurau. M-am alarmat,
avînd senzaţia că izbucnise în hohote de rîs pe
care nu şi le putea stăpîni. îşi întoarse apoi din
nou capul. Faţa îi era obosită şi goală de orice
expresie. Se scuză şi-i rugă să continue.
— Vă rog nu omiteţi nimic. Vreau să aud totul.
Tînărul care începuse să vorbească reluă fraza
de acolo de unde o lăsase. Michael îmi aruncă o
privire cenuşie, de parcă ar fi fost mirat de un
amănunt în aspectul meu pe care nu-1 observase
înainte. Briza nopţii lovea obloanele de zidul
casei. Părea că timpul îmbrăca forme vizibile.
Lumina electrică, tablourile, mobila, umbra arun-
cată de mobilă, linia tremurătoare dintre peti-
cele de lumină şi de umbră.
Profesorul prinse dintr-o dată viaţă şi-1 între-
rupse pe asistent.
— Schiţele pe care ni le-ai desenat la înce-
putul lunii nu ne-au decepţionat, Gonen. Faptele
confirmă ipotezele tale. Iată de ce sentimentele
noastre sînt împărţite. Sîntem dezamăgiţi de rezul-
tatele săpăturilor, dar impresionaţi de compe-
tenţa ta.
Mai adăugă apoi o observaţie complicată
despre ingratitudinea cercetărilor aplicate, în
comparaţie cu cele teoretice. Accentua impor-
tanţa intuiţiei creatoare pentru ambele categorii
de cercetare.
Michael observă placid:
170
— Curînd vine iarna. Nopţile au devenit mai
lungi. Mai lungi şi mai reci.
Cei doi asistenţi schimbară o privire, apoi se
uitară pe furiş spre profesor. Bătrînul clătină
energic din cap, vrînd să le arate că a priceput
sugestia. Se ridică şi spuse solemn:
— Noi toţi  îţi împărtăşim durerea, Gonen.
Aşteptăm cu nerăbdare să te avem din nou printre
noi. încearcă să fii tare şi... fii tare, Gonen.
Musafirii îşi luară rămas-bun. Michael îi însoţi
pînă pe culoar. Se grăbi să-1 ajute pe profesor
să-şi îmbrace paltonul. Mişcările îi erau neînde-
mînatice şi se simţi obligat să-şi ceară scuze, cu
un surîs slab. De la începutul serii, îl găsisem tot
timpul impresionant, dar micul lui surîs m-a
întristat. Politeţea lui izvora din respect şi nu
din simpatie. îi conduse pe oaspeţi pînă la uşă.
După plecarea lor se întoarse în cameră. Stătea
tăcut, cu faţa spre fereastra întunecată şi cu
spatele spre mine. în cele din urmă vorbi, fără
să-şi răsucească umerii.
— încă un pahar cu ceai, te rog, Hannah, şi
n-ai vrea să stingi lumina mare? Cînd tata ne-a
rugat să punem băiatului un nume cam demo-
dat, ar fi trebuit să-i respectăm dorinţa. La zece
ani am făcut o anghina cu temperatură foarte
ridicată. Toată noaptea, noapte de noapte, tata a
stat lingă patul meu. Schimba mereu compresa
rece pe care mi-o punea pe frunte şi cînta iarăşi
şi iarăşi, fals şi monoton, singurul cîntec de leagăn
pe care îl ştia. Cîntecul suna aşa:
E timpul de dormit
Căci ziua s-a sfirşit.
Soarele în mare a apus
Stele lucesc pe boltă sus.
Dormi pui iubit.
171

Ţi-am povestit vreodată, Hannah, că tanti Jcnia
şi-a dat toată silinţa să-i găsească tatei o nouă
soţie? Foarte rar trecea pe la noi fără să fie
însoţită de vreo prietenă sau cunoştinţă. Infir-
miere între două vîrste, emigrante poloneze, divor-
ţate numai piele şi os. Femeile începeau prin
a-mi face mie avansuri; mă îmbrăţişau, mă
sărutau, îmi aduceau cutii cu bomboane, mă alin-
tau. Tata se prefăcea că nu înţelege intenţiile
mătuşii Jenia. Era politicos. începea să vorbească
despre decretele înaltului Comisar şi alte de-astea.
Cînd am făcut anghina, aveam febră mare şi
toată noaptea curgea sudoarea din mine. Aşter-
nutul era ud. Tot la două ore tata schimba cearşa-
furile, cu mare grijă. îşi dădea silinţa să nu mă
scuture, dar de fiecare dată întrecea măsura. Mă
trezeam şi plîngeam. înainte de revărsatul zori-
lor, tata spăla toate cearşafurile în baie şi apoi
ieşea pe întuneric să le întindă pe frînghia de
rufe din faţa blocului nostru. Te-am rugat să
nu-mi pui lămîie în ceai, din cauza arsurilor de
stomac care s-au înrăutăţit, Hannah. Cînd mi-a
scăzut febra, tata s-a dus şi mi-a cumpărat un
joc de dame, pe care 1-a obţinut cu preţ redus din
prăvălia vecinului nostru Globerman. Se stră-
duia să piardă de cîte ori jucam. Ca să mă facă
fericit, se văita, îşi prindea capul în mîini, şi mă
numea „Micul meu geniu, micul meu profesor,
micul meu bunic Zalman". Mi-a spus odată poves-
tea familiei Mendelssohn şi în glumă s-a com-
parat pe sine cu Mendelssohn cel din generaţia
de mijloc care fusese fiul unui om mare şi tatăl
altui om mare. îmi prevestea un viitor strălucit.
îmi aducea tot timpul cîte o ceaşcă de lapte
fierbinte cu miere, fără caimac. Dacă mă încăpă-
ţînam şi refuzam să beau, recurgea la ispite şi
şantaj. îmi măgulea bunul simţ. Aşa m-am făcut
bine. Fii bună, Hannah, te rog şi adu-mi pipa.
Nu, nu aceea, pe cea englezească. Cea mai mică.
Da, asta este. Mulţumesc. M-am vindecat şi tata
s-a molipsit de la mine şi s-a îmbolnăvit foarte
grav. A zăcut trei săptămîni în spitalul unde
lucra tanti Jenia. Cît timp a fost bolnav, s-a oferit
mătuşa Leah să aibă grijă de mine. După două
luni m-au anunţat că a scăpat de la moarte,
printr-un noroc sau printr-o minune. Tata făcea
o mulţime de glume pe această temă. Cita un
proverb care spune că oamenii deosebiţi mor
tineri şi zicea că din fericire el este un om obiş-
nuit. Am jurat în faţa tabloului lui Herzl din
sufragerie că, dacă s-ar întîmpla să moară tata
pe neaşteptate, am să găsesc şi eu o cale să mor;
mai bine moartea decît să fiu dus la un orfelinat
sau la tanti Leah. Săptămîna viitoare, Hannah,
să îi cumpărăm lui Yair un tren electric. Unul
mare ca cel pe care l-am văzut în vitrina maga-
zinului de pantofi Freimann & Bein, de pe bule-
vardul Iaffa. Yair iubeşte mult maşinăriile. îi
dau şi ceasul deşteptător care nu mai funcţio-
nează. Am sâ-1 învăţ să-1 demonteze şi apoi să-1
pună la loc. Poate va deveni inginer. Ai observat
cum îl fascinează motoarele şi resorturile şi maşi-
nile? Ai mai auzit ca un copil de patru ani şi
jumătate să poate pricepe în linii mari cum
funcţionează un aparat de radio? Eu nu m-am
considerat niciodată deosebit de inteligent, ştii
bine asta. Nu sînt un geniu sau ceea ce îşi închi-
puia tata. Sau spunea că îşi închipuie. Nu sînt
decît un om obişnuit, Hannah. Dar tu va trebui
să-ţi dai toată silinţa şi să-1 iubeşti pe Yair. Va
fi mai bine şi pentru tine dacă o vei face. Nu, nu
vreau să spun că neglijezi copilul. Astea-s prostii.
Dar am impresia că nu te dai în vînt după el. Şi
trebuie s-o faci, Hannah. E nevoie uneori chiar
172
173

să întreci măsura. Ceea ce vreau să spun este că
mi-ar plăcea să începi... nu ştiu cum să-ţi explic
ceea ce simt. Hai mai bine să lăsăm asta. Cîndva,
cu ani în urmă, tu şi cu mine stăteam intr-o
cafenea şi te-am privit şi m-am privit şi mi-am
spus că nu sînt croit să fiu Făt-Frumos sau
cavaler pe cal alb, cum se spune. Tu eşti fru-
moasă, Hannah. Eşti foarte frumoasă. Ţi-am
povestit ce mi-a spus tata săptămîna trecută la
Holon? A spus că i se pare că eşti poetă, deşi nu
scrii versuri. Nu ştiu de ce îţi spun toate acestea.
Tu taci, nu scoţi o vorbă. De ce ţi-oi fi spunînd
acum toate acestea ? Nu ca să te ofensez sau să
te rănesc, poţi să fii sigură. N-ar fi trebuit să ne
încăpăţînăm să-1 numim Yair. La urma urmelor
un nume nu ar fi afectat atitudinea noastră faţă
de copil. Şi am călcat în picioare un sentiment
foarte delicat. într-o zi, Hannah, va trebui să te
întreb de ce m-ai ales pe mine dintre toţi bărbaţii
interesanţi pe care trebuie să-i fi întîlnit. Dar
acum e prea tîrziu şi eu vorbesc prea mult şi tu
eşti probabil mirată. Vrei să faci patul, Hannah?
Vin într-o clipă să te ajut. Să mergem la culcare.
Tata e mort. Eu însumi sînt tată. Toată rînduiala
aceasta a lucrurilor îmi pare deodată un joc stu-
pid de copii. Mi-aduc aminte cum ne jucam pe
vremuri, la capătul curţii noastre, pe un teren
viran, de unde începea nisipul: ne aşezam într-un
şir lung şi cel din cap arunca mingea şi se aşeza
în coadă şi continuam astfel, pînă cînd primul
devenea cel din urmă şi ultimul cel dintîi şi tot
aşa mereu. Nu-mi amintesc ce urmărea jocul.
Nu-mi amintesc cine îl cîştiga. Nici măcar nu-mi
amintesc dacă era vreo regulă sau dacă era vreo
ordine în toată nebunia aceea. Ai lăsat lumina
aprinsă în bucătărie.
27
Zilele de doliu se sfîrşiseră. Stăteam din nou
unul în faţa celuilalt la masa din bucătărie, luînd
micul dejun atît de liniştiţi şi de binevoitori, încît
un străin s-ar fi putut înşela crezîndu-ne cu sufle-
tul împăcat. Ridic ibricul. Michael îmi întinde
două ceşti. Torn cafeaua. Michael taie pîine. Pun
zahăr în cele două ceşti de cafea şi amestec şi
amestec, pînă ce vocea lui mă opreşte.
— E destul, Hannah. S-a amestecat. Doar nu
forezi o sondă.
îmi beau cafeaua neagră. Lui Michael îi place
cu puţin lapte. Număr patru, cinci, şase picături
de lapte în ceaşca lui.
Iată cum sîntem aşezaţi: eu mă sprijin cu
spatele de o latură a frigiderului şi stau cu faţa
la dreptunghiul de un albastru strălucitor care
este fereastra bucătăriei. Michael stă cu spatele
spre geam şi ochii lui sînt liberi să se plimbe
peste sticlele goale de deasupra frigiderului, peste
uşa bucătăriei, o parte din coridor şi uşa băii.
Radioul ne împresoară cu muzică uşoară, de dimi-
neaţă. Cîntece evreieşti care mie îmi amintesc
de copilărie, iar lui Michael că se face tîrziu. Se
ridică fără un cuvînt, se duce la chiuvetă, îşi
spală ceaşca şi farfurioara. Iese din bucătărie. In
hol îşi scoate papucii, îşi pune pantofii. îmbracă
o jachetă cenuşie. îşi ia pălăria din cuier. Cu
pălăria pe cap şi servieta lui veche neagră sub
174
175

braţ, se întoarce în bucătărie să mă sărute pe
frunte şi să-mi snunâ la revedere. Să nu uit să
cumpăr la amiază nişte gaz. E pe sfîrşite. El îşi
notează într-un carneţel să treacă pe la serviciul
apelor să plătească nota şi să verifice dacă nu
s-a strecurat o mică greşeală.
Michael pleacă şi mie mi se pune un nod în
gît. Mă întreb de unde îmi vine această tristeţe.
Din ce vizuină blestemată s-a strecurat la mine
în casă, să-mi tulbure pacea dimineţii albastre.
Ca un funcţionar într-un birou, scot un teanc de
frînturi de amintiri. Verific fiecare dată dintr-o
lungă coloană. Pe undeva se ascunde o gravă
eroare. Să fie o iluzie? Mi s-a părut că undeva
am dibuit o gravă greşeală.
Radioul a încetat să cînte. A început brusc să
vorbească despre izbucnirea unor anumite tul-
burări la sate. Tresar; e ora opt. Timpul nu se
odihneşte niciodată şi nu te lasă să te odihneşti.
Apuc zorită poşeta. Nu-i nevoie să-1 grăbesc pe
Yair care e gata înaintea mea. Mînă în mînă,
mergem spre grădiniţa Sarei Zeldin.
Dimineaţa străluceşte pe străzile Ierusalimului.
Un birjar bătrîn cîntă cît îl ţine gura, tolănit pe
capră. Băieţii de la şcoala religioasă Tachkemoni
poartă beretele pe-o parte. Stau pe trotuarul de
vis-â-vis, bătîndu-şi joc de bătrînul birjar ca să-1
provoace. Birjarul flutură mîna, ca şi cum ar
răspunde la un salut. Zîmbeşte şi cîntă mai
departe. Fiul meu începe să-mi explice că pe linia
autobuzului 3 B circulă două tipuri de maşini,
Ford şi Fargo. Fordul are un motor mult mai
puternic, Fargo e mai slab şi mai încet. Deodată
i se trezeşte bănuiala că nu-i urmăresc explica-
ţiile. Mă pune la încercare. Sînt pregătită.
— Am auzit tot ce mi-ai spus, Yair. Eşti un
băiat inteligent. Te ascult.
O dimineaţă senină şi albastră domneşte peste
Ierusalim. Pînă şi pietrele cenuşii ale cazărmii
Schneller îşi dau toată silinţa să nu pară poso-
morite. O vegetaţie puternică şi viguroasă a
năpădit terenurile virane: mărăcini, volbură,
ciulini şi o armată de alte plante sălbatice ale
căror denumiri nu le cunosc şi care sînt de obicei
numite buruieni. Mă opresc dintr-o dată, ca trăs-
nită.
— Am încuiat uşa de la bucătărie, cînd am
plecat de acasă, Yair?
— A încuiat-o tata ieri seară şi azi nu a mai
deschis-o nimeni. Ce-i cu tine astăzi, mămico?
Trecem pe lingă porţile grele de fier ale cazăr-
mii Schneller. N-am pus niciodată piciorul în
interiorul acestor ziduri lugubre. Pe cînd eram
copil, aici era instalată armata britanică şi ţevile
mitralierelor ieşeau prin creneluri. Cu mulţi ani
în urmă fortăreaţa era numită Orfelinatul Sirian,
nume straniu care, în felul lui, părea că mă ame-
ninţă.
O santinelă blondă stă în faţa porţilor, suflîn-
du-şi în pumni să şi-i încălzească. Cînd trecem
prin dreptul lui, tînărul soldat priveşte în jos
spre picioarele mele, la porţiunea goală dintre
fustă şi şosetele albe. Mă gîndesc să-i surîd. El
îmi aruncă o privire înfocată, un amestec de
jenă, dorinţă, dor şi scuze. Mă uit la ceas. Opt şi
un sfert. Este opt şi un sfert dimineaţa, e o zi
senină şi albastră, iar pe mine m-a şi cuprins
oboseala. Vreau să dorm. Dar numai cu condiţia
ca visele să mă lase în pace.
176
177

în fiecare marţi, in drum spre casă, Michael se
opreşte în centru să cumpere bilete de la Agenţia
Kahana pentru al doilea spectacol la cinema-
tograf. Cît sîntem plecaţi, Yoram, fiul familiei
Kamnitzer, are grijă de copil. Cînd ne-am întors
de la film am găsit o coală de hîrtie în romanul
care stătea pe noptiera mea. Yoram îmi lăsase
ultimul său poem, ca să-mi spun părerea. In poezia
lui Yoram era vorba despre un băiat şi o fată
care se plimbau prin livadă, în amurg. Dintr-o dată
trece pe lîngă ei un călăreţ ciudat. Un călăreţ
negru, pe un armăsar negru, ţinînd o suliţă de
foc negru. După ce trece pe lîngă ei, un văl întune-
cat se aşterne peste pămînt şi peste îndrăgostiţi.
în paranteză, în partea de jos a paginii, Yoram
mă lămurea că negrul cavaler e Noaptea. Yoram
nu prea avea încredere în mine.
Ziua următoare, cînd l-am întîlnit pe Yoram
Kamnitzer pe scări, i-am spus că mi-a plăcut
poemul său şi că poate ar trebui să-1 trimită unei
reviste pentru tineri. Yoram se apucă strîns de
balustradă. îmi aruncă pentru o clipă o privire
panicată şi apoi lăsă să-i scape un rîs slab şi
îndurerat:
— Totu-i o minciună, doamnă Gonen, mur-
mură el.
— Tu eşti cel care minţi acum, i-am ripostat
zîmbind.
Se întoarse şi se năpusti în sus pe scări. Se
opri brusc, privi în urmă şi îngînă speriat scuze,
de parcă s-ar fi ciocnit în goana lui de mine.
Ajun de Sabat. Seara coboară peste Ierusalim,
în vîrful colinei Romema castelul de apă este
prins în revărsarea amurgului. Ace de lumină se
filtrează  printre  frunzele  copacilor,   de  parcă
178
oraşul este în flăcări. O ceaţă joasă se întinde
încet la răsărit, lunecînd cu degete palide peste
ziduri de piatră şi grilaje de fier. A fost trimisă
să aducă alinare. Jur-împrejur, toate par să se
topească în tăcere. Lin dor arzător se instalează
nevăzut peste oraş. Stîncile uriaşe eliberează
căldura şi se predau degetelor reci ale cetii. O
briză uşoară suflă prin curţi. Ridică bucăţele
foşnitoare de hîrtie, apoi le abandonează, găsin-
du-le lipsite de interes. Vecinii în haine de Sabat,
în drum spre locul de rugăciune. Murmurul
mîngîietor al unui motor din depărtare cade pur-
puriu peste pinii care şoptesc: „Opreşte-te,
opreşte-te o clipă, şoferule. Intoarce-te şi lasă-mă
să-ţi văd chipul".
Am pus o faţă de masă albă. într-un vas, un
buchet de crăiţe galbene. O sticlă cu vin roşu.
Michael taie pîinea albă, împletită. Yair cîntă trei
cîntece de Sabat învăţate la grădiniţă. Servesc
peşte copt la cuptor. Nu aprindem luminări, căci
Michael găseşte că ar fi o ipocrizie pentru nişte
oameni care s-au hotărît să nu urmeze calea
religiei.
Michael îi povesteşte lui Yair despre răscoalele
din 1936. Copilul ascultă vrăjit. Pune o întrebare
inteligentă, adăugind la sfîrşit „Am terminat".
Atitudinea lui vădeşte o atenţie încordată. Şi eu
stau şi-ascult vocea soţului meu. Mai este şi o
fetiţă drăguţă, într-o rochie albastră, care încearcă
să mă cheme prin fereastra închisă şi de aceea
bate în geam cu pumnii mici. Teama i se citeşte
pe faţă. E la doi paşi de disperare. Buzele ei
rostesc, iar şi iar, ceva ce nu pot înţelege. în
curind va tăcea şi n-am să-i mai văd decît obrazul,
iar apoi nimic. Bietul meu tată Josef obişnuia să
binecuvînteze vinul şi pîinea la fiecare ajun de
179

Sabat. Aprindeam totdeauna luminări. Tata nu
ştia ce adevăr ascund tradiţiile religioase, de
aceea le păstra. Doar cind fratele meu Emanuel
s-a înscris într-o mişcare socialistă de tineret,
am abandonat toate obiceiurile de Sabat. Res-
pectul nostru pentru tradiţie era foarte şubred.
Tata era un om nehotărît.
Un tren obosit suie colina pe care se află
colonia germană, la sud de Ierusalim. Locomo-
tiva geme şi gîfîie. Se prăbuşeşte în braţele peroa-
nelor pustii. Ultimul suflu de abur scapă cu un
şuierat neputincios. Impotrivindu-se tăcerii, loco-
motiva scoate un ţipăt final. Dar tăcerea este
prea puternică. Locomotiva se dă bătută, se stinge,
se răceşte. Ajun de Sabat. O vagă aşteptare. Pînă
şi păsările sînt tăcute. Picioarele lui au ajuns
poate la porţile Ierusalimului. în livezile din
Siloam sau dincolo de Colina Sfatului Rău. Oraşul
se întunecă.
— Shabbat Shalom. Sabat paşnic, spun eu de
departe.
Fiul şi soţul meu rid, Michael spune:
— Cît eşti  de ceremonioasă în seara asta,
Hannah, şi cît de bine îţi stă în rochia nouă verde.
La începutul lunii septembrie, vecina noastră
cea isterică de la etaj, doamna Glick, a fost inter-
nată într-un sanatoriu. Crizele deveneau din ce
în ce mai frecvente. între crize avea obiceiul să
rătăcească prin curte şi pe stradă, cu o expresie
absentă pe faţă. Era o femeie corpolentă, înzes-
trată cu acea frumuseţe matură şi voluptuoasă
pe care o au uneori femeile spre patruzeci de ani
fără copii. Umbla tot timpul cu rochiile descheiate,
de parcă atunci s-ar fi dat jos din pat. într-o zi,
în curtea din spate, 1-a atacat pe Yoram, sfiosul
adolescent, 1-a pălmuit, i-a rupt cămaşa, numindu-1
„codoş, desfrînat, scîrbos".
într-o vineri seara, la începutul lui septem-
brie, doamna Glick înhaţă cele două luminări
aprinse pentru Sabat şi le aruncă în capul soţului
ei. Domnul Glick se refugie la noi în apartament.
Se prăbuşi într-un fotoliu, cu umerii cutremurîn-
du-i-se de suspine. Michael puse jos pipa, închise
aparatul de radio şi se duse la farmacie să tele-
foneze celor în drept. O oră mai tîrziu veniră
infirmierii în halate albe şi o conduseră cu blîn-
deţe, de ambele braţe, spre ambulanţă. Ea cobora
ca la braţul unui iubit, fredonînd tot timpul un
cîntec vesel în idiş. Ceilalţi chiriaşi priveau tăcuţi,
din uşile apartamentelor lor. Yoram Kamnitzer
coborî şi se opri lîngă mine.
— Doamnă Gonen, doamnă Gonen, mă striga
el în şoaptă, palid ca un mort.
Am întins mîna spre braţul lui, dar m-am
oprit la mijlocul gestului.
— E Sabat azi, e Sabat, striga doamna Glick,
ajungînd la ambulanţă.
Soţul ei stătea în faţa sa şi-i vorbea cu vocea
sfîşiată:
— Nu te necăji, Duba, nu-i nimic. O să treacă,
nu-i decît o toană. Totul o să fie bine.
Domnul Glick purta o haină boţită de Sabat
pe trupul lui mic. Mustaţa rară îi tremura de
parcă îşi avea viaţa ei proprie.
înainte de a pleca ambulanţa, domnul Glick
a fost rugat să semneze o declaraţie: un formular
detaliat şi plicticos. La lumina farurilor, Michael
citi punct cu punct, ba chiar semnă de două ori
în locul domnului Glick, ca să nu fie el silit să
profaneze Sabatul. îl sprijini apoi pînă se goli
180
181

strada şi-1 aduse la noi în apartament pentru o
ceaşcă de cafea.
Aceasta poate explică faptul că domnul Glick
a devenit un oaspete obişnuit al casei noastre.
— Am aflat de la vecinii noştri, domnule doctor
Gonen, că aţi colecţionat timbre. Printr-o fericită
coincidenţă am sus o cutie plină cu timbre de
care nu am nevoie şi aş fi încîntat să vi le dăru-
iesc. Ce spuneţi? Nu aveţi încă titlul de doctor.
Ei şi ce ? Toţi fiii lui Israel sînt egali în faţa celui
Atotputernic, în afară de cei care nu-i sînt pe
plac. Doctor, caporal, artist, cu toţii avem multe
în comun şi diferenţele sînt neglijabile. Să ne
întoarcem la subiectul nostru. Biata mea soţie
Duba are un frate şi o soră, primul în Anvers şi
cealaltă în Johannesburg. Ne trimit o mulţime
de scrisori, cu timbre frumoase pe ele. Dumnezeu
nu m-a găsit vrednic să-mi dăruiască şi mie copii,
astfel că timbrele nu-mi sînt de nici un folos. Aş
fi fericit să vi le fac cadou, domnule doctor Gonen.
în schimb v-aş ruga frumos să-mi îngăduiţi să
vin din cînd în cînd la dumneavoastră ca să citesc
Enciclopedia Ebraică. Daţi-mi voie să vă explic.
Sînt însetat, în momentul de faţă, de cunoaştere,
şi am intenţia să citesc Enciclopedia Ebraică.
Nu într-o singură şedinţă, bineînţeles. Cîteva
pagini de fiecare dată. în ce mă priveşte, vă
garantez că n-am să vă supăr şi n-am să vă fac
nici un deranj şi n-am să aduc noroi în casă. Am
să mă şterg bine pe picioare de cîte ori intru în
casă.
Astfel vecinul nostru a început să ne viziteze
des. In afară de timbre, i-a dat lui Michael supli-
mentul de sfîrşit de săptămînă al ziarului
religios Hatsofeh, deoarece conţinea o pagină
ştiinţifică. Iar eu, m-am bucurat de o reducere
182
specială la merceria Glick, din Strada David
Yelin. Fermoare, inele metalice de prins perdele,
nasturi, catarame şi aţă de brodat, toate acestea
mi le. oferea în dar. Şi nu eram în stare să-1 refuz.
— Ani de zile am respectat cu evlavie legile
religiei noastre. Şi adevărul este că de cînd cu
nenorocirea bietei mele soţii Duba, am fost năpă-
dit de îndoieli. îndoieli serioase. Intenţionez să-mi
lărgesc cunoştinţele şi să studiez enciclopedia.
Am ajuns şi la articolul „Atlas" şi am descoperit
că în afară de mătase lucitoare şi album de hărţi,
Atlas este şi numele unui gigant grec care ţine
pe umeri tot globul. Am făcut o mulţime de des-
coperiri în ultima vreme şi cui trebuie să-i mulţu-
mesc? Cui altcuiva decît mărinimoasei familii
Gonen care a fost atît de bună cu mine? Vreau
să plătesc gentileţea cu gentileţe şi nu ştiu cum
aş putea s-o fac, dacă nu consimţiţi să acceptaţi
acest joc uriaş cu animale pe care l-am cumpărat
pentru fiul vostru Yair.
Am consimţit să-1 acceptăm.
Prietenii care obişnuiau să ne viziteze erau
următorii: prietena mea cea mai bună Hadassa
şi soţul ei Abba. Abba era un funcţionar foarte
activ în Ministerul Comerţului şi Industriei.
Hadassa lucra ca telefonistă la acelaşi minister.
Intenţionau să pună bani deoparte ca să-şi cum-
pere un apartament în Rehavia şi numai după
aceea să aibă un copil. îi aduceau lui Michael
informaţii politice care nu se publicau în ziare.
Hadassa şi cu mine depanam amintiri din anii
de şcoală şi din timpul Mandatului Britanic.
Mai veneau asistenţi politicoşi de la Faculta-
tea de geologie care glumeau cu Michael despre
183

imposibilitatea de a avansa la universitate, cit
timp nu murea unul dintre cei bătrîni. Ar trebui
stabilite legi care să asigure şi tinerilor posibili-
tatea de a obţine ceea ce merită.
Din cînd în cînd ne vizita Liora de la kibuţul
Tirat Yaar, singură sau cu soţul şi fiicele ei.
Veneau la Ierusalim pentru cumpărături sau ca
să mănînce o îngheţată şi treceau şi pe la noi ca
să vadă dacă mai sîntem în viaţă. Ce perdele
frumoase, ce bucătărie curată! E voie să arunce
o privire şi în baie? Au de gînd să construiască
noi locuinţe în kibuţ şi le-ar plăcea să-şi facă o
părere ca să poată compara. Din partea comitetu-
lui cultural l-au invitat pe Michael să ţină într-o
vineri seara o conferinţă despre structura geolo-
gică a dealurilor din Iudeea. Admirau viaţa oame-
nilor de ştiinţă.
— Activitatea academică nu-i îngrădită de
plictiselile rutinei, spuse Liora. îmi amintesc de
Michael pe vremea cînd activa în Mişcarea de
tineret. Era un tînăr serios şi cu simţul responsa-
bilităţii. Nu va trece mult pînă să ajungă mîndria
clasei noastre. Cînd va ţine conferinţa la Tirat
Yaar trebuie să veniţi cu toţii. Este o invitaţie
generală. Avem atîtea amintiri în comun.
Domnul Avraham Kadishman venea la fiecare
zece zile. Era dintr-o familie stabilită de multă
vreme la Ierusalim, avea un magazin renumit de
încălţăminte şi era vechi prieten cu tanti Leah.
El fusese cel care se interesase despre familia
mea şi liniştise mătuşile, înainte ca ele să mă fi
întîlnit, spunîndu-le că mă trag dintr-o familie
respectabilă.
Cînd venea la noi, îşi scotea pardesiul în hol
şi surîdea spre Michael de parcă ar fi adus aer
din lumea mare cu el, iar noi, de cînd ne vizitase
ultima dată, n-am făcut decît să-1 aşteptăm să
vină din nou. Băutura lui preferată era cacao.
Discuta cu Michael în special despre guvern.
Domnul Kadishman se număra printre membrii
activi ai Partidului Naţional, aripa de dreapta din
Ierusalim. Anumite subiecte reveneau cu regu-
laritate în discuţiile dintre el şi Michael: asasi-
narea liderului socialist Arlozorov, dezbinările din
mişcarea clandestină antibritanică, scufundarea
vaporului Altalena de către guvern. Nu înţeleg ce
găsea Michael la compania domnului Kadishman.
Poate era pasiunea lor comună pentru fumatul
pipei sau jocul de şah, ori refuzul lui Michael de
a părăsi un biet bătrîn teribil de singur. Domnul
Kadishman obişnuia să compună mici versuri
despre fiul nostru Yair, ca de pildă:
Yair Gonen va fi
Şef de mare renume
Neamului său va şti
Temerile să-i curme.
Sau :
Acum Yair e mic,
Dar mare cînd va fi
Nădăjduim, că va elibera
Zidul plingerii.
Făceam ceai, cafea sau cacao. împingeam masa
rulantă din bucătărie în salonul înceţoşat de fum.
Domnul Glick, soţul meu şi domnul Kadishman
stau în jurul mesei ca nişte copii la o zi onomas-
tică. Domnul Glick mă priveşte cu coada ochiului
şi apoi clipeşte des ca şi cum s-ar teme că am de
gînd să ţip la el. Ceilalţi stau aplecaţi asupra
184
185

tablei de şah. Tai o prăjitură în felii şi pun cîte
o porţie în fiecare farfurie. Oaspeţii laudă gospo-
dina. Pe faţă îmi apare un surîs politicos care
nu-i izvorît din inimă. Conversaţia se desfăşoară
cam în acest fel:
— Pe vremuri oamenii obişnuiau să spună:
„Cînd vor pleca englezii, va sosi Mesia", începe
domnul Glick şovăielnic. Ei bine, englezii au plecat,
dar mîntuirea se lasă aşteptată.
Domnul Kadishman:
— Asta-i din cauză că ţara e condusă de oameni
mici. Alterman al tău spune undeva că Don Quijote
luptă plin de curaj, dar cel care cîştigă este întot-
deauna Sancho.
Soţul meu:
— N-are  rost  să  reducem  totul  la  eroi   şi
lichele. în politică există factori obiectivi şi ten-
dinţe obiective.
Domnul Glick:
— In loc să fim un exemplu pentru celelalte
naţiuni, am devenit doar una dintre naţiuni. Şi
cine poate spune dacă-i mai bine sau mai rău
astfel?
Domnul Kadishman:
— Pentru că cel de-al treilea regat al Israelului
este condus de mici funcţionari. In loc de regele
Mesia, avem nişte bieţi casieri de kibuţ. Poate
cînd va creşte generaţia înzestratului nostru prie-
ten Yair Gonen, ea va şti să insufle poporului
simţul demnităţii.
Cît despre mine, împing zaharniţa cînd spre
unul, cînd spre altul şi rostesc absentă ceva ca
de pildă:
— Unde o să ne ducă toate ideile astea la
modă?
Sau altădată:
— Trebuie să te ţii în pas cu vremea.
Sau:
— Fiecare problemă are două feţe.
Spun aceste lucruri ca să nu stau mută toată
seara şi să par nepoliticoasă. Mă străfulgera brusc
durerea: de ce am fost exilată aici? Nautilus.
Dragon. Insulele arhipelagului. Vino, o, vino,
Rahamim Rahamimov, frumosul meu şofer de
taxi din Bochara. Sună tare din claxonul tău.
Domnişoara Yvonne Azulai e gata de drum. E
gata şi aşteaptă. Nu are nici măcar nevoie să se
schimbe. E absolut gata de plecare. Acum.
186
187

28
Apăsătoarea monotonie a zilelor. Nu pot uita
nimic. Refuz să cedez chiar şi o firimitură degete-
lor reci ale timpului. Mi-e silă. Ca şi canapeaua,
fotoliile şi perdelele, şi zilele sînt doar variatiuni
subtile pe o temă într-o singură culoare. O fată
drăguţă şi deşteaptă în haină albastră, o educa-
toare amărîtă, cu varice, iar între ele un geam
de sticlă care devine tot mai opac în ciuda efortu-
rilor disperate de a-1 curăţa. Yvonne Azulai a
fost lăsată în urmă. A fost înşelată de un seducător
de rînd. Prietena mea cea mai bună, Hadassa,
mi-a povestit odată ce s-a întîmplat cînd directo-
rul liceului nostru a aflat că suferă de cancer.
După ce doctorul i-a comunicat diagnosticul, a
izbucnit furios:
— Totdeauna mi-am plătit la timp taxele
pentru asistenţa medicală, iar în timpul războ-
iului m-am angajat voluntar în serviciul sanitar,
în ciuda vîrstei mele. Ca să nu mai amintim de
gimnastica pe care o tot fac de ani de zile! Şi
dieta! N-am pus o ţigară în gură de cînd mă ştiu
şi am mai scris şi o carte despre gramatica
ebraică!
Argumente patetice. Dar înşelătoria este şi
ea patetică şi urîtă. Nu am pretenţii exagerate.
Nu doresc decît ca sticla să rămînă transparentă.
Asta e tot.
Yair creşte. La anul îl vom da la şcoală. Yair
este unul dintre acei copii care nu se plîng nici-
odată de plictiseală. Michael spune:
— E un copil care îşi este sieşi perfect sufi-
cient.
în groapa cu nisip din grădină, sap tunele
împreună cu Yair. Mîinile mele sapă în direcţia
minutelor lui, pînă ne întîlnim pe sub nisip.
Atunci îşi ridică obrazul inteligent spre mine şi
spune încetişor:
— Ne-am întîlnit.
Odată m-a întrebat:
— Mămico, să presupunem că eu aş fi Aron şi
Aron ar fi în locul meu. Cum ai şti pe care dintre
băieţi să-1 iubeşti?
Yair se poate juca o oră sau chiar două în
camera lui, fără să scoată un sunet. Surprinsă
brusc de atîta tăcere, alerg la el înspăimîntată.
Vreun accident? Curentul electric? Ridică spre
mine un obrăjor liniştit şi întreabă cu prudentă
mirare:
— Ce s-a întîmplat, mămico?
Un copil curat şi atent. Un copil echilibrat.
Uneori vine acasă bătut şi învineţit. Refuză
să ne dea explicaţii. Ochi întunecaţi. După multe
rugăminţi şi ameninţări cedează.
— Ne-am bătut. S-au certat. Şi eu. Nu-mi pasă,
nu mă doare. Uneori ne mai certăm. Asta-i tot.
Copilul seamănă cu fratele meu Emanuel, cu
umerii lui largi, capul mare şi mişcări lente.
Dar nu are nimic din entuziasmul sincer şi exube-
rant al fratelui meu. De cîte ori îl sărut tresare,
de parcă şi-a impus să rabde şi să sufere în
tăcere. De cîte ori încerc să-i spun ceva care să-1
facă să rîdă, mă fixează cu o privire cercetătoare,
piezişă, vioaie, inteligentă, serioasă. Ca şi cum
188
189

s-ar întreba ce m-a determinat să aleg tocma;
această glumă. Găseşte că obiectele sînt mult
mai interesante decît oamenii sau decît cuvin-
tele. Arcuri. Robinete. Şuruburi. Prize. Chei.
Monotonia zilelor. Michael pleacă la serviciu
şi se întoarce la ora trei. Tanti Jenia i-a adus o
servietă nouă, căci cea dăruită de tatăl său ca
dar de nuntă se făcuse ferfeniţă. în partea de jos
a feţei i-au apărut riduri. Ii dau un aer de ironie
rece şi amară care nu-1 caracterizează. Lucrarea
lui de doctorat avansează încet, dar sigur. In
fiecare seară, între buletinul de ştiri de la nouă
şi cel de la unsprezece, Michael dedică două orc
tezei sale. Dacă nu avem musafiri şi nu-i nimic
interesant la radio, îl rog pe Michael să-mi citească
cîteva pagini din lucrarea lui. Calmul vocii sale
egale. Lampa de birou. Ochelarii. Poziţia rela-
xată a trupului său în fotoliu, în timp ce vorbeşte
despre erupţii vulcanice, despre răcirea scoarţei
cristaline. Cuvintele acestea vin din visele pe
care le visez şi se vor întoarce în acele vise. Soţul
meu este neschimbător şi stăpînit. Cîteodată îmi
amintesc de un pisoi mic şi cenuşiu pe care îl
numeam Fulguleţ. Salturile stîngace ale piso-
iului ca să prindă un fluturaş de pe tavan.
Amîndoi am început să avem mici necazuri
cu sănătatea. Michael nu a fost bolnav nici o zi
de la paisprezece ani, iar eu n-am avut niciodată
ceva mai serios decît o simplă răceală. Dar acum,
pe Michael îl supără adesea arsurile de la stomac
şi doctorul Urbach i-a interzis prăjeala. Eu sufăr
de contracţii dureroase în gît. De mai multe ori
mi-am pierdut vocea pentru cîteva ore.
Uneori ne mai certăm cîte puţin. Urmează un
calm neîntrerupt. La început ne acuzăm unul pe
altul, apoi, brusc, se acuză fiecare pe sine. Zîm-
bim unul la altul ca doi străini care s-au ciocnit
din întîmplare pe nişte scări prost luminate:
stînjeniţi, dar foarte politicoşi.
Am cumpărat o plită cu gaz. Vara viitoare vom
avea o maşină de spălat. Am şi făcut comanda şi
am achitat prima rată. Mulţumită domnului
Kadishman vom beneficia de o reducere substan-
ţială. Am zugrăvit în albastru camera lui Yair.
Michael a mai instalat cîteva rafturi de cărţi în
biroul său, fostul balcon pe care l-am închis. In
acelaşi timp am pus şi în camera copilului o
etajeră pentru cărţi.
Mătuşa Jenia a venit să petreacă Anul Nou
cu noi. A rămas patru zile deoarece s-a făcut
punte între sărbători şi Sabat. A îmbătrînit şi
s-a înăsprit. Pe faţă i s-a întipărit o expresie
urîtă de tristeţe. Fumează mult, deşi are dureri
serioase în dreptul inimii. Destinul unui doctor
e dur într-o ţară caldă şi agitată.
Eu şi cu Michael am luat-o cu noi la plimbare
pe muntele Herzl şi pe muntele Sion. Am mai
vizitat şi colina pe care urmează să se constru-
iască noul campus universitar. Mătuşa Jenia
adusese cu ea de la Tel Aviv un roman polonez, cu
coperte cafenii, pe care îl citea în pat toată noaptea.
— De ce nu dormi, tanti Jenia? Ar trebui să
profiţi din plin de vacanţă şi să dormi zdravăn.
— Nici tu nu dormi, Hanka. La vîrsta mea
este îngăduit, la a ta, nu.
— Ţi-aş putea face nişte ceai de mentă. Te
linişteşte şi te ajută să dormi.
190
191

— Somnul nu-mi aduce linişte, Hanka. Dar
oricum îţi mulţumesc.
La sfîrşitul vacanţei, mătuşa Jenia ne
întrebă:
— Dacă aţi hotărît să nu vă mutaţi din aparta-
mentul ăsta îngrozitor, de ce nu mai faceţi un
copil?
Michael reflectă o clipă, apoi zîmbi:
— Ne-am gîndit şi noi. Poate cînd îmi termin
teza...
L-am întrerupt:
— Nu, nu am renunţat la ideea de a ne muta.
Vom avea un apartament nou şi frumos. Şi avem
de gînd să călătorim în străinătate.
Mătuşa Jenia, într-o izbucnire de tristeţe
amară:
— Timpul trece. Ştiţi bine. Timpul trece. Voi
doi trăiţi de parcă viaţa ar sta pe loc să vă
aştepte. Vreau să vă atrag atenţia că timpul nu
se opreşte în loc. Timpul nu aşteaptă pe nimeni.
Două săptămîni mai tîrziu, în timpul sărbă-
torii Sucot am împlinit douăzeci şi cinci de ani.
Sînt mai tînără cu patru ani decît soţul meu.
Cînd Michael va avea şaptezeci de ani, eu voi
avea şaizeci şi şase. Michael mi-a adus în dar de
ziua mea un patefon, cu trei discuri clasice:
Bach, Beethoven, Schubert. A fost primul pas
spre o colecţie de discuri. îmi va prinde bine,
spunea Michael, să adun discuri. A citit undeva
că muzica te relaxează. Iar a colecţiona este în
sine o îndeletnicire odihnitoare. Şi el, de altfel,
colecţiona pipe şi timbre pentru Yair. Avea oare
nevoie şi el de relaxare ? Am vrut să-1 întreb. Nu
aveam chef de surîsul lui. Deci nu l-am întrebat.
Yoram Kamnitzer află de la Yair că este ziua
mea. Veni trimis de mama lui să împrumute
masa de călcat. Pe neaşteptate întinse stîngaci
braţul şi îmi puse în mînă un pachet învelit în
hîrtie cafenie. L-am deschis; o carte de poezii de
Jacob Fichmann. înainte de a apuca să-i mulţu-
mesc, Yoram o pornise în sus pe scări. Masa de
călcat îmi fu restituită a doua zi de sora lui mai
mică.
Cu o zi înainte de Sucot, m-am dus la coafor
şi mi-am tăiat părul scurt de tot, ca băieţii.
Michael a spus:
— Ce te-a apucat, Hannah? Nu pot înţelege
ce te-a apucat.
Mama mi-a trimis de ziua mea un pachet de
la Nof Harim. Conţinea două feţe de masă verzi,
brodate de mama cu cîte o ghirlandă de ciclame
violete. Broderia era foarte fină.
în timpul săptămînii de Sucot ne-am dus să
vizităm grădina zoologică biblică.
Grădina zoologică se află doar la zece minute
de casa noastră. Şi totuşi te-ai fî crezut pe alt
continent. Animalele trăiesc într-o pădure, pe
panta unei coline stîncoase. La poalele dealului
se întinde un teren necultivat. Şuvoaie de apă
şerpuiesc nestăvilite. Vîntul mîngîie vîrfurile pini-
lor. Am văzut păsări întunecate plutind într-un
deşert de azur. Le-am urmărit cu privirea. Pentru
o clipă mi-am pierdut cumpătul. Mi-am închipuit
că sînt în locul păsărilor. Că plutesc şi cad, cad
mereu. Un paznic mai bătrîn mă bătu îngrijorat
pe umeri:
— Pe aici, doamnă. Luaţi-o pe aici.
Michael explica fiului său obiceiurile anima-
lelor de noapte. Folosea cuvinte simple şi evita
192
193

adjectivele. Yair punea cîte o întrebare
inteligentă. Michael răspundea. Mi-au scăpat
cuvintele, dar nu şi sunetele. Glasul vîntului şi
strigătele maimuţelor din cuştile lor. In lumina
ameţitoare, maimuţele erau absorbite de jocurile
lor lascive. Nu puteam rămîne indiferentă la
acest spectacol. Trezea în mine o plăcere inde-
centă ca aceea pe care o simt uneori cînd în
visele mele abuzează de mine nişte străini. Un
bătrîn, în haină cenuşie, cu gulerul ridicat, se
oprise cu faţa spre cuşca maimuţelor. Mîna lui
osoasă se sprijinea într-un baston sculptat.
Tînără şi zveltă, în rochia mea de vară, am trecut
anume între el şi cuşcă. Omul privea mai departe,
de parcă aş fi fost transparentă şi împreunarea
maimuţelor s-ar fi continuat prin carnea mea.
„La ce vă uitaţi, domnule?" „De ce îmi puneţi
această întrebare, doamnă?" ,,Mă jigniţi, domnule."
„Sînteţi prea sensibilă, doamnă." „Plecaţi, dom-
nule?" „Plec acasă." ..Unde e acasă?" „De ce mă
întrebaţi? Nu aveţi dreptul să o faceţi. Eu îmi
am locul meu, îl aveţi pe al dumneavoastră. S-a
întîmplat ceva? Drept cine mă luaţi?" „Ierta-
ţi-mă, domnule. V-am bănuit pe nedrept." „Sînteţi
obosită, dragă doamnă. Am impresia că vorbiţi
de una singură. Nu înţeleg ce vreţi să spuneţi.
Mi-e teamă că nu vă simţiţi bine." „Aud o muzică
în depărtare, domnule. Cîntă vreo orchestră
undeva, departe?" „N-aş putea spune ce se
petrece dincolo de arbori. E greu să te încrezi
într-o tînără doamnă străină care nu se simte
bine." „Aud o melodie, domnule." „Nu-i decît o
iluzie, fata mea. Sînt doar maimuţele care urlă
de plăcere; strigăte indecente." „Nu, domnule,
refuz să cred ceea ce îmi spuneţi. Mă amăgiţi.
Este o paradă dincolo de pădure şi de clădiri, pe
strada Regii Israelului. Tinerii noştri mărşălu-
iesc cîntînd. Poliţişti solizi, călare pe cai falnici,
o fanfară militară in uniforme albe sclipitoare,
cu galoane de aur Mă amăgiţi, domnule. Inten-
ţionaţi să mă izolaţi pînă voi rămîne pustiită.
Nu aparţin încă nimănui şi nu mai sînt aceeaşi.
N-am să vă îngădui, amabilul meu domn, să mă
ademeniţi cu vorbe dulci. Şi dacă lupi slabi, cenu-
şii, dau tîrcoale neobosiţi în cuşca lor, umblînd
pe labe moi, cu fălci căscate şi boturi umede, cu
blăni mînjite de noroi şi de salivă, pe noi ne
ameninţă, cu siguranţă, noi sîntem ţinta întregii
lor furii, acum. Da, chiar acum!"
194
195

— Drăguţo,  nu   te
pentru  o jumătate  ti
superi  dacă îţi fur soţul
oră sau cam aşa cevar
29
Sumbra monotonie a zilelor. Va veni toamna.
După-amiaza soarele bate în ferestrele dinspre
vest, gravînd modele de lumină pe covor şi pe
husele fotoliilor. La fiecare freamăt din creştetul
copacilor de afară, modelele se desfac într-o legă-
nare blajină. Mişcarea este continuă, complexă,
în fiecare seară, crengile din vîrf ale smochinului
izbucnesc în flăcări. Vocile copiilor care se joacă
pe afară sugerează locuri sălbatice, îndepărtate.
Va veni toamna. Mi-1 amintesc pe tata spunînd
odată, pe cînd eram copil, că toamna oamenii
par mai liniştiţi şi mai înţelepţi.
Să fii liniştit şi înţelept: ce plictiseală!
într-o seară veni la noi Yardena, prietena lui
Michael din vremea studenţiei. Aducea cu ea un
torent de veselie molipsitoare. Ea şi cu Michael
au început să studieze în acelaşi timp şi acum,
harnicul Michael a ajuns atît de departe, pe cînd
ea, îi era şi ruşine să mai spună, tot se mai
canoneşte cu afurisita de lucrare de diplomă.
Yardena avea şolduri late şi era înaltă. Purta
o fustă scurtă şi strimtă. Avea tot ochii verzi, iar
părul blond şi bogat i se revărsa pe spate. Venise
să-i ceară ajutor lui Michael. Avea greutăţi cu
lucrarea. Ştiuse cît e de deştept Michael din prima
zi în care îl întîlnise. Trebuia s-o salveze.
Yardena îl numea afectuos pe Yair „puştiule",
iar mie îmi spunea „drăguţo".
196
Nu? Dacă nu mi-1 explică chiar acum pe bles-
tematul ăla de Davis, jur să mă arunc de pe
acoperiş. M-a adus in pragul nebuniei.
In timp ce vorbea, inîngîia capul lui Michael
de parcă ar fi fost soţul ei. Ii mîngîia capul cu
mina ei mare şi palidă, cu degete cu unghii ascu-
ţite, împodobite cu două inele uriaşe.
M-am întunecat la faţă. Imediat mi-a fost
ruşine de mine însămi. Am încercat să-i răspund
pe acelaşi ton:
— Ia-ţi-1. îţi aparţine. Cu Davis cu tot.
— Drăguţo, îmi spuse Yardena şi un surîs
crud îi tremură pe buze. Drăguţo, nu mai vorbi
aşa că o să-ţi pară rău. Nu-mi face impresia că
eşti chiar aşa de tare cum vrei să pari.
Michael găsi de cuviinţă să zîmbească şi pe
cînd zîmbea îi tremurau colţurile gurii. îşi aprinse
pipa şi o invită pe Yardena la el în birou. Timp
de o jumătate de oră, o oră, stătu împreună cu
ea. Vocea lui era profundă şi gravă. în vocea ei
tremurau tot timpul chicote de rîs înăbuşit. Cînd
am împins înăuntru măsuţa rulantă ca să-i ser-
vesc cu cafea şi prăjituri, capetele lor, unul blond
şi altul cenuşiu, păreau că plutesc peste nori de
fum.
— Drăguţo, spuse Yardena. Nu s-ar părea că
eşti prea impresionată că ai pus mîna pe un mic
geniu. In locul tău l-aş înghiţi de viu. Dar tu,
drăguţo, nu pari să fii genul lacom. Nu, să nu-ţi
fie frică de mine. Sînt dintre acelea care latră
mai mult decît muşcă şi acum, dacă ne dai voie
o să continuăm lecţia, ca să-ţi pot restitui mielu-
şelul tău deştept şi nevinovat. Şi puştiul ăsta,
copilul ăsta al vostru, stă acolo tăcut în colţ şi se
197

zgîieşte la mine, ca un bărbâţel. Are exact privi-
rea lui taică-sâu, sfioasă, dar ascuţită. Ia-1 de
aici pînă nu se întîmplă o nenorocire.
Am plecat la bucătărie. La ferestre erau per-
dele albastre. Pe perdele erau imprimate flori.
Pe balconul de la bucătărie atîrna un lighean.
Era ligheanul în care spăl rufele, pînă cînd vom
primi maşina de spălat, vara viitoare. Pe mar-
ginea balconului stătea un ghiveci cu o plantă
uscată în el şi o lampă, afumată. în Ierusalim
sînt adesea pene de curent. „De ce m-oi fi tuns
aşa scurt?" îmi zic eu printre dinţi. Yardcna e
înaltă şi trupeşă. Vocea îi este caldă şi sonoră. E
timpul să pregătesc cina.
Am dat o fugă la zarzavagiu. Persanul Elijah
Mossiah era gata să-şi închidă prăvălia. Dacă
soseam cu două minute mai tîrziu, mi-a spus el
vesel, îl găseam plecat. Am cumpărat roşii, castra-
veţi, pătrunjel, ardei roşii şi verzi. Zarzavagiul
rîdea întruna văzîndu-mă zăpăcită şi neînde-
mînatică. Am apucat coşul cu ambele mîini şi
am luat-o în goană spre casă. Brusc m-am oprit,
cuprinsă de panică. Nu aveam cheia. Uitasem
să-mi iau cheia.
Ei şi ce! Michael şi musafira lui sînt acasă.
Uşa nu-i încuiată. Şi de altfel am lăsat o cheie
de la apartament sus la familia Kamnitzer, pentru
cazuri neprevăzute.
Graba mea a fost inutilă. Yardena ieşise pe
scări şi-şi lua încă o dată rămas-bun de la Michael.
îşi odihnea un picior sculptural pe barele balus-
tradei. Un miros confuz de sudoare şi parfum,
invadase scările. îmi pierdusem răsuflarea din
cauza fugii şi a panicii că n-am luat cheile.
Yardena spuse :
198
— Soţul ăsta al tău, timid, a lămurit într-o
jumătate de oră o problemă care m-a ţinut în loc
jumătate de an. Nu ştiu cum să-ţi mulţumesc.
Să vă mulţumesc la amîndoi.
Pe cînd vorbea, întinse dintr-o dată două
degete cu unghii bine îngrijite ca să-mi ia de pe
bărbie o scamă sau un fir rătăcit de păr.
Michael îşi scoase ochelarii şi arboră un surîs
calm. Brusc l-am luat de braţ şi am rămas spriji-
nită de el. Yardena plecă rîzînd. Am intrat amîndoi
în casă. Michael deschise aparatul de radio. Eu
am pregătit o salată.
Ploaia se lăsa aşteptată. Un frig biciuitor tra-
versa oraşul. Soba electrică ardea toată ziua în
apartamentul nostru. Soarele era din nou înfă-
şurat într-o ceaţă umedă. Fiul meu desenează cu
degetul forme pe geamul ferestrei. Stau uneori în
spatele lui şi privesc, dar nu desluşesc niciodată
nimic.
într-o vineri seara, Michael s-a urcat pe o sca-
ră şi a coborît hainele noastre de iarnă, urcîndu-le
totodată pe cele de vară. îmi era silă de toate
hainele mele din iarna trecută. Rochia cu talia
înaltă îmi părea acum potrivită pentru o femeie
bătrînă.
După Sabat m-am dus în oraş să fac cum-
părături. Ca într-o criză de isterie cumpăram
din ce în ce mai multe lucruri. într-o singură
dimineaţă am cheltuit salariul nostru pe o lună.
Mi-am cumpărat un mantou verde, o pereche de
cizme îmblănite, pantofi de antilopă, trei rochii
cu mîneci lungi şi o jachetă oranj, cu fermoar.
Pentru Yair am luat un costum marinar călduros
din lînă Shetland.
199

Apoi, mergînd spre vest, în lungul bulevardului
Iaffa, am trecut pe lingă magazinul de aparate
electrice care aparţinuse, cu mulţi ani în urmă,
tatălui meu. Am intrat şi mi-am lăsat jos pache-
tele. Am rămas încremenită în faţa unui om
străin. Omul mă întrebă ce doresc. Avea o voce
calmă şi în inima mea îi eram recunoscătoare
pentru asta. Chiar cînd se văzu silit să repete
întrebarea, nu ridică vocea. în penumbra din
fundul magazinului, puteam vedea intrarea în
camera din spate spre care coborau două trepte.
In camera aceea tata obişnuia să facă reparaţiile
mai mici. în zilele în care veneam în vizită la
prăvălie, acolo stăteam şi eu şi citeam cărţi pentru
băieţi. Tot acolo tata îşi fierbea cîte un ceai de
două ori pe zi, la zece dimineaţa şi la cinci
după-masa. Timp de nouăsprezece ani tata şi-a
fiert acolo ceaiul, de două ori pe zi, la zece şi la
cinci, vara şi iarna.
O fetiţă urîtă ieşi din camera din spate, ţinînd
în braţe o păpuşă cheală. Ochii îi erau roşii de
plîns.
— Cu ce vă pot fi de folos ? întrebă omul pentru
a treia oară.
Vocea lui nu trăda nici o mirare. Ceea ce
doream era o maşină de ras electrică, bună, ca
să-1 scutesc pe soţul meu de chinul bărbieritului.
Soţul meu se rade ca un adolescent, insistînd cu
briciul pînă dă sîngele şi totuşi lăsîndu-şi ţepi
sub bărbie. Cel mai bun şi mai scump aparat de
bărbierit pe care îl aveţi. Vreau să-i fac o surpriză.
Pe cînd număram banii care îmi mai rămă-
seseră în portofel, faţa fetiţei urîte se lumină: i
se păruse că mă recunoaşte. Nu eram eu doamna
doctor Kopperman de la dispensarul din Katamon?
Nu,  draga  mea.  Te  înşeli.  Numele  meu  este
200
domnişoara Yvonne Azulai şi fac parte din echipa
de tenis. Mulţumesc şi la revedere. Ar trebui să
puneţi aici o sobă. E frig. Prăvălia e umedă.
Michael   a   rămas  înmărmurit  văzînd  toate
pachetele pe care le-am adus acasă.
— Ce te-a apucat, Hannah? Nu pot să înţeleg
ce te-a apucat.
I-am spus:
— îţi   aduce   desigur   aminte   de   povestea
Cenuşăresei. Prinţul a ales-o pentru că avea cele
mai mici picioare din împărăţie, cît despre ea,
dorea să se mărite cu prinţul ca să le facă în
ciudă mamei ei vitrege şi surorilor ei urîte. Nu
eşti de acord că Prinţul şi Cenuşăreasa au hotărît
să se ia din motive frivole şi copilăreşti? Picioare
mici! Ţi-o spun eu, Michael, Prinţul era complet
nebun, iar Cenuşăreasa îşi pierduse minţile. Iată
de ce erau făcuţi unul pentru altul şi au trăit
fericiţi pînă la sfîrşitul zilelor.
— Asta mă depăşeşte, se plînse Michael cu un
zîmbet rece. Parabola asta a ta e prea profundă
pentru mine. Literatura nu este specialitatea
mea. Nu mă pricep să interpretez simboluri. Te
rog, repetă ce ai să-mi spui, dar fă-o prin cuvinte
simple. Dacă are într-adevăr importanţă.
— Nu,   Michael   dragă,   nu   are   într-adevăr
importanţă. Nu ştiu nici eu exact ce voiam să-ţi
spun. Nu sînt sigură. Am cumpărat toate hainele
astea noi ca să fiu fericită şi să mă bucur de ele.
Iar ţie ţi-am cumpărat aparatul electric de ras
ca să te fac fericit.
— Cine  spune  că  nu  sînt  fericit?  întrebă
Michael încet. Cît despre tine, Hannah, tu nu
eşti fericită? Ce te-a apucat? Nu pot înţelege ce
te-a apucat.
201

— Este un cîntecel pentru copii, am spus eu,
în care fata întreabă: „Micul clovn, micul clovn,
va dansa cu mine?", iar cineva răspunde : „Micul
şi drăguţul clovn, dansează cu oricine".  Crezi
Michael     că     răspunsul     acesta     lămureşte
întrebarea fetei?
Michael dădu să spună ceva. Se răzgîndi şi
rămase tăcut. Desfăcu pachetele şi puse toate
lucrurile la locul lor. Intră în birou. După scurt
timp ieşi, nehotărît. Datorită mie, îmi spuse el,
va trebui să roage un prieten, poate pe Kadishman,
să-i împrumute nişte bani ca s-o putem scoate la
capăt pînă la sfîrşitul lunii. Şi asta pentru ce ?
Asta încerca el să priceapă. Care era motivul?
Cu siguranţă că trebuie să existe un motiv, undeva,
în cer sau pe pămînt.
— Oamenii trebuie să fie foarte prudenţi cînd
folosesc cuvîntul motiv. Nu m-ai învăţat chiar tu
asta, Michael, cu mai puţin de şase ani în urmă ?
30
Toamnă în Ierusalim. Ploaia se lasă aşteptată.
Culoarea cerului este albastru închis, asemenea
culorii pe care o are marea cînd e calmă. Un frig
uscat te pătrunde pînă la oase. Nori rătăciţi
plutesc spre răsărit. Dis-de-dimineaţă, norii
coboară şi hoinăresc printre case, într-o caval-
cadă tăcută. Aruncă un văl întunecat peste cupo-
lele de piatră îngheţate. După-amiază devreme
se lasă ceaţa peste oraş. Pe la cinci, cinci şi un
sfert domneşte întunericul. In Ierusalim nu sînt
multe felinare pe străzi. Lumina lor este galbenă
şi slabă. Prin curţi şi alei dansează frunzele căzute.
Un anunţ mortuar, scris într-un stil înflorit, a
fost lipit pe strada noastră: „Nahum Hanun,
aflat la vîrsta senectuţii, părinte al comunităţii
bochariene, a plecat spre veşnica odihnă". M-am
trezit meditînd melancolic asupra numelui Nahum
Hanun, a expresiilor „veşnică odihnă" şi „vîrsta
senectuţii".
Domnul Kadishman îşi făcu apariţia, întune-
cat, agitat, înfăşurat într-o blană rusească. Spuse:
— O să fie război. De data asta vom cuceri
Ierusalimul, Hebronul, Bethleemul şi Nablusul.
Atotputernicul a lucrat după dreptate. In timp
ce le-a refuzat aşa-zişilor lideri ai noştri judecata
şi bunul-simţ, le-a luat minţile duşmanilor. Ce ia
El cu o mînă, cum se întîmplă aici, dă cu cealaltă.
Nebunia arabilor va reuşi să facă ce n-a reuşit
202
203

să împlinească înţelepciunea evreilor. O să fie
război, şi Ţara Sfîntă'va fi iarăşi a noastră.
— încă din ziua cînd Templul a fost distrus,
repetă Michael unul dintre discursurile preferate
ale tatălui său, încă din ziua cînd Templul a fost
distrus, puterea profeţiei a fost recunoscută de
oameni ca mine şi ca dumneata. Dacă vrei să ştii
părerea mea, războiul pe care-1 vom duce nu va
fi pentru Hebron sau Nablus, ci pentru Gaza şi
Rafa.
Am rîs şi le-am spus:
— Domnilor, aţi înnebunit amîndoi.
Curţile pietruite sînt acoperite cu un covor de
ace uscate de pini. Toamna e ţeapănă şi grasă.
Vîntul zboară frunzele moarte dintr-o curte
într-alta. în zori, foile ruginite de tablă de pe
balcoanele din cartierul Mekor Baruch cîntă o
melodie. Mişcarea timpului se aseamănă cu o
substanţă bolborosind într-o eprubetă: clară, stră-
lucitoare şi fatală. în noaptea dinspre 10 spre 11
octombrie, spre dimineaţă, am auzit în depărtare
huruit de motoare grele. Era ca un tunet înă-
buşit ce părea să acopere cu violenţă o energie
în creştere. Dincolo de zidurile cazărmii Schneller,
din apropierea noastră, se puseră în mişcare
tancurile. Bubuiau greoaie pe şenilele lor. Mi le
închipuiam ca pe nişte cîini murdari, furioşi,
care trag violent de lanţurile ce-i ţin pe loc.
Vîntul intră şi el în joc. Vîntul culege bucăţi
de gunoi de pe stradă, le roteşte în vîrtejuri
murdare şi le aruncă în obloanele vechi. Saltă
bucăţi îngălbenite de ziar şi închipuie fantome
în întuneric. Scutură felinarele din stradă şi face
să danseze umbre macabre. Trecătorii merg aple-
caţi sub violenţa rafalelor de vînt care, din cînd
în cînd, se prind de cîte o uşă abandonată şi o
trîntesc pînă cînd se aud zăngănind cioburi de
sticlă. Soba noastră rămîne aprinsă toată ziua.
Ba o lăsăm aprinsă şi noaptea. Crainicii de la
radio au vocile severe şi solemne. O tensiune
amară şi prelungită, pe punctul să se transforme
în furie violentă şi să izbucnească.
La jumătatea lunii octombrie, zarzavagiul
nostru persan Elijah Mossiah a fost mobilizat,
în absenţa sa vindea în prăvălie fiica lui Levana.
Faţa ei era palidă şi vocea foarte scăzută. Era o
fată sfioasă. îmi plăcea efortul ei timid de a se
face plăcută. Era atît de agitată încît îşi rodea
coada de păr blond. Gestul era mişcător. Noap-
tea, l-am visat pe Michel Strogoff. Se afla în faţa
unor tătari nobili, cu ţeasta rasă, a căror feţe
aveau o expresie de cruzime brutală. îndura
torturile în tăcere şi nu-şi trăda secretul. Gura
lui bine strînsă era minunată. în ochi îi scapără
oţel albastru,
în timpul prînzului Michael comentă ştirile de
la radio : există o regulă bine cunoscută, fixată -
dacă nu-1 înşală memoria - de Bismarck, can-
celarul de fier al Germaniei, conform căreia, cînd
eşti atacat de o alianţă a forţelor duşmane, tre-
buie să ataci şi să-i zdrobeşti pe cei mai tari. Aşa
se va întîmpla şi de data aceasta, declara soţul
meu cu convingere.
Priveam spre soţul meu de parcă începuse
dintr-o dată să vorbească în sanscrită.
204
205

31
Toamnă în Ierusalim.
în fiecare dimineaţă mătur frunzele moarte
de pe balconul bucătăriei. Alte frunze cad şi le
iau locul. Se fac pulbere între degetele mele,
pocnind uscat.
Ploaia se lasă aşteptată. O dată sau de două
ori am crezut că văd căzînd primii stropi. Am
coborît în grabă să adun rufele de pe frînghie.
Dar ploaia nu a început. Era doar un vînt umed
care îmi înfiora pielea. Am răcit şi mă durea
gîtul. Mă durea în special dimineaţa. Se simţea
o anumită tensiune în oraş. O linişte nouă pusese
stăpînire pe lucrurile obişnuite.
Gospodinele spuneau prin magazine că arabii
îşi instalaseră tunurile în jurul Ierusalimului.
Conservele, luminările şi lămpile de gaz se eva-
porară de pe rafturi. Am cumpărat şi eu o cutie
mare cu biscuiţi.
în cartierul Sanhedria, gărzile trăgeau noap-
tea cu puştile. Unităţi de artilerie erau postate
în pădurile Tel Arza. Am privit cum nişte rezer-
vişti întind plase de camuflaj pe un cîmp, dincolo
de grădina zoologică biblică. Prietena mea cea
mai bună, Hadassa, veni să-mi spună că aflase
de la soţul ei că şedinţa de cabinet ţinuse pînă la
ziuă şi, la plecare, miniştrii păreau agitaţi. Noap-
tea, trenuri ticsite cu soldaţi soseau la Ierusalim.
La cafeneaua Allanby, de pe strada Regele George,
am văzut patru ofiţeri francezi frumoşi. Purtau
chipiuri şi epoleţi de un purpuriu strălucitor.
Numai în filme mai văzusem aşa ceva. în strada
David Yelin, intorandu-mă acasă împovărată de
cumpărături, m-am încrucişat cu trei paraşutişti
în costume de camuflaj. Pe umeri le atîrnau mitra-
liere. Aşteptau autobuzul 15. Unul dintre ei,
brun şi zvelt, strigă după mine „păpuşico". Toţi
începură să rîdă. Mă desfăta rîsul lor.
Miercuri dimineaţa, o dată cu prima rază de
lumină, pătrunse în casă un val îngheţat. Nu
mai fusese încă atît de frig în iarna aceea. M-am
sculat şi m-am dus în picioarele goale să-1 acopăr
pe Yair. îmi plăcea să simt sub tălpi frigul muş-
cător. Michael ofta din greu prin somn. Masa şi
fotoliile formau blocuri de umbră. M-am oprit la
fereastră. îmi aminteam cu plăcere atacul de
difterie de care am suferit pe cînd aveam nouă ani.
Puterea de a face visele să mă poarte dincolo de
bariera somnului. Stăpînirea rece. Jocul formelor
într-o serie de nuanţe cenuşii, de la palide la
întunecate.
Stăteam la fereastră, tremurînd de bucurie şi
speranţă. Printre storuri priveam soarele înfăşu-
rat în nori roşietici, silindu-se să străbată printr-un
strat de ceaţă strălucitoare. După un timp, izbuti
să-şi facă loc, incendiind coroanele copacilor şi
ligheanele de tablă care atîrnau pe balcoanele
din spate ale caselor. Eram vrăjită. Desculţă, în
cămaşa de noapte, stăteam cu fruntea lipită de
sticlă. Pe geam se formaseră flori de gheaţă. O
femeie în halat ieşi să deşarte lada de gunoi.
Părul ei, ca şi al meu, era nepieptănat.
Sună ceasul deşteptător.
206
207

Michael dădu la o parte cuvertura. Avea ochii
lipiţi. Faţa îi părea mototolită. Vorbi singur, cu
voce spartă.
— E frig! Ce zi scîrboasă !
Apoi, cînd deschise ochii rămase uluit văzîn-
du-mă.
— Ţi-ai ieşit din minţi, Hannah?
M-am întors spre el, dar n-am putut vorbi.
îmi pierdusem din nou vocea. Am încercat să-i
spun aceasta, dar tot ce putea gîtul meu produce
era o durere cumplită. Michael mă trase de braţ
împingîndu-mă cu forţa în pat.
— Ţi-ai ieşit din minţi, Hannah ? repetă el
îngrozit. Nu te simţi bine?
Buzele lui îmi atinseră uşor fruntea şi adăugă:
— Mîinile îţi sînt reci ca gheaţa şi fruntea îţi
arde. Nu te simţi bine, Hannah?
Sub pătură, continuam să tremur violent. Dar
în acelaşi timp ardeam de o emoţie înflăcărată
pe care n-o mai simţisem de cînd eram copil. Mă
cuprinsese bucuria febrei. Rîdeam şi rîdeam fără
să scot un sunet. Michael se îmbrăcă. îşi puse
cravata în carouri şi o fixă cu o mică clamă. Se
duse în bucătărie să-mi încălzească un pahar cu
lapte. îl îndulci cu două linguri de miere. Nu
puteam înghiţi. îmi ardea gîtul. Era o durere
nouă. O savuram pe măsură ce se intensifica.
Michael lăsă laptele pe un scăunel tras lîngă
pat. Buzele mele îi zîmbeau. îmi închipuiam că
sînt o veveriţă care aruncă conuri de pin într-un
urs murdar. Durerea cea nouă era a mea şi voiam
s-o probez. Michael se duse să se radă. Dădu
radioul mai tare ca să poată auzi ştirile prin
bîzîitul pe care îl făcea maşina de ras electrică.
Suflă apoi în maşină s-o cureţe şi închise radioul.
Coborî la farmacie să-1 cheme pe doctorul Urbach,
care locuia pe strada Alfandari. Cînd se întoarse,
îl îmbrăcă repede pe Yair şi îl trimise la gră-
diniţă. Mişcările îi erau precise ca acelea ale
unui soldat bine instruit. Spuse:
— E groaznic de frig afară. Te rog nu te da jos
din pat. Am sunat-o şi pe Hadassa. S-a oferit să
ne-o trimită pe menajera ei să stea cu tine şi să
gătească. Doctorul Urbach a promis să vină pe la
nouă, nouă jumătate. Hannah, mai încearcă o
dată, te rog, să bei laptele pînă nu se răceşte.
Soţul meu se ţinea drept în faţa mea ca un
chelner tînăr, şi ceaşca nu-i tremura în mînă.
Am împins ceaşca şi l-am apucat de cealaltă
mînă. I-am sărutat degetele. Nu voiam să mă
opresc din rîsul meu interior. Michael mă sfătui
să iau o aspirină. Am clătinat din cap. Ridică din
umeri - gest foarte bine studiat. Acum şi-a pus
haina şi pălăria. La plecare mi-a spus:
— Adu-ţi aminte, Hannah, nu te scoli din pat
pînă nu vine doctorul Urbach. Am să încerc să
mă întorc devreme. Trebuie să stai liniştită. Ai
răcit, Hannah, asta-i tot. E frig în casa asta. Am
să aduc radiatorul mai aproape de pat.
Abia a ieşit soţul meu pe uşă, că am şi sărit
desculţă din pat şi m-am dus la fereastră. Copil
sălbatic şi neascultător! Mi-am forţat coardele
vocale, cîntînd şi strigînd ca un om beat. Durerea
şi plăcerea se înflăcărau una pe alta. Durerea
era delicioasă şi înviorătoare. Mi-am umplut plă-
mînii cu aer. Am urlat, am zbierat, am imitat
glasul păsărilor şi al animalelor, aşa cum nu ne
mai săturam să facem eu şi cu Emanuel în copi-
lărie. Dar totuşi nu se auzea nici un sunet. Era
pură vrăjitorie. Mă simţeam transportată de valul
violent al plăcerii şi al durerii. Eram rece, dar
208
209

fruntea îmi ardea. Stăteam desculţă şi goală în
baie, ca o fetiţă pe o zi toridă. Am deschis robi-
netul la maximum. M-am bălăcit în apa rece ca
gheaţa. Am împroşcat apa peste tot, pe dalele
smălţuite, pe pereţi, pe plafon, pe prosoape şi pe
halatul de baie al lui Michael, agăţat pe dosul
uşii. Mi-am umplut gura cu apă şi am scuipat-o
spre faţa mea care se reflecta în oglindă. Mă
învineţisem de frig. Durerea umedă mi se scurgea
pe spate, picura în jos pe şira spinării. Sfîrcurile
sinilor mi se întăriseră. Degetele de la picioare
erau ca de piatră. Doar capul îmi ardea şi nu
m-am oprit deloc din cîntat, deşi nu scoteam nici
un sunet. O dorinţă violentă se răspîndi în toate
lăcaşurile trupului meu, în cele mai sensibile
încheieturi şi în străfunduri care sînt ale mele
deşi nu le voi vedea pînă la moarte. Aveam un
trup care îmi aparţinea mie şi care palpita, se
înfiora şi era plin de viaţă. Ca o nebună rătă-
ceam din cameră în cameră, prin bucătărie, pe
hol şi apa picura peste tot. Goală şi udă, am
căzut în pat şi am îmbrăţişat pernele şi aşter-
nutul cu braţele şi genunchii. Mulţimi priete-
noase se întindeau să mă atingă. Cînd degetele
lor îmi atingeau pielea, mă spăla o undă arzătoare.
în tăcere, gemenii mi-au prins braţele ca să mi
le lege la spate. Poetul Saul se aplecă să mă
ameţească cu mustaţa şi cu mirosul lui puternic.
Rahamin Rahamimov, frumosul şofer de taxi,
veni să mă cuprindă de mijloc ca un sălbatic. în
frenezia dansului îmi ridica trupul sus în aer.
Muzica ce se dezlănţuia în depărtare urla. Trupul
îmi era presat de multe mîini. Mă frămîntau. Mă
striveau. Mă cercetau. Rîdeam şi strigam cu toată
forţa fără un sunet. Soldaţii se adunau, îngră-
mădindu-se în jurul meu în costumele lor de
camuflaj. Dinspre ei se degaja în valuri un miros
violent, viril. Eram toată a lor. Eram Yvonne
Azulai. Yvonne Azulai, opusul Hannei Gonen.
Eram rece, inundată. Bărbaţii sînt născuţi pentru
apă. Să se reverse reci şi violenţi în adîncurile
cîmpurilor, în stepele deschise şi înzăpezite, printre
stele. Bărbaţii sînt născuţi pentru zăpadă. Să fie
şi nu să se odihnească, să strige şi nu să şop-
tească, să atingă nu să privească, să se reverse
nu să tînjească. Sînt făcută din gheaţă, oraşul
meu este de gheaţă şi supuşii mei trebuie să fie
şi ei de gheaţă. Cu toţii. A poruncit Prinţesa.
Grindina se va abate peste Gdansk şi va distruge
întregul oraş, grindina violentă, cristalină şi clară.
Jos cu voi, cetăţeni răzvrătiţi! Jos! îngropaţi-vă
nasurile în zăpadă! Trebuie toţi să fiţi limpezi,
toţi albi, căci eu sînt o prinţesă albă. Trebuie să
fim cu toţii albi şi limpezi şi reci, căci altfel ne
sfărîmăm. Tot oraşul se va cristaliza. Nici o frunză
nu va mai cădea. Nici o pasăre nu va pluti. Nici
o femeie nu va tremura. Am hotărît.
Era noapte la Gdansk. Zăpada acoperise Tel
Arza şi pădurile ei. O stepă nesfîrşită se întindea
peste Mahane Yehuda, Agrippa, Sheikh Bader,
Rehavia, Beit Hakerem, Kiryat Shmuel Talpiot,
Givat Shaul pînă la colinele satului Kfar Lifta.
Stepe, ceaţă şi întuneric. Acesta era Gdanskul
meu. O insulă încolţită în mijlocul lacului, în
capul străzii Mamillah. Pe ea se afla statuia
Prinţesei. în interiorul pietrei mă aflam eu.
Dar între zidurile cazarmei Schneller se unel-
tea un complot tainic. Revolta înăbuşită plutea în
aer. Cele două distrugătoare întunecate, Dragonul
şi Tigroaica ridicau ancora. Nobilele lor prore
despicau    crusta    de    gheaţă.    Un    marinar
210
211

încotoşmănat se urcase în cuibul de cioară, din
vîrful catargului care se clătina. Trupul lui era
de zăpadă, ca şi al înaltului Comisar, făcut din
zăpadă de Halii şi Aziz, în zăpada mare din iarna
lui '41.
Tancuri bondoace se rostogoleau greoaie, în
întuneric, pe panta îngheţată a străzii Geulah
spre cartierul Mea Shearim. La poarta cazărmii
Schneller, un grup de ofiţeri, în haine groase de
vînt, conspirau pe şoptite. Nu eu comandasem
această mişcare. Ordinele mele cereau îngheţul.
Era un complot. Comenzi urgente erau trans-
mise într-un murmur încordat. Fulgi uşori pluteau
în aerul negru. Răsunau împuşcături scurte, stri-
dente. Şi, în vîrful mustăţilor groase, străluceau
ţurţuri.
Masive şi eficiente, tancurile greoaie pătrun-
deau în mahalalele oraşului meu adormit. Eram
singură. Venise momentul în care gemenii se
strecurau în cartierul rusesc. Se apropiau desculţi,
în tăcere. Fără un zgomot, străbătură ultima
parte a drumului tîrîndu-se. Să înjunghie pe la
spate gardienii pe care îi pusesem să păzească
închisoarea. Toată pleava oraşului era eliberată
şi un strigăt violent izbucni din gîtlejurile lor.
Mulţimea clocotea pe străzile înguste. Răsufla-
rea grea a unui rău care cloceşte.
între timp, ultimele cuiburi de rezistenţă erau
distruse. Punctele-cheie erau ocupate. Credin-
ciosul meu Strogoff fusese ridicat. Dar în suburbii
mai îndepărtate, disciplina rebeliunii începuse
să se destrame. Soldaţi mătăhăloşi şi beţi, unii
loiali, alţii răzvrătiţi, spărgeau casele cetăţenilor,
ale negustorilor. Ochii le erau injectaţi de sînge.
Mîini în mănuşi de piele se întindeau să siluiască
şi să prade. Oraşul căzuse în mîinile unor forţe
mîrşave. Poetul Saul era întemniţat în pivniţa
212
staţiei de radio din strada Melisanda. Era batjo-
corit de gloată. Nu puteam îndura. Plîngeam.
Tunuri remorcate lunecau pe roţi de cauciuc,
dincolo de cartierele aflate pe înălţimi. Am văzut
un rebel cu capul gol, căţărîndu-se şi schimbînd
în tăcere drapelul de pe clădirea Terra Sancta.
Buclele îi erau desfăcute. Era un rebel frumos,
triumfător.
Prizonierii eliberaţi rîdeau galben. S-au răspîn-
dit prin oraş în uniformele lor vărgate. Cuţitele
ieşeau la iveală. Invadau mahalalele ca să încheie
o crudă socoteală. Savanţi eminenţi fură arun-
caţi în locul lor la închisoare. Pe jumătate adormiţi,
nedumeriţi şi indignaţi, protestau în numele meu.
Aminteau de relaţiile lor importante. îşi apărau
drepturile. S-au găsit cîţiva care au şi început să
se linguşească şi să se jure că m-au urît de multă
vreme. Cu lovituri de puşcă, în spate, erau împinşi
înainte sau făcuţi să tacă. O forţă nouă, josnică
domneşte asupra oraşului.
Tancuri împresoară palatul Prinţesei, conform
unui plan stabilit în secret dinainte. Sapă cica-
trice adînci în zăpada moaîe. Prinţesa stă în
fereastră şi-1 strigă cu toată forţa pe Strogoff şi
pe căpitanul Nemo. Dar vocea i-a fost luată şi
numai buzele i se mişcă mecanic, de parcă ar
încerca să amuze trupele care o aclamă. Nu
puteam ghici gîndurile ofiţerilor din garda mea
personală. Poate făceau şi ei parte din complot.
Se tot uitau la ceas. Aşteptau poate un moment
fixat dinainte.
Dragonul şi Tigroaica erau la porţile palatului.
Tunurile lor pivotau încet pe afeturile masive.
Ca degetele unui monstru, mitralierele arătau
spre fereastra mea. Spre mine. „Nu mă simt
bine", încercă să şoptească Prinţesa. Putea să
vadă scăpărări roşietice la est, dincolo de mun-
213

tele Sion, spre deşertul Iudeei. Primele focuri de
artificii ale unei serbări care nu este dată în
onoarea ei. Cei doi asasini se apleacă nerăbdători
spre ea. în ochii lor Prinţesa vede mila, pofta şi
batjocura. Sînt amîndoi atît de tineri. Bronzaţi
şi periculos de frumoşi. Mîndră şi tăcută, am
încercat să-i înfrunt, dar trupul meu m-a trădat
şi el. In cămaşa străvezie de noapte, Prinţesa se
tîrăşte peste dalele îngheţate. Expusă privirilor
lor arzătoare. Gemenii schimbă un zîmbet. Dinţii
lor strălucesc albi. Un tremur care nu preves-
teşte nimic bun le străbate trupurile, ca zîm-
betele strîmbe ale unor tineri ce privesc fusta
unei femei, ridicată brusc de vînt.
în împrejurimile oraşului, patrulează o maşină
blindată, cu un megafon. O voce limpede, liniş-
tită, anunţă pe scurt ordinele noului regim. Aver-
tizează că vor fi procese fulger şi execuţii fără
milă. Oricine se opune va fi împuşcat ca un cîine.
Domnia nebunei Prinţese de gheaţă s-a încheiat
pentru totdeauna. Nu va scăpa nici măcar balena
albă. Oraşul a intrat într-o eră nouă.
Nu aud decît pe jumătate: braţele asasinilor
s-au întins spre mine. Amîndoi scot gemete răgu-
şite ca nişte animale priponite care mormăie.
Ochii le lucesc de poftă. Fiorul durerii palpită,
inundă, clocoteşte, în jos pe spatele meu, pînă în
vîrful degetelor de la picioare, răspîndindu-mi
scîntei arzătoare şi frisoane senzuale în spinare,
în ceafa, în umeri, pretutindeni. Ţipătul izbucneşte
în interior, tăcut. Degetele soţului meu îmi ating
uşor obrazul. Vrea să deschid ochii. Nu vede cît de
larg sînt deschişi? Cine poate fi mai atent decît
mine? îmi scutură şi-mi tot scutură umerii. îmi
atinge fruntea cu buzele. Eu tot mai aparţin gheţii,
dar o forţă duşmană a şi început să mă înhaţe.
214
32
Doctorul nostru Urbach, de pe strada Alfandari,
era micuţ şi delicat ca o figurină de porţelan.
Avea umerii obrajilor înalţi şi privirea tristă şi
prietenoasă. Cînd te examina, obişnuia să-ţi ţină
un mic discurs:
— Peste o săptămînă vom fi bine. Cît se poate
de bine, din nou. Nu-i decît o răceală şi faptul că
am făcut ceea ce n-ar fi trebuit să facem. Trupul
încearcă să se vindece, mintea poate ne mai întîr-
zie. Raportul dintre minte şi trup nu-i ca al
şoferului cu automobilul, ci mai degrabă ca vitami-
nele din hrană, am putea spune. Scumpa mea
doamnă Gonen, adu-ţi aminte că eşti şi mamă.
Te rog să ţii seamă de copilul care e încă mic.
Avem nevoie de odihnă completă pentru trup,
dar şi pentru nervi şi pentru minte. Aceasta în
primul rînd. Putem lua cîte o aspirină de trei ori
pe zi. Pentru gît e bună mierea. Şi căldura în
camera unde dormim. Şi mai trebuie să nu o
contrazicem deloc pe doamna noastră. Să-i răspun-
dem da, da, da, mereu. Avem nevoie de odihnă,
de relaxare. Fiecare discuţie poate aduce com-
plicaţii şi suferinţă psihică. Te rog să vorbeşti cît
mai puţin posibil. Foloseşte doar cuvinte neutre
şi elementare. Nu sîntem liniştită. Nu sîntem
liniştită deloc. Poţi să-mi spui imediat la telefon
dacă se iveşte vreo complicaţie. Dar dacă sînt
semne de isterie, atunci e nevoie să rămînem
215

liniştiţi şi să aşteptăm cu răbdare. Nu trebuie să
încurajăm drama. Un public pasiv ucide drama,
întocmai cum antibioticele ucid viruşii. Avem
nevoie de calm complet. De calm interior. Vă
doresc sănătate. Vă rog.
Spre seară m-am simţit mai uşurată. Michael
îl aduse la Yair în cameră, să-mi spună noapte
bună, de la distanţă. M-am silit să şoptesc „noapte
bună la amîndoi". Michael îşi puse degetele pe
buze:
— Nu trebuie să vorbeşti. Nu-ţi obosi corzile
vocale.
Ii dădu copilului să mănînce şi îl puse în pat.
Se întoarse apoi la noi în cameră. Aprinse radioul.
Un crainic emoţionat vorbea despre un ultima-
tum dat de preşedintele Statelor Unite. Cerea
ambelor părţi să facă concesii şi să evite inciden-
tele. Circulau veşti neconfirmate despre trupe
irakiene care înaintau spre Iordan. Un comen-
tator politic se arăta sceptic. Guvernul făcea apel
la vigilenţă şi calm. Experţii militari ezitau. Cabi-
netul lui Guy Mollet, din Franţa, se reunise de
două ori. O bine cunoscută actriţă se sinucisese.
La Ierusalim era prevăzut din nou îngheţ.
Michael spuse:
— Simcha, femeia Hadassei, vine mîine din
nou. Iar eu am să-mi iau zi liberă. îţi vorbesc,
Hannah, dar nu-mi răspunde, căci tu nu trebuie
să vorbeşti.
— Nu-mi vine greu, Michael. Nu mă doare,
am şoptit eu.
Michael se ridică din fotoliu şi veni să se aşeze
pe marginea patului. îndepărtă grijuliu colţul
aşternutului şi se aşeză pe saltea. Clătină de
cîteva ori din cap, ca şi cum reuşise în cele din
urmă să rezolve în minte o ecuaţie dificilă şi
acum controla calculul. Privi un timp spre mine.
Apoi îşi ascunse faţa între mîini. în cele din
urmă spuse, mai mult pentru sine:
— Tare m-am mai speriat, Hannah, cînd m-am
întors acasă la prînz şi te-am găsit în halul ăla.
Michael tresări vorbind, de parcă cuvintele
l-ar fi lovit. Se ridică, întinse cearşaful, stinse
veioza şi o aprinse pe cea din tavan. îmi luă
mîna în mîna lui. Potrivi acele ceasului meu care
se oprise în cursul dimineţii. întoarse ceasul.
Degetele îi erau calde, unghiile late. Degetele lui
erau făcute din tendoane, carne, nervi, muşchi,
oase şi vase cu sînge. Pe cînd studiam literatura
a trebuit să învăţ pe de rost o poezie de Ibn
Gabirol care spunea că sîntem făcuţi din umori
putrede. Cît de pură, prin comparaţie, este otrava
chimică: cristale albe, clare. Pămîntul nu-i decît
o crustă verde care acoperă un vulcan mocnind.
Am apucat în amîndouă mîinile degetele soţului
meu. Gestul aduse un zîmbet pe faţa lui, de
parcă îmi ceruse iertare şi o obţinuse. Am izbuc-
nit în lacrimi. Michael îmi mîngîie obrajii. îşi
mişca buzele. Se hotărî să nu spună nimic. Mă
mîngîia, întocmai cum mîngîia adesea capul lui
Yair. Comparaţia mă întrista, fără un motiv pe
care să-1 pot explica, poate fără nici un motiv.
— Cînd o să te faci bine, plecăm undeva de-
parte, spuse Michael. Poate în kibuţul Nof Harim.
Am putea lăsa copilul acolo cu mama şi cu fratele
tău, iar noi putem merge împreună la o casă de
odihnă. Poate la Eilat. Sau la Nahariya. Noapte
bună, Hannah. Sting lumina şi scot soba pe cori-
dor. Se pare că am greşit cu ceva şi nu ştiu cu
ce. Vreau să spun, ce ar fi trebuit să fac ca să
evit ce s-a întîmplat, sau ce nu ar fi trebuit să

216
217

fac ca să nu te aduc în starea aceasta. La şcoală
la Holon aveam un piofesor de gimnastică, Yehiam
Peled, care mă poreclise „Ganz cel bleg", deoa-
rece reflexele mele erau cam încete. Eram foarte
bun la engleză şi matematică, dar la educaţie
fizică eram Ganz cel bleg. Fiecare are punctele
lui tari şi punctele lui slabe. Ce-am vrut să-ţi
spun, Hannah, este că în ceea ce mă priveşte
sînt bucuros că m-am căsătorit cu tine şi nu cu
altcineva şi mă străduiesc cît pot să mă adaptez
nevoilor tale. Te rog, Hannah, nu mă mai speria
niciodată aşa cum ai făcut-o azi, cînd am venit
la prînz şi te-am găsit cum te-am găsit. Te rog,
Hannah. Nu sînt din fier, la urma urmei. Vezi,
iar am spus ceva răsuflat. Noapte bună. Mîine
duc eu rufele la spălătorie. Dacă îţi trebuie ceva
la noapte, nu striga ca să nu-ţi faci rău la gît,
poţi să baţi în perete. Eu sînt în birou şi vin
imediat. Am pus un termos cu ceai fierbinte aici
pe scăunel. Iar aici ai un somnifer. Nu-1 lua dacă
poţi adormi fără el. E mult mai bine pentru tine
să adormi fără somnifer. Te rog, Hannah, te implor.
Nu-ţi cer prea des să faci ceva. Şi acum, pentru
a treia oară — ce pisălog bătrîn am devenit aşa
deodată - noapte bună.
A doua zi dimineaţă Yair m-a întrebat:
— Mămico, e adevărat că dacă tăticul ar fi
rege, eu aş fi duce?
I-am surîs şi am şoptit răguşit:
— „Dacă bunica aripi ar avea, vultur ar fi şi
ar putea zbura".
Yair tăcu. Poate încerca să-şi reprezinte con-
ţinutul acestui vers, traducîndu-1 în imagini.
Respingînd imaginile. In cele din urmă declară
calm:
— Nu, o bunică cu aripi e tot bunică, nu-i
vultur. Spui lucruri fără să te gîndeşti. Aşa cum
mi-ai spus şi despre Scufiţa Roşie că au scos-o pe
bunica ei din burta lupului. O burtă de lup nu-i
o cămară şi lupii mestecă şi digeră cînd mănîncă.
Pentru tine totul e cu putinţă. Tăticul are grijă
cînd vorbeşte să nu spună lucruri din imaginaţie,
numai din creier.
Michael, mai tare decît fluieratul ceainicului
care fierbea pe foc :
— Yair, pleacă în bucătărie, chiar în clipa asta,
te rog. Stai jos şi începe să mănînci. Mama e
bolnavă. N-o mai plictisi. Te rog. Ti-am mai atras
atenţia.
Menajera Hadassei, Simcha, scosese aşternu-
tul pe fereastră la aerisit. Eu stăteam în fotoliu.
Părul îmi era nepieptănat. Michael plecă la băcă-
nie cu o listă de cumpărături pe care i-o făcusem:
pîine, brînză, măsline, smîntînă. îşi luase o zi
liberă de la serviciu. Yair stătea la oglinda din
coridor, ciufulindu-şi părul, pieptănîndu-1 şi zbîr-
lindu-1 din nou. în cele din urmă începu să se
schimonosească privindu-se.
Simcha bate saltelele. Mă uit şi văd un nor de
firicele aurii dansînd pe o rază de soare, într-un
colţ al ferestrei. O moleşeală delicioasă a pus
stăpînire pe trupul meu. Nici o suferinţă, nici un
dor. Un gînd leneş, tulbure: să cumpăr în curînd
un covor persan mare şi frumos.
Sună la uşă. Yair răspunde. Poştaşul refuză
să-i înmîneze scrisoarea deoarece e recomandată
şi are nevoie de o semnătură. Intre timp Michael
urcă scările cu coşul de cumpărături. Ia ordinul
de mobilizare de la poştaş şi semnează recipisa.
Faţa lui, cînd intră în cameră, e solemnă şi seri-
oasă.
218
219

Cînd îşi va pierde omul ăsta stăpînirea de
sine? De l-aş vedea măcar o dată panicat! Stri-
gînd de bucurie. Dezlănţuindu-se.
Michael explică succint că nici un război nu
pare probabil să dureze mai mult de trei săptă-
mîni.
— Vorbim despre un război restrîns, local,
bineînţeles. Timpurile s-au schimbat. Nu va mai
fi un alt 1948. Echilibrul dintre puterile mari
este foarte nesigur. Acum, că America se află în
viitoarea alegerilor, iar ruşii sînt ocupaţi în
Ungaria momentul este propice. Nu, războiul nu
va trena, e sigur. De altfel, eu sînt la transmisiuni.
Nu sînt pilot şi nici paraşutist şi atunci de ce
plîngi? Mă reîntorc după cîteva zile. De ce plîngi ?
Cînd mă întorc, plecăm în vacanţă, cum ţi-am
promis. Mergem în Galilea de sus. Sau la Eilat.
Ce-ţi veni, jeleşti după mine? Mă voi întoarce
aproape înainte de a pleca. Poate că am tras
concluzii greşite. S-ar putea să fie doar manevre
generale şi nicidecum război. Dacă am ocazia, îţi
trimit o scrisoare de pe drum. Totuşi n-aş vrea
să te decepţionez. Mai bine îţi spun de pe acum
că nu prea mă pricep la scrisori. E timpul să-mi
pun uniforma şi să-mi pregătesc rucsacul. Vrei
să telefonez la Nof Harim şi s-o rog pe mama ta
să vină şi să aibă grijă de tine cît sînt plecat?
Mă simt ciudat în uniformă kaki. Nu m-am îngră-
şat deloc în toţi aceşti ani. îţi aduci aminte,
Hannah, cum arăta tata cînd şi-a pus uniforma de
santinelă peste pijama şi se juca de-a războiul cu
Yair? O, îmi pare rău ! Ce prost sînt să amintesc
despre asta tocmai acum ! Ţi-am făcut rău şi ţie,
şi mie. Dar nu trebuie să vînăm prevestiri în
fiecare cuvinţel rătăcit. Cuvintele sînt doar
cuvinte şi nimic mai mult. Uite, îţi las aici o sută
de lire, în sertar. Şi mi-am scris numărul de
identificare şi unitatea. Am pus hîrtia sub vază.
Am plătit apa, lumina şi gazul la începutul lunii.
Războiul n-o să dureze mult. Cel puţin aceasta
este părerea mea! Uite, americanii... dar n-are
importanţă. Hannah, nu te mai uita aşa la mine.
Tu faci să-ţi vină şi mai greu. Şi mie la fel. Simcha,
femeia Hadassei, o să lucreze aici pînă mă întorc.
Am să-i telefonez Hadassei. Şi Sarei Zeldin. Iar te
uiţi aşa la mine. Nu-i vina mea, Hannah. Amin-
teşte-ţi, nu sînt pilot şi nici paraşutist. Ce-ai
făcut cu puloverul meu? Mulţumesc. O da, cred
că-i bine să iau şi un fular. Poate să fie frig noaptea.
Spune-mi drept, Hannah, cum arăt în uniformă?
Nu arăt ca un profesor deghizat? Caporalul
Ganz cel bleg, unitatea de transmisiuni. Glumesc,
Hannah, ar trebui să rîzi, nu să plîngi din nou.
N-o ţine tot timpul aşa, într-un plîns. Ştii bine
că nu plec în vacanţă. Nu plînge. Nu-ţi face bine.
Eu... eu am să mă gîndesc la tine. Am să-ţi scriu
dacă funcţionează serviciul poştal. Am să-mi port
de grijă. Şi tu... nu, Hannah, nu-i ăsta momentul
să vorbim despre sentimente. Ce rost au declara-
ţiile? Sentimentele nu te fac decît să suferi. Şi eu...
nu-s pilot sau paraşutist. Am mai spus asta de
cîteva ori. Cînd mă întorc sper să te găsesc bine
şi fericită. îmi place să sper că n-o să gîndeşti
rău despre mine, cît timp sînt departe. Eu am să
mă gîndesc cu drag la tine. In felul acesta nu
vom fi complet despărţiţi. Şi în orice caz...
Ca şi cum n-aş fi fost decît o nălucire a imagi-
naţiei lui. Cum poate cineva să se aştepte să fie
mai mult decît o nălucire a imaginaţiei cuiva?
Sînt reală, Michael. Nu sînt doar o nălucire a
imaginaţiei tale.
220
221

33
Simcha spală vasele în bucătărie. Fredonează
încet un cîntec de Shoshana Damari: „Sînt
dintr-acelea ce iubesc, o blîndă căprioară ! Pe cer
luceşte o stea, şacalul plînge-n codru. întoarce-te
iubirea mea, Hephziba te aşteaptă".
Stau în pat ţinînd în mînă un roman de John
Steinbeck pe care mi 1-a adus prietena mea cea
mai bună, Hadassa, cînd a venit să mă vadă ieri
seara. Nu citesc. Picioarele ca gheaţa se cuibă-
resc lîngă o sticlă cu apă caldă. Sînt liniştită şi
complet trează. Yair a plecat la grădiniţă. De la
Michael nu am nici o veste; nici n-ar fi fost timp să
primesc vreuna. Negustorul de gaz trece pe stradă
în căruţa lui, tot sunînd din clopoţel. Ierusalimul
este treaz. O muscă se loveşte de geam. O muscă,
nu un semn sau o prevestire. Doar o muscă. Nu
mi-e sete. Observ că romanul pe care îl ţin în
mînă a fost citit din greu. Coperta este lipită cu
scoci. Vaza stă la locul ei obişnuit. Dedesubt se
găseşte bucăţica de hîrtie pe care Michael şi-a
scris numărul de identificare şi unitatea. Nautilus
stă culcat la mare adîncime, sub stratul de gheaţă,
în strîmtoarea Bering. Domnul Glick stă la el în
prăvălie citind un ziar religios. în oraş bate un
vînt rece de toamnă. Linişte.
La ora nouă se anunţă la radio:
Astă-noapte forţele de apărare israeliene au
pus stăpînire pe Kuntilla şi Ras en-Naqeb şi au
ocupat poziţii în vecinătatea Nahelului, la şaizeci
de kilometri est dr Canalul de Suez. Un comen-
tator militar explică. însă din punct de vedere
politic. Provocări, repetate. Violarea flagrantă a
libertăţii de navigaţie. Justificarea morală. Tero-
rism şi sabotaj. Copii şi femei fără apărare. Ten-
siunea creşte. Civili nevinovaţi. Opinia publică
luminată de-acasă şi de peste hotare. Mai cu
seamă o operaţiune defensivă. Păstraţi-vâ cal-
mul. Nu faceţi stocuri. Ascultaţi instrucţiunile.
Cetăţenii sînt chemaţi. Nu intraţi în panică,
întreaga ţară este un clmp de luptă. întreaga
naţiune este o armată. La auzul semnalului de
avertizare. Pînă în acest moment evenimentele se
desfăşoară conform planului.
La ora nouă şi un sfert:
Tratativele în vederea armistiţiului au căzut
şi nu vor fi reluate niciodată. Forţele noastre
înaintează. Inamicul cedează terenul.
Pînă la zece şi jumătate la radio s-au transmis
marşuri din tinereţea mea: De la Dan la
Beercheba, nicicînd nu vom uita. Fiţi siguri, ziua
aceea va veni.
De ce te-aş crede? Şi dacă ai uita, ce?
La zece şi jumătate :
Deşertul Sinai, leagănul istoric al neamului
israelit.
Spre deosebire de Ierusalim. încerc din toate
puterile să fiu mîndră şi să m-arăt interesată.
Mă întreb dacă Michael şi-a amintit să-şi ia pas-
tilele pentru arsuri la stomac. Mereu curat, mereu
ordonat. Ei bine, s-au scurs cinci ani la rînd,
acum trebuie „să-şi ia rămas-bun de la porumbel".
O alee pustie în Beit Yisrael, la marginea
Ierusalimului, respiră acum un aer nou. Aleea
222
223

este pavată cu pietre. Pietrele sînt crăpate, dar
foarte lustruite. Arcade grele protejează aleea
de norii joşi. Aleea este înfundată. Un paznic
adormit, un civil mai bătrîn mobilizat pentru
apărarea cetăţenilor, stă proptit de zid. Case cu
obloanele trase. Ecoul repetă în surdină dan-
gătul unui clopot din depărtare. Dinspre munţi
coboară vîntul. Se sparge şi se învolburează în
aleea şerpuită. în timp ce se roteşte în lungul
aleii, atinge obloanele de fier şi porţile de fier
închise cu zăvoare ruginite. Un băiat habotnic
stă la fereastră, cu perciunii atîrnînd în lungul
obrajilor palizi. în mînă ţine un măr. Priveşte
păsările de pe ramurile plopului din curte. Băia-
tul stă nemişcat. Bătrînul paznic încearcă să-i
prindă privirea prin sticlă. în singurătatea care
îl apasă, surîde spre băiat. Nimic nu se topeşte.
Băiatul e al meu. O lumină albastră cenuşie a
căzut în cursă, în buclele plopului. în depărtare
munţii, iar aici linişte adîncă şi dangăte ce se
sting. Tăcerea a cuprins păsările şi pisicile de pe
alee. Trăsuri spaţioase vor veni, vor trece, vor
goni departe. Dară aş fi de piatră. Tare şi liniştită.
Rece şi prezentă.
Poate s-a înşelat şi înaltul Comisar britanic.
în palatul înaltului Comisar, pe Colina Sfatului
Rău, la sud-est de Ierusalim o şedinţă secretă se
prelungeşte pînă la ziuă. Stenografii se schimbă
la fiecare două ore. Gardienii sînt obosiţi şi agitaţi.
Michel Strogoff purtînd un mesaj secret pe
care 1-a învăţat pe de rost. Singur şi hotărît, îşi
croieşte drum în noapte, la ordinele înaltului
Comisar. Recele şi puternicul Michel Strogoff e
înconjurat de sălbatici brutali. Strălucitoarea ful-
gerare a pumnalelor. Un rîs dezlănţuit. Fără
cuvinte. Ca Aziz şi Yehuda Gottlieb din strada
Ussishkin pe terenurile virane. Eu sînt arbitru.
Şi răsplata. Amîndoi au feţele încruntate. Ochii
inundaţi de o ură neclintită. Ţintesc spre pîntece
căci este cel mai moale. Lovesc sălbatic. Dau cu
piciorul. Muşcă. Unul din ei se întoarce şi fuge.
în plină goană se răsuceşte să continue. Ia de jos
un   pietroi,   îl   aruncă   şi   aproape   nimereşte.
Adversarul său scuipă cu furie vehementă. Se
tăvălesc împreună, se luptă scrîşnind din dinţi,
peste un colac ţepos de sîrmă ghimpată, ruginită.
Se zgîrie unul pe altul. Sîngerează. Se întind
să-şi apuce duşmanul de gît sau de părţile intime,
înjurînd printre buzele strinse. Brusc, cad epuizaţi,
amîndoi ca unul singur. O clipă duşmanii zac
unul în braţele celuilalt ca doi îndrăgostiţi. Ca
doi îndrăgostiţi care gîfiie. Aziz şi Yehuda Gottlieb
stau să-şi tragă sufletul. în clipa următoare o
energie sumbră trece din nou prin ei. Se lovesc
cap în cap. Ghearele caută ochii. Pumn în bărbie.
Genunchi între picioare. Spatele sfîşiat de ghimpii
ruginiţi ai sîrmei. Dinţi încleştaţi. Fără un zgomot.
Nu se aude nici un strigăt. Nici un suspin. Paşnic
şi liniştit. Dar plîng amîndoi fără un sunet. Plîng
la unison. Obrajii le sînt uzi. Eu sînt arbitru şi
eu sînt răsplata. Rîd cu răutate. Mi-e sete de
sînge, de ţipete sălbatice. în Emek Refaim fluieră
un mărfar. Furtuna şi furia se vor topi împreună.
Şi lacrimile.
Foarte tîrziu va veni şi ploaia. O ploaie care
nu-i făcută din cuvinte va biciui maşinile blin-
date britanice. în josul aleii, în amurg, se strecoară
teroriştii, furişîndu-se pe lîngă arcadă în Musrara.
Se furişează prin întuneric, frecîndu-se de zidu-
rile de piatră, stingînd felinarele singuratice de
pe stradă, înşurubînd focosul detonatorului. Dar
detonatorul nu este decît un capăt de fier rece;
224
225

o scînteie electrică va izbucni şi vulcanul stă
ascuns adînc sub suprafaţa de pulbere şi gresie
şi granit. E frig.
Ploaia va veni.
Neguri uşoare vor rătăci în împădurită Vale
a Crucii. Pe muntele Scopus o pasăre va striga.
Un vînt aprig va biciui vîrfurile pinilor pînă îi va
supune. Pămîntul nu se va mai stăpîni, nimic nu
va mai împiedica pămîntul. La răsărit este deşer-
tul. Din marginea cartierului Talpiot se pot vedea
locuri pe care ploaia nu le poate atinge. Muntele
Moab, Marea Moartă departe jos. Torente de
ploaie vor bate Arnona din faţa satului cenuşiu
Sur Baher. Şuvoaie nestăvilite vor asalta mina-
retele. Iar în Bethleem jucătorii se vor închide în
cafenele, vor deschide cutiile de table şi din fie-
care colţ se va auzi muzica tînguitoare a postului
de radio Amman. Cei ce joacă sînt atenţi şi tăcuţi.
Veşminte largi specifice deşertului şi mustăţi
stufoase. Cafea clocotită. Fum. Gemeni în ţinută
de luptă, înarmaţi cu mitraliere.
După ploaie, o grindină transparentă. Cris-
tale fine, ascuţite. Neguţătorii ambulanţi din
Mahane Yehuda se vor îngrămădi tremurînd la
adăpostul balcoanelor. In munţii Abu Ghosh, în
Kiryat Yearim, în Neve Han, în Tirat Yaar păduri
dese, pini strînşi laolaltă în pîcla albă. Acolo se
refugiază fugarii ca să scape de lege. Dezertorii
posaci se înfundă în cărările mocirloase, rătăcind
prin ploaie.
Cerul greu a coborît peste Marea Nordului
unde Dragonul şi Tigroaica patrulează alături,
printre gheţari masivi plutitori, căutînd în ecranul
radar monştrii marini Moby Dick sau Nautilus.
Ahoe, ahoe, va striga un marinar încotoşmănat,
din vîrful catargului. Ahoe, căpitane, un corp
neidentificat în ceaţa, la şase leghe spre est, la
patru noduri marine, la două grade în stînga
Stelei polare anunţa operatorul radio cu o voce
metalică, printr-un transmiţător ascuns adînc
sub ape. Şi Palestina se va întuneca pentru că
plouă şi este ceaţă pe colinele Hebronului pînă
sus la Talpiot, pînă la muntele Augusta Victoria,
pînă la marginea deşertului pe care ploaia nu-1
va traversa niciodată, pînă la palatul înaltului
Comisar.
Singur, în fereastra care se întunecă, înalt şi
şubred stă înaltul Comisar britanic. Deşirat, cu
mîinile la spate, o pipă între dinţi, ochi albaştri
şi tulburi. Toarnă în două cupe o băutură lim-
pede şi tare, un pahar pentru el, altul pentru
Michel Strogoff cel scurt şi îndesat, trimis să-şi
croiască drum în noapte prin teritoriul duşman
blocat de hoarde sălbatice, pînă la ţărm, apoi
peste ocean, pînă în Insula misterioasă unde,
scrutînd orizontul mării cu ochi de vultur, aşteaptă
fără  să  cunoască  disperarea inginerul  Cyrus
Smith, cu un binoclu puternic în mînă. Am crezut
că sîntem singuri aici, pe insula pustie. Cu sigu-
ranţă simţurile ne-au indus în eroare. Nu sîntem
singuri. Cineva lugubru stă la pîndă în adîncul
munţilor.  Am  cercetat întreaga  insulă  foarte
amănunţit şi sistematic şi n-am descoperit cine
este cel care ne pîndeşte din întuneric, cu un
zîmbet palid pe faţă. O prezenţă tăcută, veghind
nesimţit în spatele nostru, doar urmele paşilor
lui apar pe cărarea mlăştinoasă, în zori, pîndind
şi stînd în aşteptare în umbra mohorîtă, pe ceaţă,
pe ploaie, pe furtună, în codrul întunecat, ascuns
sub pămînt, ascuns la pîndă în spatele zidului
mănăstirii din satul Ein Kerem, un străin ne
pîndeşte fără răgaz. Lasă-1 să vină însufleţit,
226
227

rînjind la mine, să mă arunce la pămînt şi, înfipt
în trupul meu, să mormăie şi eu să ţip drept
răspuns într-un extaz de groază şi de încîntare,
de groază şi înfiorare, am să ţip, am să ard şi am
să sug ca un vampir, ca şi o navă nebună care
se învîrte năucă în întuneric voi fi cînd va veni la
mine, cîntînd, clocotind, plutind, voi fi inundată,
voi fi o iapă înspumată lunecînd prin noapte în
ploaie, torenţii se vor abate să inunde Ierusalimul,
cerul va coborî şi un vînt sălbatic va devasta oraşul.
34
— Bună dimineaţa, doamnă Gonen.
— Bună dimineaţa, domnule doctor Urbach.
— Tot mai sîntem deprimată, doamnă Gonen?
— Febra a trecut. Sper ca în cîteva zile să-mi
revin la normal.
— Normal, doamnă Gonen, este o expresie
relativă, într-un anumit sens. Domnul Gonen nu
este acasă?
— Soţul meu a fost mobilizat. Soţul meu este,
se pare, în deşertul Sinai. Nu am primit încă
nici o veste de la el.
— Trăim zile importante, doamnă Gonen. Zile
hotărîtoare. în nişte zile ca acestea este greu să
eviţi gîndirea biblică. Gîtul mai este inflamat?
Ia să privim şi să ne lămurim. A fost greşit,
foarte greşit doamnă dragă, să faci duş rece în
timpul iernii, ca şi cum s-ar putea potoli mintea
chinuindu-ţi trupul. Dacă îmi permiţi să te întreb,
care este specialitatea doctorului Gonen ? Biologia ?
A, geologia. Te rog să mă scuzi, m-am înşelat.
Astăzi ştirile de război sînt optimiste.
Şi totuşi, doamnă Gonen, există ceva faustian
în războiul acesta. Cea care se afla cel mai aproape
de adevăr era mica Gretchen. Şi cît era de cre-
dincioasă şi deloc naivă cum este reprezentată
de obicei. Te rog, doamnă Gonen, dă-mi acum
braţul ca să-ţi iau tensiunea. O simplă verificare.
Nu doare deloc. Gîndirea anumitor evrei suferă
228
229

de un defect major; nu sîntem în stare să-i urîm
pe cei care ne urăsc. E o disfuncţie mentală. Ei
bine, ieri armata israelianâ a urcat cu tancurile
pe Muntele Sinai. O imagine aproape apocalip-
tică, aş spune, dar numai aproape. Acum trebuie
să-ţi cer mii de scuze, dar sînt obligat să-ţi pun
o întrebare destul de intimă. Ai observat, în ulti-
mul timp, vreo dereglare a ciclului menstrual?
Nu? Asta-i semn bun. Semn foarte bun. Dove-
deşte că trupul n-a început şi el să participe la
dramă. Deci soţul e geolog, nu antropolog. Ne-am
înşelat puţin. Şi acum va trebui să ne mai odihnim
cîteva zile. Odihnă absolută. Să nu ne obosim cu
tot felul de gînduri. Somnul este cel mai bun
remediu. Somnul, într-un anumit sens, este cea
mai naturală condiţie a fiinţei omeneşti. Iar dure-
rile de cap nu trebuie să ne sperie. Ne vom
înarma cu aspirină împotriva migrenelor. Migrena
nu este o boală în sine. De altfel, fiinţa omenească
nu moare atît de uşor, cum tinde să se creadă,
într-un moment de criză. îţi urez sănătate.
Doctorul Urbach plecă şi Simcha sosi. îşi scoase
haina şi se opri lîngă foc să-şi încălzească mîinile.
Mă întrebă cum mă simt. Am întrebat-o şi eu ce
mai e nou în casa prietenei mele Hadassa. Simcha
citise în ziar de dimineaţă că arabii au pierdut
şi noi sîntem victorioşi. Păi, zise ea, au meritat-o,
cu siguranţă ; mai mult de-atît nu poţi îndura în
tăcere.
Simcha a trecut la bucătărie. Mi-a încălzit
puţin lapte. Apoi a deschis un geam în birou să
se aerisească. Un aer rece ca gheaţa a năvălit în
casă. Simcha şterse geamurile cu ziare vechi.
Şterse praful de pe mobilă. Se duse la cumpărături.
Cînd s-a întors avea veşti despre o navă arabă
care ardea pe mare lîngă Haiffa. Să se apuce de
călcat.
Tot trupul meu se simte bine astăzi. Sînt bol-
navă. Nu trebuie să mă concentrez. Un vas arde
în flăcări pe mare - toate acestea s-au întîmplat
mai înainte, într-un trecut îndepărtat. Nu se
petrec acum pentru întîia oară.
— Sînteţi foarte palidă astăzi, doamnă, observă
Simcha. Domnul mi-a spus înainte de plecare să
nu vorbesc prea mult, ca să nu vă obosesc.
— Ba să-mi vorbeşti, Simcha, am rugat-o eu.
Povesteşte-mi despre tine. Vorbeşte mereu. Nu
te opri.
— Nu sînt căsătorită, doamnă, dar sînt logo-
dită. Cînd omul meu o să vină din armată, vrem
să cumpărăm un apartament în blocurile noi din
Beit Mazmil. O să facem nunta la primăvară.
Bechor, omul meu, are o mulţime de bani puşi
deoparte. Lucrează ca şofer de taxi la firma Kesher.
E puţin timid, dar are educaţie. Am observat
ceva, cele mai multe prietene ale mele se mărită
cu bărbaţi care seamănă cu taţii lor. Şi Bechor
seamănă cu tata. E o regulă. Am citit-o odată
explicată în revista Femeia : soţul e întotdeauna
ca un tată. Cred că dacă iubeşti pe cineva, vrei
să fie măcar puţin ca cel pe care l-au iubit la
început. Ce caraghios! Tot aşteptam să se încăl-
zească fierul şi nici nu mi-a trecut prin cap că
s-a tăiat curentul la Ierusalim.
Mă gîndeam:
Un tînăr dintr-o nuvelă de Somerset Maugham
sau de Ştefan Zweig a venit dintr-un orăşel de
provincie să joace la ruletă într-un cazinou inter-
naţional. De la începutul serii a pierdut două
treimi din banii pe care îi avea. Suma care îi mai
230
231

rămăsese, calculată cu grijă, ar fi fost suficientă
să-şi plătească hotelul şi să-şi cumpere un bilet
de tren ca să poată pleca onorabil din oraş. Este
ora două dimineaţa. Poate oare tînărul să se
ridice şi să plece acum? Roata puternic luminată
se mai învîrteşte încă, sub candelabrele scînteie-
toare. Poate cîştigul hotărîtor îl aşteaptă tocmai
la sfîrşitul rotirii următoare. Fiul şeicului din
Hadhramaut care sade în faţa lui tocmai adună
zece mii pe care îi cîştigase dintr-o învîrtire. Nu,
nu se poate ridica să plece acum. Cu atît mai
mult cu cît bătrîna englezoaică care îl fixase cu
ochi de bufniţă toată seara prin lornion, e în
stare să-i arunce o privire ironică şi rece. Iar
afară, în întuneric, zăpada cade cît vezi cu ochii.
Şi de afară se aude mugetul surd al mării. Nu,
tînărul nu se poate ridica să plece. Cumpără
jetoane cu ultimii săi bani. închide strîns ochii,
apoi îi deschide. De abia i-a deschis că şi începe
să clipească parcă orbit de lumină. Afară marea se
frămîntă în noapte, cu un muget surd şi zăpada
cade în tăcere.
Sîntem căsătoriţi de peste şase ani. Dacă ai
treabă la Tel Aviv, te întorci în aceeaşi seară.
N-am fost niciodată despărţiţi mai mult de două
nopţi din ziua în care ne-am luat. De şase ani
sîntem căsătoriţi şi am trăit în acest apartament
şi eu tot nu am învăţat cum să deschid şi să
închid obloanele de la balcon, deoarece aceasta
este îndatorirea ta. Acum că te-au luat în armată,
obloanele stau deschise zi şi noapte. M-am gîndit
la tine. Ştiai dinainte că eşti chemat la război şi
nu la manevre. Că războiul va fi de scurtă durată.
Toate acestea le-ai dedus cu ajutorul unui meca-
nism interior bine echilibrat, datorită căruia tu
elaborezi neîntrerupt idei judicioase. Trebuie să-ţi
prezint o ecuaţie de a cărei soluţionare depind
eu, în felul în care un om aflat la marginea unei
prăpăstii depinde de rezistenţa parapetului.
Azi-dimineaţă stăteam în fotoliu şi schimbam
nasturii de la costumul tău negru ca să-1 mai
modernizez. Pe cînd coseam m-am întrebat ce să
fie acest clopot impenetrabil de sticlă care a căzut
asupra noastră ca să ne despartă vieţile de obiecte,
locuri, oameni, opinii. Bineînţeles, Michael, pri-
mim vizite, vin să ne vadă prieteni, colegi, vecini,
rude. Dar cînd stau în salon şi îi aud vorbind,
cuvintele lor sînt totdeauna nedesluşite din cauza
acestui clopot care nici măcar nu este trans-
parent. Doar din expresiile lor mai ghicesc cîte
ceva din ce vor să spună. Uneori siluetele lor
pălesc: mase vagi fără contur. Obiecte, locuri,
oameni, opinii, am nevoie de ele şi nu pot merge
înainte fără ele. Ce se întîmplă cu tine, Michael?
Eşti mulţumit sau nu? Cum aş putea să aflu?
Uneori pari trist. Eşti mulţumit sau nu? Ce s-ar
întîmplă dacă aş muri? Sau dacă ai muri tu? Nu
fac decît să-mi bîjbîi drumul într-o prefaţă, tot
mai învăţ şi repet un rol complicat pe care îl voi
avea de jucat in zilele ce vor să vină. Fac bagajele.
Mă pregătesc. Exersez. Cînd va începe călătoria,
Michael ? M-am săturat să tot aştept întruna. Iţi
odihneşti braţele pe volan. Ai adormit sau te
gîndeşti? Nu-mi dau seama; eşti întotdeauna
atît de calm şi stăpînit. Porneşte, Michael, dă-i
drumul; de ani de zile sînt gata şi aştept.
232
233

35
Simcha 1-a adus pe Yair de la grădiniţă. Degetele
îi erau vinete de frig. In stradă întîlniseră
poştaşul care le dăduse o carte poştală militară
din Sinai. Fratele meu Emanuel mă vesteşte că
se simte bine şi că face şi vede mari minunăţii.
Ne va mai trimite o carte poştală din Cairo.
Speră că toate-s bune pe la noi, pe la Ierusalim.
Nu 1-a întîlnit pe Michael: deşertul este nesfirşit;
în comparaţie cu el, Neghevul pare o biată carieră
de nisip. Mai ţineam eu minte o excursie pe care
o făcuserăm cu tata la Ierihon, cînd eram copii?
Data viitoare vom merge la Iordan şi vom coborî
spre Ierihon să ne cumpărăm rogojini de trestie.
Sărută-1 pe Yair din partea mea, scria el la sfîrşit.
Să auzim de bine şi multă dragoste, al vostru
Emanuel.
De la Michael nici un cuvînt.
O imagine:
La lumina radioului de campanie, trăsăturile
lui trudite sugerează sarcini apăsătoare. Umerii
îi sînt gîrboviţi. Buzele strînse. Stă aplecat spre
aparat. Cu spatele întors, fără îndoială, spre luna
nouă care răsare palidă şi firavă îndărătul lui.
Doi prieteni au venit să vadă cum mă mai
simt astă-seară.
Domnul Kadishman se întîlnise dupâ-amiază
cu domnul Glick în strada Haturim. De la domnul
Glick, aflase domnul Kadishman că doamna Gonen
este bolnavă şi domnul Gonen mobilizat. Imediat
au hotărît amîndoi să treacă în aceeaşi seară pe
la mine şi să vadă dacă nu-mi pot fi de folos cu
ceva. Au venit deci împreună: dacă ar fi venit
unul singur s-ar fi putut isca vorbe.
Domnul Glick spuse:
— Trebuie  să-ţi  vină  foarte   greu,  doamnă
Gonen. Trăim vremuri grele, e frig şi ai rămas
singură.
Domnul Kadishman între timp pipăise ceaşca
cu ceai de lîngă patul meu, cu degetele lui mari,
cărnoase.
— Rece, anunţă el jalnic. Rece ca gheaţa. O
să-mi   permiţi,   dragă   doamnă,   să-ţi   invadez
bucătăria, invadez între ghilimele, bine-înţeles
şi să-ţi fac un ceai proaspăt?
— Nici gînd, am răspuns eu. Am voie să mă
dau jos din pat. îmi pun halatul şi vă fac eu la
amîndoi cîte o ceaşcă de cafea sau cacao.
— Ferească    Dumnezeu,    doamnă    Gonen.
Ferească Dumnezeu.
Domnul Glick clipi des din ochi ca şi cum i-aş
fi lezat simţul pudorii. Gura îi tresări nervos. Ca
un iepure care tresare la un zgomot neobişnuit.
Domnul Kadishman manifestă interes :
— Ce scrie prietenul nostru de pe front?
— N-am primit încă nimic de la el, am spus,
surîzînd.
— Luptele s-au terminat, spuse grăbit dom-
nul Kadishman, strălucind de fericire.
— Pot să vă rog să aprindeţi lumina? l-am
întrebat. E în partea stingă. De ce să stăm în
întuneric ?
Domnul Glick îşi prinse buza de jos între dege-
tul   mare   şi   arătător.   Ochii   lui   păreau   să
234
235

urmărească traseul curentului electric de la
comutator pînă la becul din tavan. Poate simţea
că este inutil. întrebă ;
— Pot şi eu să va ajut cu ceva?
— Mulţumesc foarte mult, domnule Glick, dar
nu am nevoie de nici un ajutor.
îmi veni în minte, pe loc, să adaug:
— Trebuie să vă fie şi dumneavoastră greu,
domnule Glick, fără soţie şi... singur de tot.
Domnul Kadishman întîrzie o clipă lîngă comu-
tator, de parcă se îndoise de rezultatul acţiunii
sale şi nu-i venea să creadă în succesul deplin,
Apoi se întoarse şi se aşeză. Cînd se mişca, părea
foarte greu, ca acele animale preistorice cu tru-
puri gigantice şi cranii foarte mici. Am observat
dintr-o dată ceva mongoloid în structura feţei dom-
nului Kadishman, umerii obrajilor laţi şi turtiţi,
iar trăsăturile şi groase, şi uimitor de rafinate în
acelaşi timp. O faţă de tătar. Ca a celui care îl
interoga viclean pe Michel Strogoff. I-am zîmbit.
— Doamnă Gonen, începu domnul Kadishman
după ce se aşeză încetişor. Doamnă Gonen, în
aceste zile istorice am chibzuit îndelung că deşi
discipolii lui Vladimir Jabotinski au fost daţi la
o parte, doctrinele lui se bucură de succes. Chiar
de foarte mare succes.
Părea să vorbească cu o secretă uşurare inte-
rioară, îmi plăcea ce spune: sînt perioade de
acalmie şi perioade de agitaţie; dar după lungi
perioade de agitaţie vine şi binemeritata răs-
plată. Astea le-am tradus în gînd din tătara lui
în limba mea. Şi ca să nu-1 fac să se simtă prost
tăcînd, i-am spus:
— Timpul ne va spune.
— Deja ne spune, zise domnul Kadishman cu
o explicaţie triumfătoare pe chipul cu trăsături
exotice. Mesajul acestor zile istorice e limpede şi
lipsit de ambiguitate.
Intre timp domnul Glick reuşise să formuleze
răspunsul la întrebarea pe care eu, care o puse-
sem, aproape o uitasem.
— Sărmana mea Duba, o tratează cu şocuri
electrice. Spun că tot mai este speranţă. Că nu
trebuie să disperăm. Dacă vrea Dumnezeu...
Mîinile lui mari striveau şi frămîntau o pălă-
rie ponosită. Mustăţile subţiri îi tremurau ca un
mic animal viu. Vocea îngrijorată pleda pentru o
clemenţă pe care nu o merita. Disperarea este
un păcat de moarte.
— O să fie totul bine, îl încurajai eu.
Domnul Glick:
— Amin. Amin Selah.  O, ce nenorocire! Şi
toate astea pentru ce?
Domnul Kadishman:
— De acum înainte statul Israel se va schimba.
De data asta mina care stăpîneşte Axa, cum
spunea Bialik, este a noastră. A venit rîndul
popoarelor neevreieşti să urle şi să întrebe dacă
există dreptate pe lume şi dacă da, cînd se va
face dreptate. Israel nu mai e „oaia pierdută";
nu mai sîntem o biată oaie printre şaptezeci de
lupi ori un miel dus la tăiere. Ne-a ajuns. „în
mijlocul lupilor, să fim lupi." Toate se întîmplă
aşa cum le-a anticipat Jabotinski în romanul lui
profetic Preludiu la Dalila. Aţi citit Preludiu la
Dalila, doamnă Gonen? Merită să-1 citiţi. Mai cu
seamă acum cînd armata noastră e pe urmele
forţelor Faraonilor, iar marea nu se despică pentru
egiptenii care fug.
— Dar de ce nu v-aţi scos paltoanele? Mă scol
şi dau drumul la foc. Vă pregătesc ceva de băut.
Vă rog, dezbrăcaţi-vă.
236
237

Domnul Glick se grăbi să se scoale în picioare
ca şi cum ar fi fost mustrat.
— Vă rog, nu, doamnă Gonen. Nu vă daţi jos
din pat. Nu este nevoie. Noi am trecut doar... să
vedem cum vă simţiţi. Trebuie să plecăm imediat.
Vă rog, nu vă sculaţi. Nu-i nevoie să aprindeţi
focul.
Domnul Kadishman:
— Şi eu trebuie să-mi iau rămas-bun. Ani
intrat o clipă, în drum spre o şedinţă de comitet,
să văd dacă nu pot să vă fiu de ajutor.
— De ajutor, domnule Kadishman?
— In caz că aveţi nevoie de ceva. Vreo inter-
venţie la vreun birou, sau poate...
— Mulţumesc pentru bunele dumneavoastră
intenţii, domnule Kadishman. Faceţi parte din
specia pe cale de dispariţie a gentlemenilor ade-
văraţi.
Trăsăturile lui sauriene se luminară.
— Voi mai trece mîine sau poimîine să aflu ce
are de spus prietenul nostru cînd va scrie, făgă-
dui el.
— Chiar vă rog să veniţi, am spus eu în bătaie
de joc.
Mă uimea alegerea soţului meu cînd era vorba
de prieteni.
— Acum că aţi avut amabilitatea să mă invi-
taţi, voi veni negreşit.
— Vă urez însănătoşire grabnică şi completă,
spuse domnul Glick şi dacă este ceva ce aş putea
face eu, vreo cumpărătură, sau alt comision...
Dacă aveţi nevoie de ceva...
— Sînteţi prea amabil, domnule Glick, am răs-
puns eu.
Privi fix spre pălăria lui ponosită.  Se lăsă
tăcere. Cei doi bătrîni se aflau acum în capătul
238
opus al camerei, lăsînd o distanţă cît mai mare
între ei şi patul meu. Domnul Glick zări un fir alb
pe spatele hainei domnului Kadishman şi-1 înde-
părtă. Afară vîntul se potolise. Dinspre bucătă-
rie se auzea motorul frigiderului de parcă prin-
sese brusc viaţă. Din nou m-a copleşit acelaşi
sentiment calm şi lucid că în curînd voi fi moartă.
Ce gînd sumbru. O femeie echilibrată nu este
indiferentă la gîndul morţii. Moartea şi cu mine
ne tratăm cu indiferenţă. Aproape şi totuşi înde-
părtate. Vagi cunoştinţe care abia se salută. Am
simţit că trebuie să spun imediat ceva. Că nu
trebuie să-i las pe prietenii mei să-şi ia rămas-
bun şi să plece, Poate la noapte va cădea prima
ploaie.  Doar nu sînt încă bătrînă. Mai pot fi
atrăgătoare. Trebuie să mă scol. Să-mi pun hala-
tul. Să pregătesc cafea şi cacao, să le ofer prăjituri,
să-i ţin de vorbă, să par interesată şi să fiu
interesantă. Doar sînt şi eu cultivată. Şi eu am
păreri şi idei. Ceva mă strînge în gît.
— Vă grăbiţi chiar atît de tare? am întrebat.
— Din păcate trebuie să plec. Domnul Glick
poate să mai rămînă, dacă doreşte.
Domnul Glick îşi înfăşură un fular gros în
jurul gâtului.
Nu plecaţi încă, bătrîni prieteni. Nu trebuie
să o lăsaţi singură. Staţi jos în fotolii. Scoateţi-vă
paltoanele. Vom discuta politică şi filosofie. Vom
schimba păreri despre religie, credinţă şi drep-
tate. Vom fi vorbăreţi şi prietenoşi. Vom bea ceva
împreună. Nu plecaţi. Se teme să rămînă singură
în casă. Mai staţi. Nu plecaţi.
— Vă doresc însănătoşire grabnică, doamnă
Gonen şi noapte bună.
— Plecaţi aşa curînd. Probabil că vă plictisesc.
— Doamne fereşte. Nici vorbă de aşa ceva,
răspunseră ei în cor, tulburaţi.
239

Amîndoi făceau gesturi stîngace, fiind singu-
ratici şi nemaifiind tineri. Nici unul nu avea
obiceiul să viziteze bolnavi.
— Strada este pustie, spusei eu.
— Vă doresc însănătoşire grabnică,  replică
domnul Kadishman.
îşi trase pălăria pe frunte ca şi cum ar fi
închis, dintr-o mişcare, o ferestruică pe acoperiş,
Plecînd, domnul Glick spuse:
— Vă rog, nu fiţi neliniştită, doamnă Gonen,
nu are rost să vă necăjiţi. Va fi bine. Totul, abso-
lut totul se va termina cu bine, cum se spune.
Da, zîmbiţi! Ce plăcut este să vă vedem zîmbind.
Musafirii au plecat.
Am dat drumul imediat la radio. Am netezit
aşternutul. Sufăr oare de o boală contagioasă?
De ce au uitat prietenii mei să dea mîna cu mine
la plecare ca şi la venire ?
Cucerirea peninsulei e acum totală, au anun-
ţat la radio. Ministerul apărării a proclamat că
Insula Jotbath, cunoscută sub numele de Tiron,
s-a reîntors în posesia Regatului lui Israel. Hannah
Gonen va redeveni Yvonne Azulai. Dar ţelul nostru
este pacea, spuse ministrul în stilul lui retoric
unic. Numai dacă elementele raţionale ale părţii
arabe şi-ar înfrînge dorinţa de răzbunare, mult-
aşteptata pace se va instala.
Gemenii mei de pildă.
In cartierul Sanhedria, chiparoşii bătuţi de
vînt se apleacă şi se îndreaptă, se îndreaptă şi
se apleacă. După umila mea părere orice flexi-
bilitate este magică. Curge, e rece şi odihnitoare
în acelaşi timp. în urmă cu cîţiva ani, într-o zi
de iarnă, la colegiul Terra Sancta, am notat
cîteva observaţii ale profesorului de literatură
ebraică, observaţii  încărcate de tristeţe: de la
Abraham Mapu Sa Perctz Smolenskin, iluminis-
mul ebraic a trecut printr-o transformare dure-
roasă. O criză de decepţie şi dezamăgire. Cînd
visele se spulberă, oamenii sensibili nu se pleacă,
ci sînt distruşi- Xfi care te-au doborît şi te-au
despuiat, ţi-o vor Sua înainte." Acest vers al lui
Isaia are două implicaţii, spunea profesorul: mai
întîi întreaga mişcare a iluminismului ebraic a
hrănit la sînul ei ideile care apoi au dus-o la
pierzanie. Ceva mai tîrziu, multe elemente valo-
roase, „au luat-o înainte" ca să se adape la izvoare
străine. Criticul Abraham Uri Kovner a fost o
figură tragică. Era ca scorpionul care, cînd este
încercuit de flăcări îşi înfige acul înveninat în
propria lui spinare. Prin anii '70 şi '80 ai secolu-
lui trecut se râspîndise sentimentul apăsător al
unui cerc vicios. Dacă n-ar fi existat cîţiva visători
şi luptători, realişti răzvrătiţi împotriva realită-
ţii, nu ne-am mai fi ridicat şi am fi fost virtual
sortiţi pieirii. Dar visătorii sînt întotdeauna cei
care înfăptuiesc lucrurile mari, a conchis profe-
sorul. Nu am uitat. Ce sarcină lungă mă aşteaptă.
Toate acestea trebuiesc traduse în propria mea
limbă.   Nu   vreau   să   mor.   Doamna   Hannah
Greenbaum-Gonen: iniţialele H. G. înseamnă în
ebraică „sărbătoare". Numai dacă întreaga ei viaţă
ar putea fi o lungă sărbătoare. Prietenul meu,
bibliotecarul cel amabil de la Terra Sancta, care
purta yarmulkă şi glumea cu mine, era mort de
multă vreme. Au rămas doar cuvintele. Sînt sătulă
de cuvinte. Momeală ieftină!
240
241

36
A doua zi dimineaţă au anunţat la radio că
Brigada a noua a capturat bateriile de pe linia
ţărmului de la Sharm esh-Sheikh. Blocada pre-
lungită a vaselor noastre a fost spartă. De acum
orizontul ne era deschis.
Doctorul Urbach avea ceva de anunţat. Zîmbi,
cu zîmbetul său trist şi înţelegător şi ridică de
două ori din umerii micuţi cu dispreţ, parcă,
pentru ceea ce avea de spus.
— De azi înainte avem voie să umblăm prin
cameră şi să lucrăm puţin. Cu condiţia de a evita
orice efort al minţii şi de a ne cruţa gîtul. Şi cu
condiţia de a trăi în pace cu realitatea obiectivă.
Vă doresc însănătoşire grabnică.
Pentru prima dată de la plecarea lui Michael,
m-am sculat şi am ieşit din casă. A însemnat o
schimbare. De parcă un sunet ascuţit şi pătrun-
zător se oprise deodată. De parcă un motor, care
bîzîise afară toată ziua, fusese oprit la căderea
nopţii. Sunetul trecuse neobservat în cursul zilei,
dar odată oprit, se făcuse simţit. O tăcere bruscă.
A existat şi acum s-a oprit. S-a oprit şi deci a
existat.
Am lăsat femeia să plece. Am scris o scrisoare
ca să le liniştesc pe mama şi pe cumnata mea
din Nof Harim. Am făcut o prăjitură cu brînză.
La prînz am telefonat la biroul de informaţii
militare din Ierusalim. Am vrut să ştiu unde
staţionează batalionul lui Michael. Şi-au cerut
politicos scuze: cea mai mare parte a armatei
era încă în mişcare. Legăturile poştale nu func-
ţionau prea bine. Nu exista motiv de nelinişte.
Numele Michael Gonen nu figura pe nici o listă.
Efort inutil. întorcîndu-mă de la farmacie, am
găsit o scrisoare de la Michael în cutie. Data de
pe timbru arăta că scrisoarea sosise cu întîrziere,
Michael începea cu întrebări îngrijorate despre
sănătatea mea, despre Yair şi despre casă. Mă
informa apoi că el e sănătos, cu excepţia arsu-
rilor din stomac care erau agravate de mîncarea
proastă şi-1 mai supăra faptul că din prima zi îşi
spărsese ochelarii de citit. Michael se conformase
instrucţiunilor cenzurii militare şi nu mă informa
unde se găseşte batalionul, dar reuşea să mă
lase să înţeleg, în mod indirect, că unitatea lui
nu luase parte deloc la lupte, ci fusese însăr-
cinată cu asigurarea securităţii în interiorul ţării.
La sfîrşit, îmi aducea aminte că Yair trebuie să
meargă la dentist, pentru tratament, într-o anu-
mită zi de joi.
Joi, adică mîme.
A doua zi l-am dus pe Yair la Centrul Medical
Strauss, unde se afla clinica dentară. Yoram
Kamnitzer, fiul vecinului nostru, ne însoţi o
parte din drum, deoarece clubul de tineret din
care făcea parte se afla lîngă clinică. Yoram îmi
spuse stîngaci că fusese îngrijorat auzind că sînt
bolnavă şi că e încîntat să mă vadă din nou pe
picioare.
Ne-am oprit la o gheretă unde se vindea
porumb fiert şi m-am oferit să cumpăr cîte unul
pentru fiecare. Yoram găsi de cuviinţă să refuze.
Refuzul lui a fost atît de slab, încît de-abia s-a
242
243

auzit. Am fost rea cu el. L-am întrebat de ce
pare atît de visate şi absent. Se îndrăgostise de
vreo fată de la el din clasă7
întrebarea mea aduse broboane mari de trans-
piraţie pe fruntea lui Yoram. Ar fi vrut să-şi
şteargă faţa, dar nu putea deoarece mîinile îi
erau murdare şi lipicioase de la porumbul pe
care i-1 cumpărasem. M-am uitat stăruitor la el
ca să-i măresc stînjeneala. Umilirea şi dispe-
rarea îl făcură să aibă o ieşire de îndrăzneală
nervoasă. întoarse spre mine o faţă sumbră şi
chinuită şi murmură:
— Nu am de-a face cu nici o fată din clasa
mea, doamnă Gonen şi nici cu vreo altă fată. îmi
pare rău, n-aş vrea să fiu nepoliticos, dar zău,
n-ar trebui să-mi puneţi astfel de întrebări. Eu
nu le-aş putea pune. Iubirea şi lucrurile de acest
fel sînt... personale.
în Ierusalim domnea toamna. Cerul nu era
înnorat, dar nici senin. Avea culoarea toamnei,
albastră-cenuşie, ca drumul sau construcţiile vechi
de piatră. O nuanţă care se asorta. Am simţit
încă o dată că ceea ce se petrecea nu era nici-
decum pentru prima dată. Am mai fost aici, am
mai fost acum şi alteîndva.
Am spus:
— Iartă-mă, Yoram, am uitat o clipă că frecven-
tezi o şcoală religioasă. A fost pură curiozitate.
N-ai nici un motiv să-mi destăinuiesti mie secre-
tele. Tu ai şaisprezece ani şi eu douăzeci şi şapte.
E normal ca în ochii tăi să par o zgripturoaică
bătrînă.
Băiatul trecea acum prin chinuri mai cum-
plite. O făcusem intenţionat. Privea în altă parte,
în zăpăceala lui se ciocni de Yair, făcîndu-1
aproape să-şi ia zborul. începu să vorbească, nu
reuşi să găsească cuvintele potrivite şi, în cele
din urmă, renunţă,
— Bătrînă ? Dumneavoastră bătrînă? Dimpo-
trivă, doamna Gonen, dimpotrivă. Ce am vrut să
spun era că... Vă interesaţi de problema mea şi...
cu dumneavoastră pot uneori... Nu, cînd încerc
să pun ceva în cuvinte iese totul pe dos. N-am
vrut să spun decît...
— Linişteşte-te, Yoram. Nu-i nevoie să spui.
Era al meu. Al meu pe de-a-ntregul. Era la
cheremul meu. Puteam înscrie orice expresie aş
fi dorit pe obrazul lui, ca pe o foaie de hîrtie. De
ani de zile nu mai jucasem jocul acesta crud. Am
împins jocul mai departe, savurînd în sorbituri
prudente rîsul care izvora în interiorul meu.
— Nu, Yoram. nu-i nevoie s-o spui. Poţi să-mi
scrii o scrisoare.  In orice caz ai şi mărturisit
aproape totul. Şi, pentru că veni vorba, ţi-a spus
vreodată cineva că ai ochi frumoşi? Dacă ai fi
mai sigur de tine, ai zdrobi multe inimi. Dacă aş
fi de o seamă cu tine şi nu o zgripturoaică bătrînă,
nu ştiu cum m-aş putea opri să nu mă îndră-
gostesc de tine. Eşti un băiat drăguţ.
Nu mi-am desprins privirea nici o clipă de pe
obrazul lui. Am sorbit uimirea, dorul, suferinţa,
speranţa nebună. Eram beată.
Yoram se bîlbîi:
— Vă rog, doamnă Gonen.
— Hannah. Poţi să-mi spui Hannah.
— Eu... îmi treziţi mult respect... nu, respect
nu este cuvîntul potrivit... consideraţie şi... interes.
— De ce te scuzi, Yoram? îmi placi. Nu-i un
păcat să placi cuiva.
— Mă faceţi să regret, doamnă Gonen, Hannah.
Nu mai spun nimic ca să nu regret mai tîrziu.
îmi pare rău, doamnă Gonen.

244
245

— Vorbeşte, Yoram. Nu sînt atît de sigură că
vei regreta.
In momentul acela interveni Yair. Exclamă cu
gura plină, mîncînd porumbul.
— Regret... englezii sînt cei care regretă. In
războiul de independenţa erau de partea ara-
bilor, iar acum deja regreta.
Yoram spuse:
— Aici o iau la dreapta, doamnă Gonen. Retrag
tot ce am spus şi vă cer iertare.
— Aşteaptă o clipa, Yoram. Aş vrea să te rog
ceva.
— Cînd eram la Hoion,  cînd trăia bunicul
Zalman, el mi-a spus că englezii au sîngele rece
ca şerpii.
— Da,  doamnă Gonen.  Ce pot face pentru
dumneavoastră ?
— Mămico, cum adică şerpii au sînge rece?
— înseamnă că sîngele lor nu este cald. Ceea
ce voiam să te rog...
— Dar de ce nu-i sîngele şerpilor cald? Şi de
ce au oamenii sînge cald în afară de englezi ?
— Spuneţi-mi că nu sînteţi supărată pe mine,
doamnă Gonen. Poate am spus o prostie.
— La unele animale inima pompează sîngele
şi îl încălzeşte. Nu-ţi pot explica exact. Nu te
mai chinui, Yoram. Cînd eram de vîrsta ta aveam
multă forţă de a iubi. Mi-ar plăcea să mai stăm
de vorbă. Astăzi sau mîine. Fii liniştit o clipă,
Yair, nu ne mai sîcîi. De cîte ori nu ţi-a spus
tatăl   tău   să   nu-i   întrerupi   pe   oameni   cînd
vorbesc? Astăzi sau mîine. Asta voiam să te rog.
Mi-ar plăcea să stau de vorbă cu tine. Să-ţi dau
cîte va sfaturi.
— Eu nu v-am întrerupt. Poate numai după
ce m-a întrerupt Yoram pe mine cînd vorbeam.
— între timp nu te mai chinui fără rost. La
revedere, Yoram. Nu sînt supărată pe tine şi nu
te supăra nici tu pe tine. Yair, ţi-am răspuns la
întrebare. Aşa se petrec lucrurile. Nu pot să-ţi
explic tot ce se întîmplă pe lume. Cum, de ce,
unde, cînd? „Dacă bunica aripi ar avea, vultur
ar fi şi ar putea zbura." Cînd se întoarce tata, o
să-ţi explice el, pentru că e mai deştept decît
mine şi ştie totul.
— Tata nu ştie totul, dar cînd nu ştie ceva,
spune că nu ştie. Nu spune că ştie şi nu poate
să explice. Asta nu-i posibil. Dacă ştii ceva, poţi
să-1 şi explici. Am terminat.
— Mulţumesc cerului pentru asta, Yair.
Yair azvîrli coceanul de porumb pe care îl
mîncase. îşi şterse atent mîinile cu batista. înghiţi
ofensa. Tăcu. Chiar cînd l-am întrebat, brusc
panicată, dacă am închis gazul înainte de ple-
care, n-a scos nici un cuvînt. Detestam mîndria
lui încăpăţînată. Ajunşi la clinică l-am împins cu
forţa în scaunul dentistului, deşi nu opusese nici
o rezistenţă. De cînd Michael îi explicase cum
cariile atacă rădăcinile dinţilor, se arătase înţe-
legător şi foarte dispus să colaboreze. Dentiştii
erau întotdeauna uimiţi de cuminţenia lui. Ba
mai mult, freza şi toate celelalte instrumente
trezeau în copil un interes viu, pe care eu îl
găseam revoltător: un copil de cinci ani fascinat
de o carie dentară va deveni, crescînd, o creatură
dezgustătoare. Gîndul acesta făcea să-mi fie silă
de mine, dar nu-1 puteam îndepărta din minte.
în timp ce doctorul se ocupa de dinţii lui Yair,
stăteam pe un scăunel scund pe coridor şi pregă-
team în gînd lucrurile pe care intenţionam să i
le spun lui Yoram Kamnitzer.
246
247

In primul rînd voiam să-i smulg mărturisirea
care îl apăsa. Ştiam că nu-mi va fi greu să reu-
şesc şi astfel mă voi desfăta încă o dată cu pute-
rile pe care nu le pierdusem încă pe de-a-ntregul,
deşi timpul le ataca, le răvăşea, le altera şi le
sfărîma cu degete palide şi precise.
Apoi, cînd voi fi reuşit să-1 subjug aşa cum
doream, intenţionam să-1 fac să-şi aleagă o cale
prăpăstioasă în viaţă. Adică să-1 încurajez să fie
poet, în loc să predea Biblia. Deci să-1 împing pe
ţărmul celălalt. Să supun pentru ultima dată,
un ultim Michel Strogoff, voinţei unei prinţese
detronate, să-1 pun în slujba ei.
Nu intenţionam să-i ofer nimic mai mult decît
un pumn de cuvinte prietenoase, exprimate în
termeni destul de generali, deoarece era băiat
blajin şi nu descoperisem în el darul magic al
flexibilităţii sau torente de energie revărsată în
adîncuri.
Toate planurile mele au fost zadarnice. Băia-
tul nu-şi ţinu făgăduiala chinuită de a veni să
mă vadă. Probabil am trezit în el o panică mai
mare decît fiinţa lui.
La sfîrşitul lunii o revistă obscură publică un
poem de iubire al lui Yoram. Spre deosebire de
poeziile sale anterioare, de data aceasta îndrăz-
nea să spună pe nume unor părţi din trupul
femeii. Femeia era soţia lui Putifar care îşi dez-
văluia părţi ale trupului ca să-1 ademenească pe
Iosif cel drept.
Domnul şi doamna Kamnitzer au fost imediat
convocaţi la o şedinţa cu directorul liceului reli-
gios. S-a hotărît să nu se facă scandal, cu
condiţia ca Yoram să termine ultimul său an de
liceu la un kibuţ religios, în sudul ţării. Am aflat
amănuntele abia mai tîrziu. Tot mai tîrziu am
citit şi poemul său îndrăzneţ despre chinurile lui
Iosif cel drept. Mi-a fost trimis prin poştă într-un
plic obişnuit pe care numele meu era scris cu
litere de tipar. Poemul era înflorat şi bombastic:
strigătul unui trup torturat, lansat printr-un văl
de descurajare.
Mi-am acceptat înfrîngerea. Deci Yoram va
intra la universitate. Va sfîrşi predînd Biblia şi
ebraica. Nu va fi poet. S-ar putea să mai com-
pună versuri pedante, ocazionale, de pildă pe
felicitările pe care ni le va trimite de Anul Nou,
la care noi, familia Gonen, vom răspunde trimi-
ţînd tot o felicitare lui Yoram şi tinerei sale familii.
Timpul va fi veşnic de faţă, o prezenţă înaltă,
rece şi transparentă, ostilă lui Yoram, ostilă mie
şi neprevestind nimic bun.
De fapt totul fusese hotărît de doamna Glick,
vecina noastră isterică, care îl atacase pe Yoram
în curte, puţin înainte de a fi internată. îi rupsese
cămaşa. îl pălmuise şi-1 numise codoş, desfrînat,
scîrbos.
Dar înfrîngerea îmi revenea mie. A fost ultima
mea încercare. Prezenţa ameninţătoare era mai
puternică decît mine. De acum înainte îmi voi
îngădui să plutesc în jos, dusă de curent, într-un
repaus pasiv.
248
249

37
In seara următoare, pe cînd îl îmbăiam pe Yair
şi-1 spălam pe cap, o siluetă slabă şi prăfuită
stătea în cadrul uşii. Din cauza apei care curgea
şi a lui Yair care vorbea, nu-1 auzisem intrînd.
Stătea în ciorapi în pragul camerei de baie. Stă-
tuse acolo, privind în tăcere, poate cîteva minute,
pînă cînd eu să-1 observ şi să scot un mic strigăt
de spaimă şi surpriză. îşi scosese pantofii în hol,
ca să nu aducă noroi în apartament.
— Michael, am vrut eu să spun, cu un zîmbet
tandru, dar cuvîntul ţîşni şuierat din gîtlej, cu
un suspin.
— Yair, Hannah, bună seara la amîndoi. Ce
bine că vă găsesc sănătoşi. M-am întors.
— Taţi, taţi, ai omorît arabi ?
— Nu, fiule. Dimpotrivă. Armata israeliană
aproape că m-a omorît ea pe mine. îţi povestesc
eu mai tîrziu. Hannah, şterge băiatul şi îmbracă-1,
să nu răcească. Apa e rece ca gheaţa.
Batalionul de rezervă din care făcuse parte
Michael nu fusese demobilizat, dar îl lăsaseră pe
Michael la vatră mai devreme, deoarece fuseseră
mobilizaţi doi telefonişti în plus, deoarece oche-
larii lui sparţi îl făceau complet inutil lîngă emiţă-
tor, deoarece, în orice caz, batalionul urma să fie
demobilizat peste două zile şi pentru că el era şi
puţin bolnav.
— Tu, bolnav ? am ridicat eu vocea de parcă
l-aş fi mustrat.
— Am spus „puţin bolnav". Nu-i nevoie să
strigi, Hannah. Vezi bine că sînt pe picioare, că
vorbesc şi respir. Doar puţin bolnav. Un fel de
intoxicaţie, se pare.
— A fost doar emoţia, Michael. Am să încetez
imediat. Am şi încetat. Uite. Fără lacrimi. Mi-a
trecut. Mi-ai lipsit. Cînd ai plecat eram bolnavă
şi prost dispusă. Acum nu mai sînt bolnavă şi
am să încerc să fiu mai drăguţă cu tine. Mi-e dor
de tine. Cît te speli, îl culc pe Yair. Am să-ţi
pregătesc o cină demnă de un rege. Cu faţa de
masă albă. O sticlă de vin. Şi asta-i numai începu-
tul. Ce proastă sînt! Am stricat efectul surprizei.
— Nu cred că-i bine să beau vin astă-seară, se
scuză Michael şi un surîs calm i se aşternu pe
faţă. Nu prea mă simt bine.
După ce se spălă, Michael îşi despacheta ruc-
sacul, puse rufele murdare la coş, le aranja pe
toate la locul lor. Se înveli într-o pătură groasă.
Dinţii îi clănţăneau. Mă rugă să-1 iert că strică
prima seară acasă cu necazul lui.
Faţa lui părea străină. Fără ochelari îi era
greu să citească ziarul. Stinse lumina şi se întoarse
cu faţa spre perete. De cîteva ori, în timpul nopţii,
m-am trezit părîndu-mi-se că Michael geme, sau
poate numai rîgîie. L-am întrebat dacă vrea să-i
fac un ceai. îmi mulţumi şi refuză. M-am sculat
totuşi şi am fiert un ceai. L-am rugat să bea.
M-a ascultat şi 1-a dat pe gît. Scoase din nou un
sunet care nu era nici geamăt, nici rîgîit. Părea
pradă unui acces violent de greaţă.
— Te doare, Michael?
250
251

— Nu mă doare. Culcă-te, Hannah. Vorbim
mîine despre asta.
A doua zi l-am trimis pe Yair la grădiniţă şi
l-am chemat pe doctorul Urbach. Doctorul veni
cu paşi de chinez, zîmbi trist şi declară că trebuie
să mergem la spital pentru o consultaţie urgentă.
Termină consultaţia folosind obişnuita lui frază
de consolare:
— Oamenii nu mor atît de uşor, cum s-ar crede
poate în momente de panică. Vă doresc numai bine.
în taxi, în drum spre spitalul Shaare Zedek,
Michael încercă să-mi risipească neliniştea cu o
glumă:
— Mă  simt aproape ca un  erou  de război
dintr-un film sovietic. Aproape.
Apoi, după o pauză, mă rugă să-i telefonez
mătuşii Jenia la Tel Aviv, dacă se va simţi mai
rău şi să-i spun că este bolnav.
îmi mai aduc aminte. Cînd aveam treispre-
zece ani, tatăl meu Josef căzu la pat, cu boala lui
din urmă. A murit de o tumoare malignă. în
ultimele săptămîni de viaţă, trăsăturile i s-au
degradat progresiv. Pielea i s-a zbîrcit şi i s-a
îngălbenit, obrajii îi atîrnau, părul îi cădea în
smocuri, dinţii i se cariară, părea să se împuţineze
oră de oră. Lucrul cel mai înspăimîntător era
gura care i se surpase, dînd impresia unui surîs
viclean, permanent. Ca şi cum boala lui era o
glumă care îi reuşise. De altfel, în ultimele zile,
tata a afişat o veselie forţată. Ne-a spus că, încă
de tînăr, de la Cracovia, fusese obsedat de pro-
blema supravieţuirii după moarte. O dată scri-
sese o scrisoare în germană profesorului Martin
Buber ca să-i pună această întrebare. Şi altă
dată dăduse peste un răspuns la problema care
îl preocupa în pagina de corespondenţă a unuia
dintre ziarele importante. Iar acum, peste cîteva
zile, va rezolva misterul vieţii de dincolo de moarte
avînd acces la o sursă autoritară şi demnă de
încredere. Tata avea în posesia sa un răspuns
scris în germană de mîna profesorului Buber în
care acesta îi spunea că viaţa noastră se continuă
prin copiii şi prin operele noastre.
— Nu pot să mă laud cu nici o operă, spusese
el zîmbind cu gura lui prăbuşită. Dar am copii.
Hannah, te simţi ca o continuare a sufletului
sau a trupului meu ?
Adăugase imediat:
— Am  glumit  doar.  Sentimentele tale  sînt
numai ale tale. La întrebări de acest fel strămoşii
noştri au spus cu mult timp în urmă că nu cunosc
răspunsul.
Tata a murit acasă. Doctorii nu au crezut că-i
drept să-1 ducă la spital, deoarece nu mai erau
speranţe şi el ştia aceasta, iar ei ştiau că el ştia.
Doctorii îi prescriseseră medicamente ca să-1 cruţe
de durere şi fuseseră uimiţi de calmul pe care îl
desfăşurase în ultimele lui zile. Tata se pregătise
toată viaţa pentru ziua morţii. Petrecu ultima
dimineaţă stînd în fotoliu, în halatul lui cafeniu
şi dezlegînd din ziarul de limbă engleză Palestine
Post careuri de cuvinte încrucişate pentru care
se ofereau premii. La prînz se duse la cutia poş-
tală să expedieze rezolvarea. La întoarcere se
retrase în camera lui şi închise uşa fără să o încuie.
Se întoarse cu spatele spre cameră, se sprijini de
pervazul ferestrei şi se stinse. Intenţia lui fusese
să-i cruţe pe cei iubiţi de un spectacol penibil. în
vremea   aceea   fratele   meu   Emanuel   se   afla
252
253

într-un kibuţ foarte îndepărtat de Ierusalim.
Mama şi cu mine eram la coafor. Conform unor
veşti neconfirmate sosite de pe front, în mersul
războiului survenise o schimbare foarte impor-
tantă, în urma luptei de la Stalingrad. Prin tes-
tamentul său, tata îmi lăsa trei mii de lire pentru
ziua căsătoriei. Jumătate din această sumă ar fi
revenit fratelui meu, dacă se hotăra să renunţe
la viaţa de kibuţ. Tata fusese un om econom.
Mai lăsase şi un dosar conţinînd vreo duzină de
scrisori de la personalităţi mondiale care bine-
voiseră să răspundă întrebărilor lui în diverse
domenii teoretice. Două sau trei dintre ele erau
scrise chiar de mîna unor oameni celebri. A mai
lăsat şi un carnet cu însemnări. La început, mi-am
imaginat că avea obiceiul să-şi noteze în taină
gîndurile şi observaţiile. Mai tîrziu mi-am dat
seama că erau de fapt fraze auzite în cursul
anilor de la diverşi oameni importanţi. O dată,
de pildă, conversase cu bine cunoscutul Menahem
Ussishkin cu care călătorise în acelaşi comparti-
ment de tren de la Ierusalim la Tel Aviv şi pe
care îl auzise spunînd: „Deşi este necesar ca în
orice acţiune să ne arătăm îndoiala, trebuie totuşi
să acţionăm de parcă îndoiala nu ar exista". Am
găsit cuvintele acestea notate în carnetul tatălui
meu, cu sursa, data şi prilejul însemnat în paran-
teză. Tata era o persoană atentă, totdeauna în
căutare de semne şi prevestiri. Nu considera sub
demnitatea lui să-şi petreacă viaţa prosternîn-
du-se în faţa unor forţe a căror natură îi era
ascunsă. L-am iubit pe tata mai mult decît pe
oricare om pe lume.
Michael rămase trei zile la spitalul Shaare
Zedek.   Prezenta   primele   simptome   ale   unei
maladii de stomac. Datorită doctorului Urbach,
diagnosticul a fost pus într-o fază incipientă. De
acum înainte, anumite alimente îi vor fi inter-
zise, într-o săptămînă, putea să-şi reînceapă lucrul,
într-una dintre vizitele noastre la spital,
Michael reuşi să-şi ţină promisiunea şi să-i poves-
tească lui Yair despre război. Ne vorbi despre
patrule, ambuscade şi alarme. Nu, nu putea da
răspunsuri în legătură cu lupta propriu-zisă.
— Din   păcate,   tăticu'   nu   a   capturat  dis-
trugătorul egiptean în golful Haiffa şi nici nu a
fost în Gaza. Nici măcar nu a fost paraşutat
lîngă Canalul de Suez. Tăticu' nu e pilot, nici
paraşutist.
Yair se arătă înţelegător.
— Nu te-ai simţit prea bine. De aceea te-au
lăsat în urmă.
— Cine crezi că se simte destul de bine pentru
război, Yair?
— Eu.
— Tu?
— Cînd am să cresc, am să fiu soldat mare şi
puternic. Sînt mai puternic decît o mulţime de
copii mai mari decît mine din curte. Nu-i bine să
fii slab. Nu-i bine să fii slab nici chiar la noi în
curte. Am terminat.
Michael spuse:
— Trebuie să fii raţional, Yair.
Yair cîntări această afirmaţie în tăcere. Com-
pară, analiză, făcu legătura. Era serios. Gînditor.
In cele din urmă declară:
— Raţional nu-i opusul lui puternic.
Am intervenit:
— Oamenii puternici şi raţionali sînt prefera-
ţii mei. Mi-ar plăcea să întîlnesc odată un bărbat
puternic şi raţional.
254
255

Michael răspunse bineînţeles cu un zîmbet.
Şi apoi tăcere.
Prietenii noştri nu precupeţiră nici un
efort. Aveam dese vizite. Domnul Glick. Domnul
Kadishman. Geologii. Prietena mea cea mai bună
Hadassa şi soţul ei Abba. Şi, în sfîrşit, Yardena,
prietena cea blondă a lui Michael. Veni însoţită
de un ofiţer din forţele de intervenţie ale
Naţiunilor Unite. Era un canadian uriaş şi nu-mi
puteam lua ochii de la el, deşi Yardena îmi sur-
prinse de două ori privirea şi îmi zîmbi. Se aplecă
deasupra patului, sărută mîna subţire a lui
Michael, de parcă ar fi fost pe moarte şi spuse:
— Dă-o încolo, Misa ! Nu ţi se potriveşte boala
asta. Mă surprinde din partea ta. Nu ştiu dacă
mă crezi sau nu, dar am predat teza şi m-ara
înscris la examenul de absolvire. încet, dar sigur,
asta sînt eu. Tu o să fii un înger, nu-i aşa, Misa
şi o să mă ajuţi să-mi pregătesc examenul ?
— Sigur, răspunse Michael, rîzînd. Bineînţeles
că am să te ajut. Mă bucur pentru tine, Yardena.
Yardena spuse:
— Misa, eşti grozav. N-am întîlnit niciodată
pe cineva atît de inteligent şi de drăguţ ca tine.
Fii băiat bun şi fă-te bine.
însănătoşit, Michael îşi reîncepu activitatea,
îşi reluă, după o lungă pauză, şi teza de doctorat.
Din nou silueta lui se mişcă noaptea, dincolo de
geamul mat care desparte biroul lui de camera
în care dorm eu. La ora zece îi duc un pahar de
ceai fără lămîie. La unsprezece întrerupe cîteva
minute lucrul ca să asculte ultimul buletin de
ştiri. După aceasta, umbrele dansează şi se
zvîrcolesc pe perete cu fiecare mişcare a sa în
noapte: deschiderea unui sertar. întoarcerea unei
pagini. Odihnirea capului pe braţe. întinderea
braţului ca să-şi ia o carte.
Ochelarii lui Michael au venit de la reparat.
Mătuşa Leah i-a trimis o pipă nouă. Fratele meu
Emanuel a trimis o ladă cu mere de la Nof Harim.
Mama mi-a împletit un şal roşu. Şi zarzavagiul
persan, domnul Elijah Mossiah, s-a întors din
armată.
în sfîrşit, spre mijlocul lunii noiembrie, a venit
multaşteptata ploaie. Din cauza războiului, întîr-
ziase anul acesta. Cădea cu violenţă şi mînie.
Oraşul era închis. Jur-împrejur totul era moale
şi umed. Gîlgîirea melancolică a streşinilor. Gră-
dina din spatele casei noastre udă şi pustie. Rafale
necruţătoare de vînt scuturau obloanele noaptea.
Bătrînul smochin stătea posomorit şi gol, în faţa
balconului de la bucătărie. Dar pinii au înverzit
şi s-au îmbogăţit. Şuşoteau senzual. Niciodată
nu m-au lăsat în pace. Fiecare maşină care trecea
pe stradă scotea un fîşîit prelung pe asfaltul ud.
De două ori pe săptămînă merg la cursurile
de engleză pentru avansaţi, organizate de Asocia-
ţia Femeilor Muncitoare. în pauza dintre averse,
Yair lansează nave de război şi distrugătoare în
bălţile din faţa casei. în ultima vreme a fost
cuprins de o ciudată pasiune pentru mare. Cînd
sîntem obligaţi să stăm în casă, din cauza ploii,
covorul şi fotoliul servesc de ocean şi port.
Pietrele de domino sînt flota lui. La noi în salon
se dau mari bătălii navale. Un distrugător arde
în flăcări pe mare. Puştile scuipă foc. Căpitanul
ia o hotărîre.
Uneori, dacă termin mai devreme pregătirea
cinei, iau şi eu parte la joc. Pudriera ţine loc
de  submarin.  Eu  sînt duşmanul.  O  dată,  pe
256
257

neaşteptate, l-am strîns în braţe pe Yair cu afec-
ţiune. I-am acoperit capul cu sărutări violente,
pentru că, timp de o clipă, Yair mi-a părut un
veritabil căpitan de navă. în consecinţă, am fost,
fără întîrziere, izgonită din joc şi din cameră.
Fiul meu şi-a dezvăluit încă o dată mîndria posacă:
pot lua parte la joc numai atîta timp cît rămîn
distantă şi indiferentă.
Poate m-am înşelat. Yair dă semne de autori-
tate rece. Nu a moştenit-o de la Michael. Şi nici
de la mine. Memoria lui mă uluieşte în repetate
rînduri. încă îşi mai aduce aminte de banda lui
Hassan Salame şi de atacul oraşului Holon de pe
Tel Arish, despre care îi povestise bunicul
Yezekel, în urmă cu un an şi jumătate, cînd mai
trăia încă.
Peste cîteva luni, Yair va trece de la grădiniţă
la şcoală. Am hotărît să-1 trimitem la şcoala Beit
Hakerem şi nu la şcoala religioasă de băieţi
Tachkemoni care este mai aproape de locuinţa
noastră. Michael este decis să dea fiului său o
educaţie progresistă.
Vecinii noştri de sus, soţii Kamnitzer, mă tra-
tează cu ostilitate politicoasă. Au bunăvoinţa
să-mi răspundă la salut, dar nu-şi mai trimit
fetiţa jos la noi să mă roage să le împrumut
fierul de călcat sau o tavă de copt.
Domnul Glick ne vizitează cu regularitate o
dată la cinci zile. Cu lectura Enciclopediei Ebraice
a progresat pînă la articolul despre Belgia. Fra-
tele sărmanei sale soţii Duba este negustor de
diamante la Anvers. Doamna Glick este şi ea
mai bine. Doctorii au promis s-o trimită acasă în
aprilie sau mai. Recunoştinţa vecinului nostru
nu cunoaşte limite. In afară de suplimentul săptă-
mînal   al   ziarului   religios   Hatsofeh,   ne   mai
dăruieşte cu regularitate plicuri cu ace, clame,
etichete şi timbre străine.
Michael a reuşit, în cele din urmă să trezească
în Yair un interes activ pentru colecţionarea tim-
brelor, în fiecare sîmbătă dimineaţa se dedică
colecţiei. Yair pune timbrele la muiat, le dezli-
peşte cu grijă de hîrtie, le pune la uscat pe o suga-
tivă mare pe care domnul Glick i-a făcut-o cadou.
Michael sortează timbrele uscate şi le lipeşte în
clasor. Intre timp eu pun un disc, mă cuibăresc
într-un fotoliu, cu bietele mele picioare obosite
strînse sub mine, împletesc şi ascult muzică. Mă
odihnesc. Prin fereastră urmăresc cu privirea
cum femeia de alături îşi întinde aşternutul la
aerisit, pe balustrada balconului. Nu gîndesc şi
nu simt. Timpul este o prezenţă puternică. II
ignor anume ca să-1 zăpăcesc. II tratez exact în
felul în care, în tinereţe, reacţionam la privirile
obraznice ale unor bărbaţi prost crescuţi: nu-mi
feresc privirea şi nu-mi întorc spatele. îl fixez cu
un zîmbet dispreţuitor, evit să intru în panică
sau să mă simt stingherită, ca şi cum aş spune:
— Ei şi ce ?
Ştiu şi recunosc: este o apărare jalnică. Dar
decepţia este şi ea jalnică şi urîtă. Nu am pre-
tenţii mari: vreau doar ca geamul să rămînă
transparent. O fetiţă deşteaptă şi drăguţă, în
rochie albastră. O educatoare veştejită, cu varice
care 1 se întind pe coapse. între ele Yvonne
Azulai pluteşte pe o mare fără ţărm. Ca geamul
să rămînă transparent. Nimic mai mult.
258
259

38
Ierusalimul iarna cunoaşte sîmbete luminoase,
scăldate în soare, cînd cerul capătă o nuanţă
care nu este albastră precum cerul, ci un albastru
adînc, închis, concentrat, ca şi cum marea s-ar fi
înălţat şi s-ar fi întins cu faţa în jos, deasupra
oraşului. O claritate de o puritate radioasă, împo-
dobită cu coruri de păsări, nepăsătoare, muiate
în lumină. Obiecte depărtate, dealuri, clădiri,
poduri, par să scînteieze necontenit. Fenomenul
este cauzat de umezeala care se evaporă, mi-a
explicat Michael.
în sîmbetele de acest fel, de obicei luăm micul
dejun devreme şi plecăm într-o lungă plimbare.
Lăsăm cartierele religioase în urmă şi mergem
pînă la Talpiot, Ein Kerek sau Malha, la Givat
Shaul. La prînz ne aşezăm jos într-o pădure şi
mîncăm ce am adus cu noi. Ne reîntoarcem la
căderea nopţii, cu primul autobuz de după Sabat.
Asemenea zile sînt calme. Uneori îmi imaginez
că Ierusalimul se desfăşoară în faţa mea cu toate
ascunzişurile lui luminate. Nu uit că lumina
albastră nu-i decît o iluzie trecătoare. Că păsările
vor pleca. Dar am învăţat să ignor toate acestea.
Să plutesc mai departe. Să nu opun rezistenţă.
In una dintre expediţiile noastre de sîmbătă,
ne-am întîlnit din întîmplare cu bătrînul profesor
cu care am studiat literatura ebraică în tinereţe.
Cu un efort mişcător, reuşi să mă recunoască şi
să potrivească chipului meu un nume. întrebă:
260
— Ce surpriză ne pregăteşti în taină, scumpă
doamnă? Un volum de poezii?
Am negat.
Profesorul medita cîteva clipe, apoi zîmbi ama-
bil şi remarcă:
— Ce   oraş   minunat  este  Ierusalimul!  Nu
degeaba a fost obiectul dorinţei atîtor generaţii
din posomorita şi îndepărtata diasporă.
Am încuviinţat. Ne-am despărţit cu o strîngere
de mînă. Michael îi ură toate cele bune bătrî-
nului. Profesorul se înclină uşor şi-şi flutură pălă-
ria în aer. Am fost fericită de această întîlnire.
Culegem mănunchiuri de flori sălbatice: picio-
rul-cocoşului, narcise, ciclame, anemone. în dru-
mul nostru traversăm parcele părăsite. Ne
odihnim în umbra umedă a unei stînci cenuşii.
Privim în depărtare cîmpia de coastă, înălţimile
Hebronului, deşertul Iudeei. Uneori ne jucăm
de-a v-aţi ascunselea sau de-a prinsa. Lunecînd şi
rîzînd. Michael e vesel şi cu inima uşoară. Din cînd
în cînd are ieşiri entuziaste, spunînd, de pildă:
— Ierusalimul e cel mai mare oraş din lume.
Este destul să traversezi doua, trei străzi şi te afli
într-un alt continent, altă generaţie, chiar alt
climat.
Sau:
— Cît este de frumos, Hannah, şi cît eşti tu
de frumoasă, fată tristă a Ierusalimului.
Pe Yair îl interesează în mod special două
subiecte : luptele din războiul de independenţă şi
reţeaua serviciului public de autobuze.
în ce priveşte primul subiect, Michael este un
izvor de informaţii. Arată cu degetul, identifică
trăsături  din peisaj, desenează hărţi în praf,
261

demonstrează cu ajutorul unor crengi şi pietre:
arabii erau aici, noi eram aici. încercau să
pătrundă aici. Noi i-am atacat prin surprindere
pe la spate.
Michael consideră că este bine să povestească
copilului şi despre socotelile greşite, erori de
strategie, despre eşecuri. Şi eu ascult şi învăţ.
Ce puţin am ştiut despre Ierusalim! Vila care
aparţinuse lui Rashid Shahada, tatăl gemenilor,
fusese predată Organizaţiei Sănătăţii care o
transformase într-o clinică pre şi post-natală. Pe
terenul viran s-au construit locuinţe. Germanii
şi grecii au părăsit coloniile germane şi greceşti.
Alţi oameni au venit şi le-au luat locul. Alţi
bărbaţi, femei, copii s-au mutat în Ierusalim.
Aceasta nu va fi ultima bătălie pentru Ierusalim,
Aşa l-am auzit spunînd pe domnul Kadishman,
prietenul nostru. Şi eu pot simţi forţe tainice
lucrînd şi agitîndu-se şi căutîndu-şi năvalnice
drumul spre suprafaţă.
Sînt uimită de darul pe care îl are Michael de
a-i explica lui Yair lucruri complicate, într-un
limbaj simplu, fără să folosească aproape nici un
adjectiv. Sînt de asemenea surprinsă de între-
bările judicioase şi inteligente pe care le pune
uneori copilul.
Băiatul îşi imaginează războiul ca pe un joc
extrem de complex, care desfăşoară o gamă fas-
cinantă de sisteme de logică. Atît soţul, cît şi fiul
meu văd timpul ca pe o succesiune de pătrăţele
egale, pe o coală de hîrtie milimetrică, ce îţi pune
la dispoziţie o structură menită să susţină linii
şi forme.
Nu a fost niciodată necesar să i se explice lui
Yair motivele conflictuale care au dus la război.
Erau evidente: cucerire şi dominaţie. întrebările
262
băiatului se refereau mai degrabă la ordinea
evenimentelor: arabii, evreii, deal, vale, ruine,
tranşee, blindate, manevre-surpriză.
Reţeaua societăţii de autobuze îl fascina şi ea
pe fiul nostru, din cauza legăturilor complexe
care există între diferite destinaţii. Filigranul
ramificaţiilor îi procura o plăcere rece: distanţa
dintre opriri, suprapunerea diferitelor itinerare,
convergenţa spre centrul oraşului, dispersarea
spre exterior.
în această privinţă Yair ne putea lămuri pe
amîndoi. Michael îi prevesti un viitor de controlor
la societatea de autobuze. Se grăbi să adauge că
nu face dccît să glumească, bineînţeles.
Yair cunoştea pe dinafară marca autobuzelor
care circulă pe fiecare linie. Ii făcea plăcere să
explice motivul pentru care erau folosite diferite
mărci: aici era un deal abrupt, dincolo o curbă
strînsă sau un drum prost. Felul de a explica al
copilului se asemăna îndeaproape cu cel al tată-
lui său. Amîndoi foloseau des cuvinte ca : „astfel",
„cu toate că", „în concluzie", şi de asemenea „rare
posibilităţi".
Mă străduiam să-i ascult pe amîndoi, liniştită
şi atentă.
O imagine:
Fiul şi soţul meu revărsaţi asupra unei hărţi
uriaşe, întinsă pe o masă mare. Mai multe semne
răspîndite pe hartă. Ace de gămălie cu capul
colorat, înfipte conform unui plan conceput de
ei, dar care mie îmi pare haos curat. Discută
politicos în germană. Poartă amîndoi haine gri
şi cravate sobre fixate cu clame de argint. Şi eu
sînt acolo, îmbrăcată într-o cămaşă de noapte
subţire şi ponosită. Sînt complet absorbiţi de
îndeletnicirea lor. Scăldaţi în lumina albă, dar
263

fără să lase umbre. Atitudinea lor sugerează
concentrare şi un simţ prudent de responsabilitate.
Ii întrerup făcînd cîte o observaţie sau cerîndu-le
ceva. Sînt amîndoi binevoitori şi afabili, nu se
enervează de întreruperea mea. Sînt la dispo-
ziţia mea. Incîntaţi să-mi fie de folos. N-aş putea
să mai aştept doar cinci minute ?
Există şi expediţii de sîmbătă mai deosebite,
Trecem prin cea mai elegantă parte a oraşului,
Rehavia sau Beit Hakerem. Ne alegem o casă.
Inspectăm clădiri pe jumătate terminate. Discu-
tăm avantajele şi dezavantajele diferitelor tipuri
de apartamente. Ne împărţim camerele între noi.
Hotărîm locul fiecărui lucru: jucăriile lui Yair
vor sta aici. Acesta va fi biroul. Canapeaua aici.
Rafturile pentru cărţi, fotoliile, covoarele. Michael
spune:
— Ar   trebui   să   începem   să   economisim,
Hannah. Nu putem trăi la infinit de pe o zi pe alta.
Yair sugerează:
— Am putea face ceva bani vînzînd patefonul
şi discurile. Avem destulă muzică la radio. Şi
afară de asta m-am săturat să-1 ascult.
Eu:
— Mi-ar face plăcere o călătorie în Europa.
Să avem telefon. Să ne cumpărăm o maşină mică,
ca să putem pleca la mare la sfîrşit de săptă-
mînă. Cînd eram copil, aveam un vecin numit
Rashid Shahada, un arab foarte bogat. Acum a
ajuns probabil într-un lagăr de refugiaţi. Avea o
casă în Katamon. O vilă construită în jurul unei
curţi. Curtea era împrejmuită complet de casă.
Puteai să stai afară în curte şi totuşi să nu te
vadă nimeni, să fii la tine acasă. Mi-ar plăcea o
casă întocmai ca aceea. într-o regiune cu stînci
264
şi pini. Aşteaptă o clipă, Michael, n-am încheiat
lista. Aş dori să am o menajeră şi o grădină
mare.
— Şi un şofer în livrea, zîmbi Michael.
— Şi un submarin particular, îl completă Yair,
trudind cu paşi mărunţi şi devotaţi în spatele lui.
— Şi  un  soţ  prinţ-poet-boxer-pilot,  adăugă
Michael.
Fruntea lui Yair se încreţeşte ca a tatălui său,
cînd elaborează un gînd complicat. Face o pauză
de o clipă sau două, apoi exclamă:
— Eu aş vrea un frăţior. Aron este exact de
vîrsta mea şi are doi fraţi. Aş merita să am şi eu
un frate.
Michael spune:
— Un apartament aici în Rehavia sau în Beit
Hakerem costă o mică avere în zilele noastre.
Dar dacă am începe să economisim în mod sis-
tematic, am putea împrumuta ceva de la tanti
Jenia, ceva de la Fondul de Asistenţă Universitară,
ceva de la domnul Kadishman. Nu-i pe de-a-ntre-
gul în aer.
— Nu, am spus eu, nu-i pe de-a-ntregul în
aer. Dar ce părere ai de noi ?
— Ce-i cu noi ?
— Noi sîntem în aer. Şi nu numai eu. Şi tu.
Şi nu doar în aer. Tu eşti chiar dincolo, în spaţiu.
Toţi în afară de Yair, micul nostru realist.
— Hannah, eşti pesimistă.
— Sînt obosită, Michael. Hai acasă. Mi-am adus
aminte că am de călcat. Mă aşteaptă un maldăr
de rufe. Şi mîine vin zugravii.
— Tăticule, ce este un realist?
— E un cuvînt cu multe înţelesuri, băiete.
Mămica se gîndeşte la cineva care este totdeauna
rezonabil si nu trăieşte într-o lume de vise.
265

— Dar şi eu visez, noaptea.
L-am întrebat cu un surîs palid:
— Ce fel de visuri ai tu, Yair?
— Visuri.
— Ce fel ?
— De toate felurile.
— Ca de pildă?
— Visuri şi gata.
în noaptea aceea am terminat de călcat. A
doua zi tot apartamentul a fost zugrăvit. Prie-
tena mea Hadassa mi-a împrumutat-o din nou
pe femeia ei Simcha pentru cîteva zile. Spre mij-
locul săptămînii, ploaia de iarnă a început.
Streşinile bodogăneau. Muzica lor era tristă şi
furioasă. Aveam dese şi lungi pene de curent. Pe
străzi era mult noroi.
După zugrăvit şi curăţenie, am luat patruzeci
şi cinci de lire din portofelul lui Michael. In
intervalul dintre două ploi torenţiale m-am dus
în oraş. Am cumpărat lustre pentru toată casa.
De acum voi avea în salon un candelabru de
cristal strălucitor. Cristal. îmi place cuvîntul şi
îmi place şi cristalul.
266
39
Zilele se aseamănă între ele şi eu mă asemăn cu
mine însămi. Ceva totuşi nu mai este la fel. Nu
pot să-i dau un nume.
Soţul meu şi cu mine sîntem ca doi străini
care s-au întîlnit, din întîmplare, ieşind de la o
clinică, unde li s-a aplicat un tratament fizic
dezagreabil. Sînt amîndoi jenaţi, îşi ghicesc gîndu-
rile, sînt conştienţi de o intimitate apăsătoare şi
penibilă şi bîjbîie în căutarea tonului potrivit cu
care să se adreseze unul altuia.
Teza de doctorat a lui Michael se apropia de
capitolele finale. Pentru anul viitor, avea spe-
ranţe temeinice de avansare pe scara academică.
La începutul verii 1957, a petrecut zece zile în
Neghev, făcînd anumite observaţii şi experienţe
esenţiale cercetărilor sale. Ne-a adus o sticlă
plină cu nisipuri de diferite culori.
De la un coleg al lui Michael am aflat că după
ce va susţine teza de doctorat, soţul meu inten-
ţionează să se prezinte la un concurs, pentru o
bursă de studii de lungă durată care îi va per-
mite să studieze geologia teoretică într-o univer-
sitate americană. Michael a preferat să nu-mi
vorbească despre această intenţie, deoarece îmi
cunoaşte slăbiciunea. Nu a vrut să-mi dea prilej
de visuri noi. Visurile pot fi spulberate. Ar putea
urma o decepţie.
267

în Mekor Baruch au intervenit gradat
schimbări în decursul anilor Spre. vest, au fost
construite blocuri noi. Străzile au fost pavate.
Clădirilor din perioada turceasca li s-au adăugat
etaje într-un stil modern. Pe străzile secundare
municipalitatea a pus bănci şi lăzi de gunoi. S-a
deschis încă o grădină publica. Pe locurile virane
acoperite mai demult cu buruieni, au răsărit
ateliere şi tipografii.
Locuitorii mai în vîrstă au părăsit treptat
cartierul. Funcţionarii din ministere şi Agenţie
s-au mutat în Rehavia şi Kiryat Shmuel. Casierii
şi conţopiştii şi-au cumpărat apartamente ieftine
în blocurile construite de stat, în partea de sud
a oraşului. Negustorii de textile şi de mărunţi-
şuri s-au mutat la Romema. Am fost lăsaţi în
urmă, de strajă străzilor în agonie. Un fel de
descompunere continuă şi insesizabilă. Obloa-
nele şi balustradele de fier forjat ruginesc treptat
pînă la distrugere. Un antreprenor de construcţii
a săpat fundaţii peste fundaţii peste drum de
casa noastră, a descărcat movile de nisip şi pietriş
şi apoi a abandonat dintr-o dată proiectul. Poate
s-a răzgîndit, poate a murit. Familia Kamnitzer
a plecat din casă şi din Ierusalim şi s-a dus să
trăiască într-o suburbie din Tel Aviv. Yoram a
venit acasă în concediu special, clin armată, ca
să ajute la mutat. Mi-a făcut senin cu mina de
departe. Mi s-a părut bronzat şi voinic în uni-
forma lui. Nu i-am putut vorbi, căci tatăl său nu
se dezlipea de lîngă el. De altfel ce-mi mai rămă-
sese să-i spun lui Yoram... acum?
în nenumăratele apartamente libere din împre-
jurimi se mutară familii habotnice, Printre ei
erau şi nou-sosiţi care reuşiseră să-şi facă o mică
situaţie. O dată cu ei, şi imigranţi mai ales din
268
Irak şi România. Schimbarea se petrecea treptat.
Din ce în ce mai. multe frînghii de rufe erau
i întinse de la un balcon la altul, dintr-o parte în
cealaltă a străzii. Noaptea auzeai strigăte într-o
limbă guturală. Zarzavagiul nostru persan, dom-
nul Elijah Mossiah şi-a vîndut prăvălia unor
fraţi veşnic prost dispuşi. Chiar băieţii de la
şcoala religioasă Tachkemoni îmi păreau mai
sălbatici şi mai violenţi decît în trecut.
La sfîrşitul lunii mai, prietenul nostru, domnul
Kadishman, muri de o boală de rinichi. Lăsă
moştenire o mică sumă de bani Partidului Naţional
cu sediul la Ierusalim. Lui Michael şi mie ne
lăsă toate cărţile sale: operele lui Herzl, Nordau,
Jabotinski şi Klausner. Prin testament îşi ruga
avocatul să treacă pe la noi şi să ne mulţumească
pentru căldura cu care l-am primit întotdeauna.
Domnul Kadishman fusese un om singuratic.
Tot în vara anului 1957 muri şi Sara Zeldin
de la grădiniţa de copii, lovită de un camion
militar, în strada Malachi. Grădiniţa fu închisă.
Mi-am găsit o jumătate de normă ca secretară la
Ministerul Comerţului şi Industriei. Abba, soţul
prietenei mele Hadassa, fusese cel care îmi găsise
slujba. în aceeaşi toamnă mai muriră alţi trei
prieteni de-ai părinţilor mei, pe care-i ştiam de
cînd eram copil. Nu i-am menţionat mai demult,
deoarece uitarea a reuşit să-mi străpungă apă-
rarea. Nici cel mai mare efort nu-i poate rezista.
Am intenţionat să scriu totul. Este cu neputinţă
să scriu totul. Majoritatea lucrurilor scapă şi pier
în tăcere.
în septembrie fiul nostru Yair a început să
meargă la şcoala primară din Beit Hakerem.
Michael i-a cumpărat un ghiozdan cafeniu. Eu
269

• i
i-am luat un penar, o ascuţitoare, creioane şi o
riglă. Mătuşa Leah i-a trimis o cutie enormă cu
acuarele. De la Nof Harim a sosit Cuore a lui de
Amicis, frumos legata.
în octombrie, vecina noastră, doamna Glick a
fost trimisă acasă de la clinică. Manifesta o resem-
nare tăcută. Părea mai liniştită şi mai împăcată.
Imbătrînise şi se ingrăşase mult. îşi pierduse
frumuseţea aceea abundentă şi matură cu care
fusese compensată pentru că nu avea copii. N-am
mai auzit niciodată ieşirile isterice şi plînsetele
deznădăjduite. După un lung tratament, doamna
Glick devenise apatică şi resemnată. Stătea ore
în şir pe zidul scund de la poarta de intrare,
privind în stradă. Privea şi rîdea în tăcere, de
parcă strada noastră devenise un loc fericit şi
amuzant.
Michael o compara pe doamna Glick cu actorul
Albert Crispin, cel de al doilea soţ al mătuşii
Jenia. Ca şi ea, avusese o depresie nervoasă, din
care ieşise complet apatic. De şaisprezece ani
locuia într-o pensiune din Nahanya, unde nu făcea
altceva toată ziua decit să doarmă, să mănînce
şi să privească in gol. Mătuşa Jenia plătea şi
acum întreţinerea lui.
în urma unei certe violente, mătuşa Jenia
părăsise serviciul pe care îl avea în secţia de
pediatrie al unui spital. După mai multe încer-
cări, reuşise să-şi găsească de lucru ca medic
într-o clinică particulară din Ramat Gan, în care
erau îngrijiţi bătrîni suferinzi de maladii cronice.
Cînd a venit să stea cu noi, în timpul săr-
bătorii Sucot, tanti Jenia m-a îngrozit. Fumatul
exagerat îi îngroşase vocea. De cîte ori aprindea
o ţigară se înjura singură în poloneză. Cînd o
scutura o criză de tuse, mormăia cu gura strînsă
270
pungă : „Taci, idioato, lua-te-ar holera!" Părul îi
devenise rar şi cărunt. Faţa îi era ca aceea a
unui bătrîn cîrcotaş. De multe ori nu reuşea să
găsească cîte un cuvînt în ebraică. Aprindea o
ţigară nouă, cu un gest înfrigurat, cînd sufla să
stingă chibritul parcă scuipa, mormăia în idiş şi
se înjura într-o poloneză şuierătoare. Mă acuza
că mă îmbrac în haine care nu cadrau cu poziţia
socială a soţului meu. îl acuza pe Michael că îmi
făcea pe voie în toate, de parcă n-ar fi fost bărbat,
ci o păpuşă de cîrpă. Yair, după părerea ei, era
grosolan, insolent şi prost. Am visat-o după ce a
plecat şi figura ei se confunda cu cea a bătrînelor
stafii ale Ierusalimului, negustori şi meseriaşi
ambulanţi, mucegăiţi de bătrîneţe. Mi-era teamă
de ea. Teamă că voi muri tînără şi teamă că voi
muri bătrînă.
Doctorul Urbach îşi exprimă îngrijorarea în
privinţa coardelor mele vocale. Mi-am pierdut
de mai multe ori vocea pentru cîteva ore. Doc-
torul m-a sfătuit să-mi fac un tratament pre-
lungit care implica lucruri umilitoare fizic.
Tot mă mai deşteptam înaintea zorilor, trează
la vocile nefaste şi la coşmarurile care se repetau
în forme neobosit de variate. Uneori război. Alteori
inundaţii. O catastrofă feroviară. Mă pierdeam.
întotdeauna eram ajutată de oameni puternici
care mă salvau doar ca să mă înşele şi să-şi bată
joc de mine.
îl trezeam pe soţul meu din somn. Mă ascun-
deam sub cuvertura lui. Mă strîngeam lîngă el
cu toată puterea. Storceam din trupul lui siguranţa
după care tînjeam. Nopţile noastre deveniră mai
sălbatice ca oricînd. L-am făcut pe Michael să se
minuneze  de  trupul  meu  şi  de  al  lui.  L-am
271

condus pe căi nebătute şi pline de culoare despre
care citisem în romane. Căi întortocheate, sugerate
doar de filme. Tot ce auzisem în tinereţea mea
şoptit de eleve printre chicote de rîs. Tot ce ştiam
sau ghiceam despre visele cele mai nebune şi
mai torturate ale bărbaţilor. Tot ce mă învăţa-
seră propriile mele vise. Străfulgerări de extaz
înfrigurat. Torente de convulsii arzătoare în adîn-
curile unui lac îngheţat. Delicios de dulci prăbuşiri.
Şi totuşi îi scăpăm printre degete. Luam contact
doar cu trupul lui, cu muşchii, cu mădularele, cu
părul. în inima mea ştiam că-1 înşel tot timpul.
Cu propriul lui trup. O săritură oarbă în adîn-
curile unui hău cald. Nu mai era altă ieşire. în
curînd şi aceasta va fi blocată.
Michael nu ştia să ţină piept acestor furtuni
violente şi arzătoare ce se abăteau asupra lui în
zorii zilei. în general ceda de la primele mele
mişcări. Simţea oare Michael, dincolo de revăr-
sarea senzaţiilor sălbatice, toată înjosirea la care
îl supuneam? O dată a îndrăznit să mă întrebe
în şoaptă dacă m-am îndrăgostit de el din nou.
întreba cu o teamă atît de evidentă, încît am
ştiut amîndoi că nu mai este nimic de adăugat.
Dimineaţa, Michael nu dădea nici un semn.
Afecţiunea lui reţinută, ca de obicei. Părea nu
atît un bărbat care fusese umilit în timpul nopţii,
cît mai degrabă un tînăr tandru care face pentru
prima dată curte unei fete experimentate şi orgo-
lioase. Vom muri oare, Michael, tu şi cu mine,
fără să ne atingem măcar o singură dată? Să ne
atingem. Să ne atingem. Să ne contopim. Să
creştem unul în celălalt. Să ne întrepătrundem
iremediabil. Nu pot să mă exprim. Pînă şi cuvin-
tele sînt împotriva mea. Ce dezamăgire,
Michael! Ce capcană abjectă ! Sînt istovită. O, să
dorm, să tot dorm!
272
O dată am propus un joc: fiecare dintre noi
să povestească totul despre prima sa iubire.
Michael refuza să înţeleagă: eu am fost prima
şi ultima lui iubire.
încercam să-i explic. Trebuie să fi fost şi tu
copil. Adolescent. Ai citit romane. Erau fete la
tine în clasă. Vorbeşte. Spune-mi ceva. Niciodată
nu spui nimic. încetează să tot taci şi să ticăi
întruna de la o zi la alta ca un ceas deşteptător
şi încetează să mă înnebuneşti.
în cele din urmă, o urmă de înţelegere a apă-
rut în silă în ochii lui Michael.
A început să-mi descrie cu vorbe alese cu grijă,
fără adjective, o tabără de vară de mult uitată
la kibuţul Ein Harod. Prietena lui Liora care
acum trăieşte în kibuţul Tirat Yaar. înscenarea
unui proces în care el era acuzatorul şi Liora
acuzatorul. O insultă voalată. Un bătrîn profesor
de gimnastică Yehiam Peled care îl poreclise pe
Michael Ganz cel bleg, din cauza reflexelor lui
încete. O scrisoare. O explicaţie între patru ochi
dată conducătorului mişcării de tineret. Iarăşi
Liora. Scuze. Şi aşa mai departe.
Toată povestea a fost mizerabilă. Dacă eu aş
fi fost însărcinată să ţin o conferinţă de geologie,
tot nu m-aş fi încurcat atît de rău. Ca mai toţi
optimiştii, Michael considera prezentul drept o
substanţă moale şi informă, din care se poate
modela viitorul, muncind cu zel şi simţul res-
ponsabilităţii. Privea trecutul cu suspiciune. O
pacoste. Ceva mai degrabă inutil. Pentru Michael
trecutul era asemenea unor coji de portocală, de
care trebuie să scapi, fără să le arunci pe drum
ca să nu faci murdărie; trebuie adunate şi distruse.
Să fii liber şi neîmpovărat. Să nu-ţi asumi decît
responsabilitatea planurilor fixate pentru viitor.
273

— Răspunde-mi la o întrebare, Michael, am
spus eu fără să-mi dau osteneala de a-mi ascunde
dezgustul. Pentru ce naiba crezi tu că trăieşti?
Michael nu răspunse imediat. Examina între-
barea, între timp adună nişte firimituri de pe
masă şi făcu o grămăjoară în faţa lui. Declară în
cele din urmă:
— întrebarea ta nu are rost. Oamenii nu trăiesc
pentru ceva anume. Ei trăiesc şi cu asta, basta.
— Misa Ganz, o să mori cum ai trăit. Ca o
nonentitate. Şi cu asta, basta.
— Fiecare are punctele lui tari şi punctele lui
slabe. Vei numi poate aceasta o observaţie răsu-
flată. Pe bună dreptate. Dar răsuflat nu-i opusul
adevărului. Doi ori doi fac patru, ce poate fi mai
banal. Şi totuşi...
— Şi totuşi, Michael, răsuflat este opusul ade-
vărului şi într-una din zilele astea am să-mi iau
cîmpii ca Duba Glick şi o să fie vina ta, doctore
Ganz cel bleg.
— Linişteşte-te, Hannah, spuse Michael.
Seara ne-am împăcat. Fiecare dintre noi se
considera vinovat pentru ceartă. Am spus amîn-
doi că ne pare rău şi ne-am dus împreună să-i
vizităm pe Abba şi pe Hadassa în apartamentul
lor cel nou din Rehavia.
Trebuie să mai notez şi următoarele:
Michael şi cu mine mergem jos în curte să
scuturăm cuvertura de pat. Reuşim, nu după
mult, să ne coordonăm mişcările ca să scuturăm
în acelaşi timp. Praful se ridică.
împăturim apoi cuvertura. Michael vine spre
mine cu braţele desfăcute, de parcă s-ar fi hotărît
brusc să mă îmbrăţişeze. îmi întinde cele două
colţuri. Se dă înapoi. Apucă celelalte colţuri care
274
s-au format după prima pliere. Desface braţele.
Se apropie. Mi le întinde. Se dă înapoi. Apucă.
Vine spre mine. Mi le întinde.
— Destul, Michael, am terminat.
— Da, Hannah.
— Mulţumesc, Michael.
— Nu-i nevoie  să-mi mulţumeşti, Hannah.
Cuvertura ne aparţine amîndurora.
întunericul se lasă peste curte. E seară. Pri-
mele stele. Un urlet surd în depărtare - o femeie
care ţipă sau o melodie la radio. E frig.
275

40
Noua mea slujbă la Ministerul Comerţului şi
Industriei mi se potriveşte mult mai bine decît
cea pe care am avut-o înainte, la grădiniţa Sarei
Zeldin. Stau jos de la nouă la unu în clădirea
care fusese înainte Hotelul Palace. Biroul meu e
fostul vestiar al femeilor de serviciu. Pe masa
mea sînt aduse rapoarte asupra unor diferite
proiecte, de pe tot cuprinsul ţării. Sarcina mea
este să extrag anumite informaţii din aceste
rapoarte, să le compar cu alte informaţii din
nişte fişe care sînt într-un raft la îndemîna mea,
să   notez   rezultatul   comparaţiei,    să   copiez
observaţiile privitoare la rapoarte pe formulare
speciale care apoi sînt trimise la un alt serviciu.
îmi place ceea ce fac, în special din cauza
unor termeni nesfîrşit de fascinanţi ca „proiect de
construcţie experimentală", „conglomerat chimic",
„şantier naval", „uzine de metalurgie grea", „con-
sorţii pentru montarea construcţiilor de oţel".
Aceşti termeni poartă pentru mine mărturie
că există o anumită realitate solidă. Nu cunosc
şi nu doresc să cunosc întreprinderile acelea înde-
părtate. Sînt mulţumită cu certitudinea palpabilă
că ele există undeva departe. Există. Funcţionează.
Suportă prefaceri. Calcule. Materii prime. Renta-
bilitate. Planificare. Un şuvoi puternic de obiecte,
locuri, oameni, opinii. Ştiu: sînt foarte departe.
Dar nu de cealaltă parte a curcubeului, nu pierdute
într-o lume de vis.
276
în ianuarie 1958 ne-am instalat telefon în
apartament. Michael, fiind cadru universitar, a
avut prioritate. Legătura noastră cu Abba ne-a
fost de asemenea folositoare. Ne-a ajutat să ne
putem muta într-un apartament nou. A aranjat
să fim puşi printre primii pe lista locatarilor
unui cartier construit de stat. Vom locui într-o
suburbie modernă, care urmează să fie construită
pe o colină, dincolo de Bayit Vagan, de unde se
vede Bethleemul şi capătul străzii Emek Refaim.
Am plătit un avans, iar restul îl vom achita în
rate. Conform contractului, urmează să primim
cheile noului nostru apartament în 1961.
în seara aceea, Michael a adus o sticlă de vin
roşu. Mi-a cumpărat şi un buchet mare de crizan-
teme. Umplu pe jumătate două pahare cu vin şi
spuse:
— Să bem pentru noi, Hannah. Sînt sigur că
noul cartier va avea un efect liniştitor asupra ta.
Mekor Baruch este un loc lugubru.
— Da, Michael, am admis eu.
— Toţi anii aceştia am visat să ne mutăm
într-un cartier nou. Vom avea trei camere sepa-
rate şi un mic birou. Mă aşteptam să fii fericită
în seara aceasta, Hannah.
— Sînt fericită, Michael, am răspuns. Vom avea
un apartament cu trei camere separate. Totdeauna
am visat să ne mutăm. Mekor Baruch este un loc
lugubru.
— Dar asta-i exact ce-am spus eu, exclamă
Michael mirat.
— Este exact ce ai spus, am zîmbit eu. După
opt ani de căsătorie, oamenii ajung să gîndească
la fel.
— Timpul şi munca stăruitoare ne vor aduce
tot ce dorim. Ai să vezi, Hannah. Cu timpul ne
277

vom putea permite să călătorim în Europa, sau
chiar mai departe. Cu timpul ne vom putea cum-
păra o mică maşină. Cu timpul te vei simţi mai
bine.
— Cu timpul şi cu muncă stăruitoare totul va
fi bine, Michael. Ţi-ai dat seama că tatăl tău este
cel care vorbeşte prin tine?
— Nu, nu mi-am dat seama. Dar nu este cu
neputinţă. De fapt e normal. La urma urmei sînt
fiul tatălui meu.
— Absolut. Nu-i imposibil. E natural. Eşti fiul
lui. E oribil, Michael! E oribil!
— Ce-i aşa oribil în asta? întrebă Michael
trist. Nu-i frumos din partea ta să-ţi baţi joc de
tata. Era un suflet curat. E urît să vorbeşti astfel.
N-ar trebui să o faci.
— Nu m-ai înţeles, Michael. Nu faptul că eşti
fiul tatălui tău e oribil, ci că ai început să vor-
beşti ca el. Şi ca bunicul Zalman. Şi ca bunicul
meu. Şi ca tata. Şi ca mama. Şi după noi va fi
Yair. Noi toţi. De parcă n-am fi decît nişte rebu-
turi. Un om după altul. Se recopiază model după
model şi fiecare la rîndul lui e respins şi moto-
tolit şi aruncat la coş, ca să fie înlocuit cu o
versiune nouă, uşor îmbunătăţită. Pare totul atît
de zadarnic. Atît de plictisitor. E glumă fără rost!
Michael acordă un moment de gîndire obser-
vaţiilor mele. Luă absent un şerveţel de hîrtie,
îl împături cu atenţie închipuind o bărcuţă, o
examina atent şi o puse cu deosebită grijă pe
masă. In cele din urmă declară că am o imagine
foarte fantezistă asupra vieţii. Tatăl său îşi expri-
mase odată părerea că Hannah i se părea poetă,
deşi nu scrie versuri.
Apoi Michael îmi arătă planul noului aparta-
ment care îi fusese dat în aceeaşi dimineaţă,
278
cînd semnase contractul. Mi-1 explică în felul său
limpede şi precis. L-am rugat să-mi lămurească
un amănunt. Michael repetă explicaţia. Pentru o
clipă m-a cuprins senzaţia ciudată că nu se întîm-
plă totul pentru prima dată. Cunoscusem momen-
tul şi locul acesta cu mult timp în urmă. Toate
cuvintele fuseseră rostite într-un trecut înde-
părtat. Nici chiar barca de hîrtie nu era nouă. Nici
chiar fumul pipei care se înălţa spre bec. Bîzîitul
frigiderului. Michael. Eu însămi. Totul. Erau toate
departe şi totuşi limpezi asemenea cristalului.
In primăvara anului 1958 ne-am angajat o
menajeră. De acum înainte altcineva îmi va purta
grija bucătăriei. N-am mai fost nevoită, cînd mă
întorc obosită de la serviciu, să deschid într-o
grabă nebună conserve, să rad legume, să contez
pe bunăvoinţa lui Michael şi Yair că nu vor bom-
băni din cauza monotoniei meniului.
în fiecare dimineaţă îi dau Fortunei o listă cu
instrucţiunile mele. Le taie cu o linie, pe măsură
ce le termină. Sînt mulţumită de ea: e harnică,
cinstită şi mărginită.
Totuşi, o dată sau de două ori, am observat pe
faţa lui Michael o expresie nouă pe care nu o
mai văzusem în toţi anii de cînd eram căsătoriţi.
Privind trupul fetei, faţa lui exprima un fel de
încordare jenată. Gura îi atîrna uşor deschisă,
îşi înclina capul, iar cuţitul şi furculiţa îi înţe-
peneau pentru o clipă în mînă. Avea un aer total
idiot, de o prostie desăvîrşită, ca un copil care
crede că a fost prins copiind. în consecinţă nu
i-am mai permis Fortunei să mănînce la masă cu
noi. îi dădeam ceva de călcat, o puneam să şteargă
praful sau să strîngă nişte rufe. Lua masa singură,
după ce terminam noi.
279

Michael remarcă:
— îmi pare rău, Hannah, că te porţi cu Fortuna
în felul în care doamnele obişnuiau să-şi trateze
slujnicele. Fortuna nu este o servitoare. Nu ne
aparţine nouă. E o femeie care munceşte. întoc-
mai ca şi tine.
L-am luat în bătaie de joc.
— Am înţeles, domnule! Molodieţ,  tovarăşe
Ganz.
Michael spuse:
— Acum chiar că nu eşti rezonabilă.
I-am spus:
— Fortuna nu-i servitoare şi nu ne aparţine.
Este o femeie care munceşte. Dar nu-i frumos
din partea ta  să  stai  aici  în faţa  mea  şi a
copilului şi să te desfeţi privindu-i trupul cu
ochi holbaţi de viţel. Nu-i frumos şi e complet
idiot.
Michael rămase năucit. Păli. începu să spună
ceva. Se răzgîndi şi tăcu. Deschise o sticlă cu apă
minerală şi turnă atent în trei pahare.
într-o zi, cînd mă întorceam de la clinica unde
mi se făcea un tratament al gîtului şi al coardelor
vocale, Michael îmi ieşi înainte. Ne-am întîlnit
în faţa prăvăliei care fusese a lui Elijah Mossiah,
unde vindeau acum doi fraţi tot timpul supăraţi.
Pe chipul lui se citea că are veşti proaste. I se
întîmplase o mică nenorocire, spuse el.
— O nenorocire, Michael?
— O mică nenorocire.
Tocmai văzuse în ultimul număr al revistei
oficiale publicate de Societatea Geologică Regală
din Marea Britanie un articol semnat de un bine
cunoscut profesor de la Cambridge care expunea
280
o teorie nouă şi surprinzătoare despre eroziune.
Anumite supoziţii care erau fundamentale pentru
teza lui Michael fuseseră combătute în mod stră-
lucit.
— Dar e minunat, am spus eu. Ţi se oferă o
mare ocazie. Mergi înainte, Michael Gonen. Dă-i
o lecţie englezului. Fă-1 praf! Nu te lăsa.
— Nu pot, ripostă Michael ruşinat. Nici nu
poate fi vorba. Are dreptate. Sînt convins.
Asemenea celor mai mulţi studenţi la Litere,
mi-am imaginat întotdeauna că orice fapt este
susceptibil de interpretări diferite şi că un
interpret hotărît şi inteligent le poate oricînd
adapta şi modela după voia sa. Cu condiţia să fie
destul de energic şi agresiv. Am spus:
— Deci te dai bătut fără luptă, Michael. Mi-ar
fi plăcut să văd că te lupţi şi cîştigi. Aş fi fost
foarte mîndră de tine.
Michael zîmbi. Nu răspunse nimic. Dacă aş fi
fost Yair, şi-ar fi bătut capul să-mi dea un răs-
puns. M-am simţit jignită şi l-am luat în rîs.
— Bietul Michael! Acum va trebui să rupi
totul şi să o iei de la capăt.
— Asta-i de fapt puţin exagerat. Situaţia nu-i
chiar atît de disperată precum o prezinţi tu. Am
stat de vorbă cu profesorul meu azi-dimineaţă.
Va trebui să rescriu capitolele de la început şi să
schimb trei paragrafe din mijlocul lucrării. Partea
finală tot nu este terminată şi, cînd o voi scrie,
voi putea ţine seama de noua teorie. Capitolele
descriptive nu sînt afectate şi vor rămîne cum
sînt. Am nevoie de un an în plus, poate chiar
mai puţin. Profesorul a consimţit imediat să-mi
acorde o amînare.
281

Mă gîndeam în sinen mea: Cînd Strogoff a
fost capturat de tătarii cei cruzi, ei plănuiau să-i
străpungă ochii cu fiare înroşite. Strogoff era om
aspru, dar totdeauna plin de iubire. Din cauza
iubirii ochii i se umplură de lacrimi. Aceste lacrimi
de iubire l-au salvat, pentru că au răcit fiarele
înroşite. Puterea voinţei şi şiretenia l-au făcut în
stare să simuleze orbirea, pînă cînd a adus la
îndeplinire misiunea ce-i fusese încredinţată de
Ţar la St. Petersburg. Atît misiunea, cît şi înfăp-
tuitorul ei au fost salvaţi de iubire şi forţă.
Şi poate, din depărtare, el putea auzi ecoul
slab al unei melodii continue. Sunetele vagi puteau
fi sesizate numai cu un efort de concentrare. 0
fanfară îndepărtată cînta necontenit dincolo de
păduri, dincolo de munţi, dincolo de cîmpii. Tineri
cîntînd în marş. Poliţişti voinici, pe cai puternici,
bine dresaţi. Fanfara militară în uniforme albe,
cu trese aurii. O prinţesă. O ceremonie. Foarte
departe.
In mai m-am dus la şcoala din Beith Hakerem
să mă întîlnesc cu învăţătoarea lui Yair.  Era
tînără, blondă, cu ochi albaştri, drăgălaşă ca o
prinţesă dintr-o carte de poveşti cu poze. Era
studentă. Ierusalimul părea dintr-o dată plin de
fete frumoase. Cunoscusem şi eu, pe vremea stu-
denţiei mele, cu zece ani în urmă, cîteva fete
drăguţe. Eram şi eu una dintre ele. Dar gene-
raţia nouă avea ceva deosebit, ceva aerian, o
frumuseţe luminoasă şi firească. Nu-mi erau pe
plac. Nu-mi plăcea nici felul lor copilăros de a se
îmbrăca.
De la învăţătoarea lui Yair am aflat că tînărul
Gonen era înzestrat cu o minte ascuţită şi siste-
matică şi cu o marc putere de a memora şi a se
282
' concentra. Dar era lipsit de sensibilitate. De pildă,
au vorbit în clasă despre exodul din Egipt şi cele
zece plăgi. Ceilalţi copii au fost impresionaţi de
suferinţele evreilor. Gonen, însă, a pus în dis-
cuţie relatarea Bibliei în legătură cu despărţirea
Mării Moşii. A dat o explicaţie raţională bazată
pe flux şi reflux. De parcă nu-1 interesa nici un
alt aspect.
Tînăra învăţătoare răspîndea în jurul ei o
veselie proaspătă şi uşoară. Zîmbea descriindu-1
pe micul Zalman. Şi cînd zîmbea, faţa i se lumina
toată, de parcă n-ar fi existat nici o părticică din
ea care să nu împărtăşească surîsul. A început
brusc să-mi fie silă de rochia cafenie pe care o
purtam.
Mai tîrziu, pe stradă, două fete au trecut pe
lîngă mine. Erau studente. Rîdeau voioase şi
erau amîndouă de o frumuseţe ameţitoare, irezis-
tibilă. Purtau fuste despicate adînc într-o parte
şi genţi de pai. Am găsit vulgar rîsul lor sonor.
De parcă tot Ierusalimul le aparţinea. Trecînd
pe lîngă mine una spuse:
— Sînt sălbatici. Mă scot din minţi.
Prietena ei rîse :
— Trăim într-o ţară liberă. N-au decît să facă
ce le place. Din partea mea, pot să se ducă să se
înece.
Ierusalimul se întinde şi se dezvoltă. Şosele,
canalizare, construcţii publice. Există chiar cîteva
locuri care îţi dau impresia unui oraş obişnuit:
alei drepte, pavate, cu bănci din loc în loc. Dar
nu-i decît o impresie fugară. Dacă întorci capul,
poţi vedea în mijlocul acestor construcţii rigide
un cîmp stîncos. Măslini. întinderi pustii. Văi
năpădite de vegetaţie. Cărări întretăiate, roase
283

de paşii miriadelor de picioare. In jurul biroului
nou-construit al primului-ministru, pasc turme.
Pasc oi paşnice. Un păstor bătrîn stă nemişcat
pe o stîncă în faţa lor. Şi jur-împrejur munţii.
Ruinele. Vîntul printre ramurile pinilor. Locuitorii.
în strada Herzl am văzut un muncitor gol
pînă la brîu,  săpînd un şanţ de-a curmezişul
drumului, cu un pichamăr. Era leoarcă de sudoare.
Pielea îi lucea ca arama. Umerii îi tremurau tot
timpul, o dată cu trepidaţiile maşinii, ca şi cum
nu-şi mai putea stăpîni fluxul de energie şi curînd
va începe să bubuie şi să sară.
Un anunţ mortuar lipit de zidul azilului de
bătrîni de la capătul bulevardului Iaffa mă
înştiinţa de moartea doamnei Tarnopoler care
îmi fusese gazdă înainte de a mă căsători. Doamna
Tarnopoler mă învăţase să-mi fac ceai de mentă
drept balsam pentru un suflet tulburat. Mi-a
părut rău să aud că a murit. îmi părea rău
pentru mine. Şi pentru sufletele zbuciumate.
I-am spus lui Yair la culcare o istorioară pe
care o învăţasem pe de rost în îndepărtata mea
copilărie. Povestea fermecătoare a micului David
care era ordonat şi tot timpul curat. îmi plăcea
povestirea aceasta. Doream să-1 fac şi pe fiul
meu s-o iubească.
Vara ne-am dus cu toţii la Tel Aviv să petre-
cem vacanţa la mare. Am stat din nou în apar-
tamentul mătuşii Leah, dintr-o casă veche, pe
bulevardul Rothschild. Cinci zile. în fiecare dimi-
neaţă ne-am dus pe plajă la sud de Tel Aviv, la
Bat Yam. După-masa ne înghesuiam printre
ceilalţi la grădina zoologică, în parcul de dis-
tracţii, la cinematograf. într-o seară tanti Leah
ne-a tîrît la operă. Era plin de doamne poloneze
284
în vîrstâ, încărcate de bijuterii. Pluteau cu o
încetineală regaiâ, ca nişte nave masive de război.
Michael şi cu mine ne-am evaporat într-o
pauză. Am coborî! la mare. Am mers spre nord,
pe nisip, pînă am ajuns la zidul portului. Am
fost brusc inundată de dorinţă pînă în vîrful
degetelor de la picioare. Ca de o durere. Ca de
un frison. Michaol m-a refuzat, încercînd să-mi
explice de ce. Nu i-am dat ascultare. Cu o forţă
care mă uluia, i-am rupt cămaşa de pe el. L-am
aruncat jos pe nisip. O muşcătură. Un suspin. îl
apăsam la pămînt cu toate părţile trupului meu
de parcă aş fi fost mai grea decît el. Aşa avea
obiceiul să se lupte fetiţa cu haină albastră, cu
ani în urmă, în pauza dintre lecţii, cu băieţi care
erau mult mai voinici decît ea. Rece şi aprinsă.
Plîngînd şi zeflemisindu-i.
Marea participa. Şi nisipul. O plăcere aspră
mă pătrundea, biciuia, ardea. Michael era speriat.
— Nu te mai recunosc, murmura el.
îi păream străină şi nu-i plăceam astfel. Mă
bucuram că-i par străină. Nu doream să-i plac.
Cînd ne-am întors acasă la tanti Leah, la
miezul nopţii, Michael, roşu la faţă, s-a văzut
obligat să-i explice mătuşii sale speriate de faţa
lui zgîriată şi cămaşa ruptă.
— Ne-am dus să ne plimbăm şi nişte derbedei
au încercat să ne atace... a fost destul de neplăcut.
Tanti Leah spuse:
— Trebuie să-ţi aminteşti totdeauna de poziţia
ta socială, Misa. Un om ca tine nu trebuie să fie
amestecat în nici un scandal.
Am izbucnit în rîs. Am rîs aşa, în tăcere, pînă
în zori.
A doua zi l-am dus pe Yair la circ, în Ramat
Gan. La sfîrşitul săptămînii am plecat acasă.
285

Michael află că prietena sa Liora din kibuţul
Tirat Yaar şi-a părăsit soţul. Luînd copiii s-a dus
să trăiască, tînără divorţată, intr-un kibuţ din
Neghev, kibuţul format după războiul de inde-
pendenţă de colegii ei şi ai lui Michael. Vestea
aceasta 1-a impresionat puternic pe Michael. 0
teamă prost mascată îi apăru pe faţă. Era supus
şi tăcut. Mai mult chiar ca de obicei.  La un
moment dat, sîmbătă după-masă, pe cînd schimba
apa dintr-o vază, a manifestat o anumită ezitare,
O mişcare prea înceată urmată de una pripită.
Am sărit şi am prins vaza din zbor. A doua zi
m-am dus în oraş şi i-am cumpărat cel mai scump
stilou pe care l-am putut găsi.
286
41
în primăvara anului 1959, trei săptămîni înainte
de Paşti, teza lui Michael a fost gata.
Era un studiu temeinic al efectelor eroziunii
în deşertul Paran. Lucrarea a fost concepută în
concordanţă cu ultimele teorii despre eroziune ale
oamenilor de ştiinţă din toată lumea. Structura
morfotectonică a regiunii era analizată în amă-
nunt. Structurile de falii în trepte, elementele
exogene şi endogene, efectele climei şi ale facto-
rilor tectonici erau toate studiate. Capitolele finale
sugerau chiar cîteva aplicaţii practice ale rezulta-
telor. Lucrarea era bine documentată. Michael
dovedea că stăpîneşte un subiect complex. Con-
sacrase patru ani cercetărilor făcute. Teza era
scrisă cu mult simţ de răspundere. Nu fusese
cruţat de amînări şi obstacole, dificultăţi inerente,
cît şi probleme personale.
După Paşti, Michael va da manuscrisul unei
dactilografe, să-1 bată frumos la maşină. Apoi îşi
va supune lucrarea judecăţii geologilor de frunte.
Va trebui să-şi apere concluziile în cursul unei
expuneri urmate de discuţii libere, în cadrul ştiinţi-
fic obişnuit. Intenţiona să-i dedice lucrarea memo-
riei iubite a răposatului Yezekel Gonen, un om
serios, drept şi modest, în amintirea speranţelor,
a iubirii şi a devotamentului său.
Tot în această perioadă mi-am luat rămas-bun
de la prietena mea cea mai bună Hadassa şi de
287

la soţul ei. Abba era trimis în Elveţia ca ataşat
comercial, pentru doi ani. Ne mărturisi că, în
adîncul inimii sale, aşteaptă cu nerăbdare ziua
în care i se va oferi o poziţie oficială importantă
care să-i permită să locuiască permanent în
Ierusalim şi nu să tot alerge prin capitale străine
ca un comis-voiajor. Nu abandonase totuşi intenţia
de a părăsi ministerul şi de a-şi croi drumul său
propriu în lumea marii finanţe.
Hadassa spuse:
— Şi voi veţi fi fericiţi într-o bună zi, Hannah.
Sînt sigură. într-o bună zi vă veţi atinge ţelul.
Michael e băiat muncitor şi tu ai fost întotdeauna
fată deşteaptă.
Plecarea Hadassei şi cuvintele ei de bun-ră-
mas m-au emoţionat. Am plîns cînd am auzit-o
spunînd că, într-o bună zi, ne vom atinge şi noi
ţelul. Este oare posibil ca toţi în afară de mine
să se fî împăcat cu timpul, menirea, perseve-
renţa, efortul, ambiţia, realizările? Nu folosesc
cuvintele singurătate, disperare. Mă simt depri-
mată. Umilită. Am fost înşelată. Bietul meu tată
m-a prevenit cînd  aveam  treisprezece  ani cu
privire la ticăloşii care ademenesc femeile cu
vorbe dulci şi apoi le lasă pradă destinului. îşi
formulase afirmaţia, de parcă însăşi existenţa a
două sexe diferite era cauza unei dezordini care
sporeşte suferinţa în lume şi oamenii ar trebui
să facă tot ce le stă în putinţă ca să atenueze
rezultatele acestei dezordini. Nu fusesem sedusă
de un bărbat desfrînat şi grosolan. Nici nu mă
opun existenţei a două sexe diferite. Dar am fost
înşelată şi este umilitor. Mergi cu bine, Hadassa.
Să-i scrii des Hannei la Ierusalim, într-un Israel
îndepărtat.   Lipeşte   pe   plic   timbre   frumoase
288
pentru soţul şi fiul meu. Scrie şi povesteşte-mi
despre munţi, despre zăpadă, despre hanuri.
Despre cabane părăsite, risipite prin văi. Cabane
vechi ale căror uşi sînt bătute de vînd pînă cînd
balamalele încep să scîrţîie. Nu-mi pasă,
Hadassa. Nu există mare în Elveţia. Dragonul şi
Tigroaica sînt într-un şantier naval al unui port
din insulele St. Pierre şi Miquelon. Echipajele
lor mişună prin văi în căutare de fete noi. Nu
sînt geloasă. Nu mă priveşte. Sînt liniştită. E
mijlocul lui martie. în Ierusalim tot mai burează.
Vecinul nostru, domnul Glick s-a stins din
viaţă cu zece zile înainte de Paşti. A murit de o
hemoragie internă. Michael şi cu mine am luat
parte la funeralii. Negustorii habotnici din strada
David Yelin discutau într-un idiş furibund despre
deschiderea unei măcelării necuşer în Ierusalim.
Cantorul care fusese angajat, slab, în mantaua
lui neagră, citea lîngă groapa deschisă şi cerul
răspundea printr-o ploaie torenţială. Doamna
Duba Glick găsea amuzant amestecul de rugă-
ciune şi ploaie. Izbucni într-un rîs răguşit. Domnul
Glick şi soţia lui Duba nu aveau familie. Michael
nu le datora nimic. Dar avea datoria să rămînă
credincios principiilor şi caracterului defunctului
său tată Yezekel.  Din acest motiv îşi  asumă
sarcina de a organiza înmormîntarea. Şi datorită
intervenţiei mătuşii Jenia, reuşi să o interneze
pe doamna Glick într-un azil de boli cronice pentru
bătrîni. Era aceeaşi instituţie în care lucra acum
mătuşa Jenia.
Ne-am dus să petrecem sărbătorile în Galilea.
Am fost invitaţi să petrecem Pastele în kibu-
ţul Nof Harim, cu mama şi cu familia fratelui
289

meu. Departe de Ierusalim. Departe de străzile
lăturalnice. Departe de babele bigote, ieşite la
soare pe scaune mici şi care scrutau orizontul cu
ochii, de parcă ar fi privit o vastă cîmpie şi nu
un oraş înghesuit.
Era primăvară. Flori sălbatice creşteau pe
marginea şoselei. Stoluri de păsări migratoare
se scurgeau prin spaţiul albastru. Chiparoşi rigizi
şi eucalipţi frunzoşi umbreau paşnic drumul. Se
vedeau sate cu casele văruite. Nu se mai zăreau
clădiri din piatră mohorîtă şi balcoane în ruină,
cu balustrade de fier ruginit. Era o lume albă.
Verde. Roşie. Drumurile erau înţesate de oameni
care călătoreau în toate direcţiile. Pasagerii din
autobuzul nostru cîntau întruna. Era un grup de
tineri dintr-o mişcare de tineret. Rîdeau şi cîntau
cîntece traduse din ruseşte, despre dragoste şi
cîmpii deschise. Şoferul ţinea volanul cu o mînă.
Cu cealaltă apucase perforatorul de bilete şi bătea
măsura pe tabloul de bord. Ritmul era vesel. Din
cînd în cînd, îşi răsucea mustaţa şi deschidea
difuzorul. Spunea călătorilor istorioare comice.
Era înzestrat cu o voce însufleţită şi guturală.
Tot drumul am fost scăldaţi în lumina caldă a
soarelui. Razele făceau să lucească fiecare bucăţică
de metal şi să scînteieze orice ciob de sticlă.
Nuanţa de verde şi albastrul cerului se conto-
peau la marginea vastei cîmpii. La fiecare staţie,
unii coborau şi alţii se urcau, purtînd geaman-
tane, rucsacuri, puşti de vînătoare, buchete de
ciclame, anemone, margarete, orhidee. Cînd am
ajuns la Ramla, Michael ne-a cumpărat fiecăruia
îngheţată de lămîie. La răspîntia Beit Lod am
cumpărat limonada şi alune. De ambele părţi ale
drumului, cîmpurile erau străbătute în lung şi
în lat de conducte de irigaţie. Lumina caldă a
290
soarelui le incendia, transformîndu-le în panglici
de lumină orbitoare.
Munţii se zăreau la mari depărtări, albaştri,
învăluiţi într-o ceaţă tremurătoare. Aerul era cald
şi umed. Michael şi fiul său au vorbit tot drumul
despre bătăliile din războiul pentru indepen-
denţă şi despre planul de irigaţii al guvernului.
Am arborat cel mai atrăgător surîs al meu. Eram
pe deplin convinsă că guvernul va realiza toate
marile lucrări de irigare pe care le proiectase.
Curăţăm portocală după portocală pentru fiul şi
soţul meu, separînd feliile, înlăturînd pieliţele
albe, ştergînd gura lui Yair cu o batistă.
In satele din Wadi Ara, locuitorii stăteau la
marginea drumului şi ne făceau cu mîna. Mi-am
scos eşarfa de mătase verde şi am fluturat-o spre
ei, pînă cînd oamenii nu s-au mai văzut şi nici
atunci nu m-am oprit.
în Afula se sărbătorea o dată importantă.
Oraşul era decorat cu steaguri albastre şi albe.
Becuri colorate erau agăţate de-a latul străzilor.
O poartă de fier, împodobită, fusese ridicată la
intrarea dinspre vest a oraşului şi o banderolă,
urînd bun venit, flutura în vînt. Şi părul meu
flutura.
Michael cumpără ediţia de Paşti a ziarului.
Conţinea cîteva veşti politice favorabile. Michael
ni le explică. Mi-am petrecut braţul în jurul ume-
rilor lui şi am suflat în părul lui tuns scurt. Intre
Afula şi Tiberias, Yair a aţipit pe genunchii noştri.
Priveam capul pătrat al fiului meu, linia fermă
a maxilarului şi fruntea înaltă şi palidă. Am ştiut
pentru o clipă, prin valurile de lumină albastră,
că fiul meu va deveni, cu timpul, un bărbat fru-
mos şi puternic. Uniforma de ofiţer îi va sta bine
ajustată pe trup. Un puf auriu îi va acoperi
291

antebraţele. Mă voi sprijini de braţul lui pe
stradă şi nu va fi mamă mai mîndră ca mine în
tot Ierusalimul. De ce Ierusalim? Vom locui în
Ashkelon. In Netanya. La mare, privind peste
valurile înspumate. Vom locui într-o căsuţă albă,
cu acoperiş de ţiglă roşie şi patru ferestre iden-
tice. Michael va fi mecanic. în faţa casei vom
avea un strat de flori. în fiecare dimineaţă ne
vom duce şi vom culege scoici de pe plajă. Briza
sărată va sufla toată ziua prin ferestre. Vom fi
bronzaţi şi săraţi tot timpul. Razele calde ale
soarelui ne vor mîngîia zi de zi. Şi radioul nu va
înceta să cînte în toate încăperile casei.
La Tiberias şoferul anunţă o oprire de jumă-
tate de oră. Yair se trezi. Am mîncat falafel şi
am coborît lîngă lac. Toţi trei ne-am scos pantofii
şi ne-am înmuiat picioarele în apă. Era caldă.
Lacul strălucea şi scînteia. Vedeam peşti înotînd
tăcuţi în adîncul apei. Nişte pescari trîndăveau
sprijiniţi de balustrada debarcaderului. Erau băr-
baţi solizi, cu braţe puternice, păroase. Am fîlfîit
spre ei fularul meu de mătase verde şi nu zadar-
nic. Unul dintre ei m-a remarcat şi mi-a strigat
„păpuşico".
In continuare, călătoria noastră ne-a purtat
printre văi înverzite, flancate de munţi abrupţi.
La dreapta drumului iazurile cu peşti străluceau
ca nişte pătrate albastre-cenuşii de lumină. Ima-
ginea reflectată a munţilor înalţi tremura în apă.
Un tremur blînd şi potolit, cum tremură tru-
purile în încleştarea dragostei. Stînci negre de
bazalt erau risipite împrejur. Aşezări străvechi
radiau o linişte cenuşie: Migdal, Rosh Pina,
Yisud Hamaalah, Mahanayim. întreaga ţară se
rotea şi se desfăşura ameţită, debordînd parcă o
nebunie interioară rodnică.
înainte de Kiryat Shmoneh un controlor de
bilete mai bătrîn, arătînd ca un pionier de prin
anii '30, se urcă în autobuz. Era, se pare, vechi
prieten cu şoferul. Vorbeau voioşi despre o vînă-
toare de cerbi în munţii Naphtali, plănuită pentru
sărbătorile Paştelui. Toţi şoferii din vechea gardă
vor fi invitaţi să ia parte. Toţi cei din vechea
gardă care se mai ţineau bine. Chita, Abu Masri,
Moskovici, Zambezi. Soţiile nu erau admise. Trei
zile şi trei nopţi. Cu participarea unui celebru
cunoscător de urme, din regimentul de para-
şutişti. O vînătoare cum n-a mai pomenit lumea.
Din Manarah, trecînd prin Bar'am, pînă în Hanita
şi Rosh Hanikra. Trei zile grozave. Fără neveste
şi fără copii plîngăcioşi. Numai vechea gardă.
Puştile erau pregătite, la fel şi corturile de tip
american. Şi cine nu va fi printre ei! Toţi lupii
şi leii care mai aveau încă putere în vine. Ca în
vremurile măreţe de altădată. „Toţi vor fi pre-
zenţi, dar chiar toţi. Pînă la ultimul om. Vom
alerga şi vom sări peste munţii ăia bătrîni, de-o
să scapere scîntei."
De la Kiryat Shmoneh autobuzul începu să
urce în munţii Naphtali. Drumul era îngust şi
desfundat. Viraje strînse tăiate în stînca muntelui.
Eram cuprinşi într-un viraj ameţitor. Autobuzul
răsuna de ţipete de bucurie şi frică. Şoferul spo-
rea emoţia întorcînd volanul în plină viteză, la
un pas de marginea prăpastiei. Apoi se prefăcea
că ne aruncă de peretele muntelui. Am ţipat şi
eu de bucurie şi frică.
Am ajuns la Nof Harim o dată cu lumina
amurgului. Lumea, în haine curate, ieşea de la
duşuri, cu părul umed, proaspăt pieptănat. Pe
braţe purta fiecare cîte un şervet. Copii cu părul
blond se rostogoleau pe pajişte. Mirosea a iarbă
292
293

proaspăt cosită. Stropitoare automate răspîndeau
jeturi de picături. Lumina amurgului licărea în
stropi, făcîndu-i să apară ca o revărsare de perle
de culoarea curcubeului.
Kibuţul Nof Harim este adesea poreclit „cuibul
de vultur". Casele sînt agăţate de vîrful abrupt,
de parcă ar pluti în aer. La poalele muntelui se
vede întinzîndu-se valea împărţită în cîmpuri
pătrate. Privind în jos m-a fermecat peisajul.
Printre păduri şi heleşteie puteam să văd sate
îndepărtate. întinderi neîntrerupte de livezi. Dru-
muri înguste mărginite de chiparoşi. Turnuri
albe de apă. In depărtare munţii erau de un
albastru intens.
Membrii kibuţului, din generaţia fratelui meu,
aveau în majoritate cam treizeci şi cinci de ani.
Formau un grup exuberant, ascunzînd semnele
unui serios simţ al răspunderii sub o faţadă veselă.
Dădeau impresia de soliditate şi reţinere. Păreau
că se amuză şi că glumesc tot timpul în urma
unei hotărîri de neclintit pe care o luaseră. îmi
plăceau. îmi plăcea înălţimea unde locuiau.
Apoi casa mică a lui Emanuel, de unde se
vedea gardul kibuţului care era totodată şi graniţa
spre Liban. Un duş rece. Suc de portocale şi
prăjituri făcute de mama. O rochie de vară. Puţină
odihnă. Atenţia surîzătoare pe care ne-o arăta
cumnata mea Rina. Emanuel imitînd urşii spre
a-1 distra pe fiul meu Yair. Era aceeaşi imitaţie
stmgace pe care Emanuel o executa pe cînd eram
copii, făcîndu-ne să rîdem pînă la lacrimi. Nici
acum nu ne mai opream din rîs.
Nepoţelul meu Yosi se oferi să-1 distreze pe
Yair. Plecară mînă în mînă să vadă vacile şi oile.
Era ora la care umbrele sînt lungi şi lumina
scăzută. Ne-am întins pe pajişte. Cînd se lăsă
întunericul Emanuel scoase un bec prins într-un
fir şi îl atîrnă de o ramură într-un copac. între
fratele şi soţul meu exista o uşoară diferenţă de
opinii care se rezolvă curînd şi căzură aproape
complet de acord.
Apoi fericirea înlăcrimata a mamei mele Malka.
Sărutările ei. îmbrăţişările oi Ebraica stîlcită în
care îl felicita pe Michael, pentru că îşi terminase
teza de doctorat.
Mama suferise în ultima vreme de o gravă
tulburare circulatorie. Avea aerul că se apropie
de sfîrşit. Ce puţin loc ocupa mama în gîndurile
mele. Era soţia tatei, nimic mai mult. în rarele
ocazii în care a ridicat vocea împotriva tatei, am
urît-o. în afară de aceasta, nu-i făcusem alt loc
în inima mea. Eram conştientă că va trebui odată
să-i vorbesc despre mine. Despre persoana ei.
Despre tinereţea tatei. Şi mai ştiam că nu voi
aborda subiectul de data aceasta. Şi mai ştiam
că s-ar putea să nu mai am alt prilej, deoarece
mama avea aerul că se apropie de sfîrşit. Gîndu-
rile mele însă nu-mi tulburau fericirea. Fericirea
se ridica în mine, de parcă ar fi avut propria ei
viaţă, independentă.
N-am uitat. Petrecerea din ajunul Paştelui.
Lumina lampioanelor. Vinul. Corul kibuţului.
Ceremonia snopului de grîu scuturat în faţa celor
prezenţi. Mielul pascal, fript la focul de tabără,
spre dimineaţă. Dansul. Nu mi-a scăpat nici un
dans. Am cîntat. Am învîrtit în jurul meu dan-
satori zdraveni. Ba chiar l-am tîrît pe Michael,
alarmat, în mijlocul cercului. Ierusalimul era
departe şi nu mă putea hăitui şi aici. Poate fusese
cucerit între timp de duşmani care îl înconjura-
seră din trei părţi. Poate că in sfîrşit se prefăcuse
294
295

în pulbere. Aşa cum merita. Nu-mi era drag
Ierusalimul cînd mă aflam departe de el. îmi
voia răul. 1-1 voiam şi eu. Am petrecut o noapte
tumultuoasă, însufleţită, la kibuţul Nof Harim.
Sala de mese era plină de miresme, de fum, de
transpiraţie şi de tutun. Muzicuţa n-a încetat
deloc să cînte. Eram în culmea veseliei. în al
nouălea cer. Eram de-a lor.
Dar în zori am ieşit şi am stat singură în
balconul căsuţei lui Emanuel. Am văzut ghemuri
de sîrmă ghimpată. Tufişuri întunecate. Cerul se
lumina. Priveam spre nord. Puteam distinge silue-
tele munţilor: frontiera libaneză. Lumini oste-
nite luceau galbene în străvechile sate zidite în
piatră. Văi inaccesibile. în depărtare, vîrfuri
înzăpezite. Pe crestele munţilor construcţii însin-
gurate, mănăstiri sau fortăreţe. O întindere
stîncoasă, crestată de văi abrupte. Sufla un vînt
rece. Tremuram. Doream să plec. Un dor ire-
zistibil.
Pe la ora cinci a izbucnit soarele. A răsărit
înfăşurat într-o negură groasă. Tufişuri joase se
întindeau înceţoşate pe suprafaţa pămîntului. Pe
panta din faţa mea se vedea un tînăr păstor
arab înconjurat de capre cenuşii care rumegau
furios. Puteam să aud clinchetul clopoţeilor cli-
pocind în depărtare ca şi cum un alt Ierusalim
se înălţa dintr-un vis melancolic. Era o viziune
tristă şi înfricoşătoare. Ierusalimul mă hăituia.
De pe un drum care nu se vedea, luminau farurile
unui automobil. Arbori mari, bătrîni, solitari,
creşteau viguroşi. Fîşii rătăcite de ceaţă hoină-
reau prin văile deşarte. Spectacolul era îngheţat
şi tulbure. O ţară străină, spălată de o lumină
rece.
42
Am scris pe undeva, prin paginile acestea că
„există o alchimie în lucruri care este şi melodia
interioară a vieţii mele". Sînt tentată să suprim
această expresie pentru că este prea pompoasă.
„Alchimie", „melodie interioară". Ceva s-a întîm-
plat în sfîrşit în mai 1959, dar într-un fel destul
de ieftin. O parodie jalnică şi ridicolă.
La începutul lui mai am rămas însărcinată. A
trebuit să mă supun unei consultaţii medicale,
din cauza uşoarei complicaţii de care am suferit
în timpul primei mele sarcini. M-a examinat doc-
torul Lombrozo, deoarece medicul familiei noastre,
doctorul Urbach, murise de un atac de inimă la
începutul iernii trecute. Noul medic nu a desco-
perit nici un motiv de îngrijorare. Totuşi, a spus
el, o femeie de treizeci de ani nu este tot una cu
o fată de douăzeci. Trebuie să evit eforturile
excesive, mîncarea prea condimentată şi contac-
tul fizic cu soţul meu, de acum şi pînă la sfîrşitul
sarcinii. Vinele de la picioare începură din nou
să mi se umfle. în jurul ochilor îmi apărură din
nou cearcăne negre. Şi ameţeala. Oboseala per-
manentă. De mai multe ori în cursul lunii mai
am uitat unde pusesem diverse obiecte sau articole
de îmbrăcăminte. Am interpretat aceasta drept
un semn. Pînă atunci nu uitasem niciodată nimic.
între timp, Yardena s-a oferit să bată la maşină
teza de doctorat a lui Michael. El, în schimb, i-a
296
297

propus s-o pregătească pentru examenul de
absolvire pe care ii tot amînase pînă la ultimul
termen îngăduit. Prin urmare, in fiecare seară,
Michael, curat şi îngrijit, se ducea in camera
Yardenei de la capătul campusului universitar.
Recunosc: toată situaţia era mai curînd ridi-
colă şi, în adîncul fiinţei mele, mă aşteptam demult
la aşa ceva. Nu m-a tulburat. în timpul cinei,
Michael mi se părea nervos şi distrat. îşi tot aranja
cravata, cravata lui sobră, fixată cu o clamă de
argint. Surîsul îi era evaziv şi vinovat. Pipa refuza
să i se aprindă. Tot timpul mă copleşea cu atenţii,
oferindu-se mereu să mă ajute: să care, să scu-
ture, să măture, să servească. Nu mai simţeam
nevoia să mă torturez căutînd semne.
Ca să fiu sinceră, nu cred că Michael a depăşit
limita speculaţiilor şi a unor gînduri timide. Nu
văd din ce motiv Yardena i s-ar fi dat lui. Pe de
altă parte, nu văd nici un motiv pentru care l-ar
fi refuzat. Dar cuvîntul „motiv" nu are nici un
înţeles pentru mine. Nu ştiu şi nici nu doresc să
ştiu. Sînt mai dispusă să mă amuz asemenea
pisoiului nostru Fulguleţ care odată s-a muncit,
făcînd salturi patetice, să prindă fluturele acela
care zbura aproape de tavan. Cu zece ani în
urmă, am văzut împreună cu Michael un film cu
Greta Garbo la cinematograful Edison. Eroina
filmului şi-a sacrificat trupul şi sufletul unui om
de nimic. îmi amintesc că suferinţa ei şi nimic-
nicia lui mi s-au părut doi termeni într-o ecuaţie
matematică simplă şi-mi mai amintesc că nu
mi-am dat osteneala să rezolv ecuaţia. Am privit
ecranul cu capul aplecat într-o parte, pînă cînd
imaginile au început să danseze, devenind o succe-
siune de diferite tonuri între alb şi negru, pre-
dominînd  nuanţele  cenuşii.   Tot  aşa  şi  acum
298
nu-mi dau osteneala să dezvălui sau să rezolv.
Privesc cu capul aplecat într-o parte. Doar că acum
sînt mult mai obosită. Şi totuşi ceva s-a schim-
bat, cu siguranţă, după toţi aceşti ani mohorîţi.
De mai mulţi ani Michael se odihneşte cu mîna
pe cîrmă, gîndind sau dormitînd. I-am urat drum
bun. Nu-mi pasă. Am renunţat. Cînd eram fetiţă
de opt ani, îmi imaginam că dacă mă port exact
ca un băiat, cînd voi creşte voi deveni bărbat şi
nu femeie. Ce efort zadarnic! Nu are rost să mă
reped şi să gîfîi ca o nebună. Mi s-au deschis
ochii. Drum bun, Michael. Am să stau la fereastră,
să desenez forme cu degetul pe geamul aburit.
N-ai decît să crezi că-ţi fac semne cu mîna. Nu
te voi dezamăgi. Nu sîntem împreună. Sîntem
doi oameni, nu unul singur. Nu poţi continua să
fii mereu fiul meu mai mare şi mai cuminte.
Mergi cu bine. Poate că nu-i prea tîrziu să-ţi
spun că nimic nu a depins de tine. Sau de mine.
Ai uitat, Michael, cum mi-ai spus odată, cu mulţi
ani în urmă, cînd stăteam împreună la cafeneaua
Atara, că ar fi plăcut dacă părinţii noştri s-ar
întîlni? încearcă să ţi-i imaginezi acum. Părinţii
noştri morţi. Josef. Yezekel. Te rog, Michael,
renunţă la surîsul tău măcar o dată. Fă un efort.
Concentrează-te. încearcă să-ţi închipui tabloul:
tu şi cu mine ca frate şi soră. Există legături de
atîtea feluri. Mamă şi fiu. Deal şi pădure. Piatră
şi apă. Lac şi barcă. Mişcare şi umbră. Pin şi vînt.
Dar mi-a rămas şi altceva în afară de cuvinte.
Sînt încă în stare să trag zăvorul greu. Să dau
în lături porţile de fier. Să pun în libertate doi
fraţi gemeni care se vor strecura în adîncul nop-
ţii să înfăptuiască ce le poruncesc. Eu îi voi
îmboldi.
299

La căderea nopţii se vor ghemui la pămînt
să-şi  pregătească  echipamentul.   Două   raniţa
militare spălăcite. O cutie cu explozibil. Deto-
natoare. Fitile. Muniţii. Grenade de mînă. Cuţite
sclipitoare. în coliba părăsită domneşte întuneri-
cul de nepătruns. Halii şi Aziz. frumoasa pereche
pe care eu o strigam Halziz. Nu vor avea cuvinte.
Degete suple şi puternice. Trupurile li se potri-
vesc. Se ridică siguri şi liniştiţi ca palmierii. Cîte
o mitralieră atîrnată de umăr. Umărul pătrat şi
brun. Merg pe tălpi de cauciuc. Uniforme kaki,
bine ajustate pe corp. Capetele dezgolite în vînt.
Cu ultima licărire a amurgului, ei se vor înălţa
ca unul singur. Din colibă, vor aluneca pe panta
abruptă. Tălpile lor vor găsi o cărare pe care
ochiul nu o vede. Limbajul lor se reduce la simple
semne, atingeri uşoare, murmure reţinute. Ca
un bărbat şi o femeie cînd se iubesc. Degetul la
umăr. Mîna la gît. Un ţipăt de pasăre. Un şuierat
tainic. Spini înalţi în văgăună. Umbra bătrînilor
măslini. Pămîntul se supune în tăcere. Slabi şi
vînjoşi de speriat, se strecoară printre meandrele
văgăunii. încordarea stă la pîndă, înfigîndu-şi
adînc colţii. Mişcările lor unduioase şi arcuite,
ca nişte vlăstari gingaşi, legănaţi de vînt. Noaptea
îi va înhăţa, îi va învălui şi-i va înăbuşi între
faldurile ei. Un ţîrîit de greier. Un urlet înde-
părtat de vulpe. Un drum traversat printr-un
salt. înaintarea lor seamănă cu o lunecare uşoară.
Freamătul codrilor întunecaţi. Sîrmă ghimpată,
tăiată de foarfece furioase. Stelele le sînt complice.
Scăpărarea lor le arată drumul.  în depărtare
munţii, ca nişte mase întunecate de nori. Satele
licăresc jos în cîmpie. Murmurul apei într-o ţeava
întortocheată. Stropitoarele mecanice împroaşcă.
Ei simt zgomotele cu pielea,  cu tălpile  şi cu
300
palmele, cu rădăcinile părului. în tăcere dau ocol
capcanei tăinuite în colţurile văgăunei. îşi taie
drum pieziş printre livezi negre ca păcura. O
pietricică se rostogoleşte. Este un semn. Aziz
sare înainte. Halii se ghemuieşte în spatele unui
zid scund de piatră. Un şacal ţipă strident, apoi
tace. Mitralierele încărcate, cu piedica trasă. Un
pumnal ascuţit luceşte. Un geamăt înăbuşit. Nesu-
pus. Fiori de sudoare sărată. Revărsare tăcută.
La o fereastră luminată o femeie obosită se
apleacă, închide şi dispare. Un paznic somnoros
tuşeşte răguşit. Ei se tîrăsc în zig-zag printre
tufişuri ţintuite. Dinţi albi, dezgoliţi, să muşte
acul unei grenade. Paznicul răguşit rîgîie. Se
întoarce. Pleacă.
Uriaşul turn de apă se odihneşte greoi pe
picioarele lui de ciment. Colţurile lui se înmoaie
în întuneric, rotunjindu-se în umbră. Patru braţe
mlădioase se întind. Se potrivesc ca într-un dans.
Ca în dragoste. Ca şi cum toate răsar din acelaşi
trunchi. Cablu. Dispozitiv pentru efect întîrziat.
Percutor. Detonator. Aprindere. Siluete alunecă
în josul muntelui cu paşi uşori şi, pe panta care
se află mai jos de linia cerului, o fugă furişă, o
mîngîiere plină de dor. Vegetaţia se turteşte şi
se îndreaptă la trecerea lor. Ca o barcă uşoară
care alunecă tăcută peste o apă calmă. Pămînt
stîncos. Gura văgăunei. Ocolesc capcana. Chipa-
roşi negri, tremurători. Livadă. Cărare şerpuită.
Se agaţă iscusiţi de suprafaţa stîncii. Nările se
dilată şi adulmecă. Degetele pipăie după un punct
de sprijin. în depărtare greieri melancolici. Ume-
zeala brumei şi vîntul. Apoi, pe neaşteptate, sau
nu pe neaşteptate, sunetul surd al exploziei. Spre
sud, un fulger de lumină zburdă pe linia orizontu-
lui. Frînturi de ecou răsună prin hăurile munţilor.
301

Izbucneşte un rîs. Violent şi gutural şi înăbuşit.
O strîngere rapidă de mînă. Umbra unui roşcov
singuratic pe colină. Coliba. O lampă afumată.
Primele cuvinte. Un strigăt de bucurie. Apoi som-
nul. Noaptea afară e violetă. O revărsare grea
de rouă în toate văile. O stea. Şirul masiv al
munţilor.
Le spun să plece. Spre zori se vor întoarce iar
la mine. Vor veni zdrobiţi de oboseală şi înfierbîn-
taţi. Răspîndind miros de sudoare şi de spumă.
O briză liniştită atinge şi înfioară pinii. Cerul
îndepărtat păleşte încet. Şi peste întinderea vastă
coboară o linişte rece.
ÎN COLECŢIA „BIBLIOTECA POLIROM"
au apărut:
Nikos Kazantzakis - Zorba Grecul
F.M. Dostoievski - Idiotul
Gustave Flaubert - Doamna Bovary
Boris Pasternak - Doctor Jivago
*** - Dulcea mea DoamnăIEminul meu iubit.
Corespondenţă inedită Mihai Eminescu -
Veronica Micle
Oscar Wilde - Portretul lui Dorian Gray
D.H. Lawrence - Amantul doamnei Chatterley
F. Scott Fitzgerald - Blîndeţea nopţii
Mihail Bulgakov - Cupa vieţii
Salman Rushdie - Ruşinea
Saul Bellow - Ravelstein
J.D. Salinger - Nouă povestiri
Ian McEwan - Amsterdam
Andrei Makine - Crima Olgăi Arbelina
Jonathan Coe - Casa somnului
J.D. Salinger - De veghe in lanul de secară
John Fowles - Iubita locotenentului francez
Jose Saramago - Toate numele
Peter Ackroyd - Documentele lui Platon
D.H. Lawrence - Fii şi îndrăgostiţi
F. Scott Fitzgerald - Marele Gatsby
Antonio Tabucchi - Capul pierdut al lui
Damasceno Monteiro
Ernst Jiinger - Grădini şi drumuri
I.S. Turgheniev - Prima iubire
Mika Waltari - Etruscul
Bernhard Schlink - Cititorul
Max Frisch - Homo faber
Dino Buzzati - Deşertul tătarilor
Andrei Makine - Testamentul francez
Kazuo Ishiguro - Rămăşiţele zilei
302

Saul Bellow — Trăieşte-ţi clipa
John Fowles - Colecţionarul
A.P. Cehov — Logodnica şi alte povestiri
Colm Toibfn — Povestea nopţii
Julian Barncs - Anglia, Anglia
Ismail Kadare - Generalul armatei moarte
Jose Saramago - Pluta de piatră
William Trevor - Citindu-l pe Turgheniev
Erico Verissimo — Incident la Antares
Aglaja Veteranyi - De ce fierbe copilul in mămăligă
Max Frisch - Eu nu slnt Stiller
Amelie Nothomb - Igiena asasinului
George Orwell - Ferma Animalelor
Michael Ondaatje - Obsesia lui Anii
J.D. Salinger - Dulgheri, înălţaţi grinda
acoperişului şi Seymour: o prezentare
Luis Sepiilveda — Bătrlnul care citea romane
de dragoste
Dino Buzzati - O dragoste
D.H. Lawrence - Fata pierdută
Umberto Eco - Numele trandafirului
J.D. Salinger - Franny şi Zooey
Muriel Spark - Lorzi şi complici
Daniel Pennac - La căpcăunii veseli
Daniil Harms - Mi se spune capucin
Boris Pasternak - Sub înaltă protecţie
Salman Rushdie — Ultimul suspin al Maurului
Giinter Grass - în mers de rac
George Orwell - O mie nouă sute optzeci şi patru
Amelie Nothomb - Uimire şi cutremur
Lawrence Durrell - Cvartetul din Alexandria. Justine
Iris Murdoch - Clopotul
Italo Calvino - Castelul destinelor încrucişate
John Fowles - Magicianul
Ian McEwan — Grădina de ciment
Dai Sijie - Balzac şi Micuţa Croitoreasă chineză
Lawrence Durrell - Cvartetul din Alexandria.
Balthazar
Russell Banks - Dulcea lume de după
Saul Bellow - Darul lui Humboldt
Vladimir Nabokov - Lolita
Aldous Huxley - Minunata lume nouă.
Reîntoarcere în minunata lume nouă
Helen Fielding - Jurnalul lui Bridget Jones
I.S. Turgheniev - In ajun. Fum
Paul Auster - Tombuctu
F.M. Dostoievski - Demonii
Malcolm Lowry - Sub vulcan
Charles Bukowski - Femei
Max Frisch — Numele meu fie Gantenbein
Mihail Bulgakov - Inimă de cline
Antonio Tabucchi - Se face tot mai tîrziu
Mika Waltari - Egipteanul
Iris Murdoch - Marea, marea
Henry James - Daisy Miller
Alessandro Baricco - Ocean Mare
Arthur Rimbaud - Opere
Dino Buzzati - Bărnabo, omul munţilor.
Secretul Pădurii Bătrîne
George Orwell - Zile birmaneze
Lawrence Durrell - Cvartetul din Alexandria.
Mountolive
William Faulkner - Zgomotul şi furia
P.G. Wodehouse - Greşeala lordului Emsworth
Henry de Montherlant - Un asasin îmi e stăpîn
Michael Cunningham - Orele
Juan Marse - Vraja Shanghaiului
Ismail Kadare - Florile îngheţate din martie
Jose Saramago - Evanghelia după Isus Cristos
Lev Tolstoi - Anna Karenina (2 voi.)
Marguerite Yourcenar - Ca o apă care curge
Tracy Chevalier - Fata cu cercel de perlă
Aldous Huxley - Punct contrapunct
Leonard Cohen - Joaca preferată
Oscar Wilde - De Profundis
Villiers de l'Isle-Adam   • Povestiri, crude şi insolite
Arturo Perez-Reverte - Tabloul flamand
Agneta Pleijel - Lord Nevermore
Vladimir Nabokov - Glorie
Lawrence Durrell - Cvartetul din Alexandria. Clea
Tracy Chevalier - îngeri căzători
Anna Gavalda - O iubeam
J.-K. Huysmans - Liturghia neagră