Unu
Yoel a ridicat obiectul de pe poliţa căminului şi l-a studiat cu atenţie, îl dureau ochii. Agentul imobiliar, gîndind că nu auzise ce i-a spus, şi-a repetat întrebarea:
— Vreţi să mergem şi în spatele casei, să aruncaţi o privire?
Cu toate că hotărîrea lui era gata luată, Yoel nu s-a grăbit şă-i răspundă. Avea obiceiul să facă întotdeauna o pauză înainte de a răspunde, chiar şi la întrebări simple ca: „Ce mai faci?" sau „Ce-au mai spus azi la ştiri?". Ca şi cum cuvintele ar fi fost nişte bunuri personale, de care nu te puteai despărţi cu uşurinţă.
Agentul aştepta. Tăcerea se înstăpînise în camera elegant mobilată: un covor albastru-în-chis, lat, moale şi adînc, fotolii, o canapea, o măsuţă de cafea din mahon, un televizor de import, un filodendron uriaş în colţul potrivit, un şemineu din cărămidă, unde erau aranjaţi, de-a curmezişul, vreo şase butuci care se încă-lecau, mai curînd pentru imagine decît pentru folosinţă. Lîngă fereastra-ghilotină din zid, prin care se pasau mîncărurile din bucătărie,
se găsea o masă de sufragerie de culoare închisă şi şase scaune cu spetează înaltă. Doar tablourile fuseseră scoase de pe pereţi şi lăsaseră în urmă dreptunghiuri de tapet decolorat. Bucătăria, văzută pe uşa deschisă, era de  tip  scandinav  şi  echipată  cu  cele  mai moderne dispozitive electrice. Cele patru dormitoare, pe care le vizitase cu puţin înainte, corespundeau şi ele cerinţelor lui.
Yoel examina cu ochii şi cu degetele obiectul pe care-l luase de pe poliţă. Era o figurină, o statuetă, opera unui artist amator, un animal de pradă, o felină, cioplită în lemn cafeniu de măslin şi smălţuită cu cîteva straturi de lac. Fălcile îi erau larg căscate, lăsînd la vedere colţii ascuţiţi. Cele două labe din faţă se înălţau în aer, într-un salt spectaculos; şi laba din spate, din dreapta, era ridicată, dar arăta încordată, cu muşchii bulbucaţi în efortul de a sări; numai laba din stînga împiedica desprinderea de sol, înţepenind lighioana pe un mic postament de oţel inoxidabil. Trupul animalului se avînta într-un unghi de patruzeci şi cinci de grade, iar tensiunea încercării de salt era atît de impulsivă, încît Yoel aproape că simţea în carnea lui durerea labei poprite şi disperarea elanului curmat. Statueta i se părea nefirească şi neconvingătoare, deşi artistul izbutise să imprime lemnului o admirabilă supleţe de felină. Pînă la urmă, probabil că nu era opera unui amator. Detaliile fălcilor şi ale labelor, unduirea spinării arcuite, tensiunea muşchilor,  curbura pîntecelui,  boltirea diafragmei în cuşca dură a coastelor, pînă şi
unghiul urechilor animalului, trase îndărăt, aproape lipite de ceafă - tot ce însemna finisare a amănuntului era lucrat cu minuţie şi vădea stăpînirea tainei de sfidare a limitelor materiei. Da, evident, era o sculptură izbutită, eliberată de inerţia lemnului şi animată de o vitalitate crudă, sălbatică, aproape sexuală.
Şi totuşi, ceva nu era în regulă. Ceva anume era deviat, deplasat, sau prea finisat, sau nu îndeajuns de finisat. Ce anume, Yoel nu-şi putea da seama. II dureau ochii. I-a încolţit din nou bănuiala că era opera unui amator. Dar unde se ascundea cusurul? Simţea iscîndu-se în el o enervare uşoară, fizică, o dată cu impulsul de a se înălţa în vîrful picioarelor.
Poate din pricină că figurina aceea, cu defectul ei ascuns, îşi bătea joc, categoric, de legile gravitaţiei. Greutatea animalului de pradă din mîna lui era cu mult mai mare decît cea a suportului de oţel din care se căznea creatura să se desprindă, şi de care rămînea prinsă doar printr-un mic punct de contact între laba din spate şi piedestalul de metal. Asupra acestui punct se concentra acum întreaga atenţie a lui Yoel. A descoperit că laba era înfundată într-o depresiune infinitezimală de pe suprafaţa oţelului. Dar cum?
Vaga enervare i s-a înteţit cînd a întors obiectul cu faţa în jos şi, spre surprinderea lui, nu a descoperit urma şurubului care ar fi trebuit să se găsească acolo, ataşînd laba de piedestal. A răsucit din nou statueta: nici o urmă de şurub în carnea jivinei, între gheare şi laba aceea dindărăt. Atunci ce împiedica

saltul ucigaş al fiarei ? In nici un caz cleiul. Greutatea figurinei n-ar fi îngăduit nici unui adeziv dintre cei cunoscuţi de Yoel să lipească jivina de suport printr-un atît de infim punct de contact; trupul animalului, proiectat în aer într-un unghi primejdios, s-ar fi dezlipit imediat de bază. Poate că era momentul să se dea bătut şi să înceapă să poarte ochelari. Iată-l, un văduv, în vîrstă de patruzeci şi şapte de ani, savurînd o pensionare timpurie, un om liber, aproape în toate înţelesurile cuvîntului : ce rost avea să nege cu încăpăţînare adevărul evident, anume că era un om obosit, îşi cîşti-gase  dreptul  la  odihnă  şi  avea  nevoie  de odihnă. Uneori îl ardeau ochii; cîteodată literele se înceţoşau pe pagină, mai ales noaptea, la lumina lămpii de pe noptieră. Şi totuşi, întrebarea aceea capitală rămăsese fără răspuns. Din moment ce animalul era mai greu decît baza şi se proiecta aproape în întregime dincolo de ea, cum de nu se răsturna ? Dacă punctul de contact ar fi fost întărit cu un adeziv, s-ar fi desprins de multă vreme. şi dacă jivina arăta intactă, unde se ascundea cusurul invizibil ? De unde provenea senzaţia că, pe undeva, se ascundea o fisură ? Dacă exista vreun truc ascuns, care era acesta ?
în cele din urmă, impulsionat de acea vagă furie - Yoel se simţea furios chiar şi pe această furie care încolţise în el, pentru că îi plăcea să se considere un om calm, perfect stăpîn pe emoţiile lui - a apucat animalul de gît şi a încercat să rupă vraja, nu chiar prin forţă, dar eliberînd magnifica sălbăticiune din chinul
misterioasei încleştări. Poate că în felul acesta o să dispară şi invizibilul cusur.
— Vai de mine, a intervenit agentul imobiliar. Ar fi păcat să o stricaţi. Nu vreţi să mergem să aruncăm o privire la magazia din grădină? S-ar putea ca grădina să vi se pară cam neglijată, dar nu-i nevoie decît de o dimineaţă de lucru ca să fie pusă la punct şi să arate strălucitoare ca rouă.
Cu delicateţe, ca într-o subtilă mîngîiere, Yoel şi-a plimbat degetul în jurul tainicei legături dintre animat şi inanimat. Pînă la urmă, statueta nu era opera unui amator, ci a unui artist dotat cu viclenie şi forţă. O clipă, i-a fluturat în minte amintirea ştearsă a unei icoane bizantine care reprezenta răstignirea: şi acolo exista ceva neplauzibil şi totuşi impregnat de durere. A dat de două ori din cap, de parcă, în cele din urmă, căzuse de acord cu el însuşi să pună capăt dezbaterii lăuntrice. A suflat uşor peste statuetă, vrînd parcă să îndepărteze un invizibil fir de praf, sau poate amprentele propriilor lui degete, apoi a aşezat-o la loc pe raftul cu bibelouri, între o vază de sticlă albastră şi o cădelniţă de alamă.
— E-n regulă, a rostit. O iau.
— Poftim?
— Am hotărît să o iau.
— Ce să luaţi ? a întrebat agentul derutat, privindu-şi clientul cu oarecare suspiciune.
Părea să fie un om dintr-o bucată, dur, adînc înfipt în ascunzişurile lăuntrice ale propriei lui făpturi, un tip stăruitor, dar, în acelaşi timp, distrat, absent. Stătea nemişcat, cu
faţa spre etajera cu bibelouri şi cu spatele spre el.
— Casa, a răspuns, calm, omul.
— Cum, chiar aşa, pe nepusă masă ? Nu vreţi să vedeţi grădina? Sau magazia?
— Am spus că o iau.
— Şi sînteţi de acord cu chiria de nouă sute de dolari pe lună, plătibilă pe o jumătate de an în avans ? Cheltuielile pentru reparaţii şi impozitele căzînd în răspunderea dumneavoastră ?
— De acord.
— Doamne, dacă toţi clienţii mei ar fi ca dumneavoastră! a chicotit agentul. Aş putea şi eu să-mi petrec toată ziua la mare. Am un hobby: canotajul. Nu vreţi să încercaţi mai întîi maşina de spălat şi cuptorul electric?
— Te cred pe cuvânt. Dacă se vor ivi ceva probleme, ne putem oricînd întîlni. Du-mă la biroul dumitale şi să terminăm cu hîrţogăria.
Doi
In maşină, pe drumul de întoarcere din suburbia numită Ramat Lotan la biroul din centrul străzii Ibn Gabirol, agentul imobiliar s-a dezlănţuit într-un monolog. A vorbit despre piaţa imobiliară, despre colapsul bursei de valori, despre noua politică economică, pe care o considera absolut scrîntită, şi despre guvernul ăsta care ar merita să fie ştim-noi-ce. I-a explicat lui Yoel că proprietarul casei, pe care agentul îl cunoştea personal, un anume Yosi Kramer, era director de departament la EL AL, şi fusese trimis pe neaşteptate, fără nici un preaviz, pentru trei ani la New York; de-abia a avut timp, sărmanul, să-şi ia nevasta şi copiii şi să pună mîna pe apartamentul altui israelian, care se mutase din Queens la Miami. Agentul îşi spunea că omul din dreapta lui nu avea aerul cuiva capabil să se răzgîndească în ultimul minut: un client care într-o oră şi jumătate vizitează două proprietăţi şi apoi o închiriază pe o a treia, la douăzeci de minute după ce i-a călcat pragul, fără să se tîrguiască asupra preţului, n-o să dea acum bir cu fugiţii. Cu toate acestea, agentul simţea că e de
10
11
datoria lui să continue a-l convinge pe omul tăcut de lîngă el că avusese parte de un mare chilipir. Şi era totodată curios să afle cîte ceva despre străinul acesta cu mişcări încete, cu riduri fine în colţurile ochilor care sugerau un surîs vag ironic, deşi pe buzele-i subţiri nu adia nici măcar o umbră de zîmbet. Drept care, agentul continua să ridice osanale proprietăţii, expunînd avantajele casei duplex, situată într-o suburbie exclusivistă şi construită după toate regulile artei, cum se spune. Şi vecinii din dreapta erau o pereche de americani, frate şi soră, oameni serioşi, trimişi, pare-se, să reprezinte o fundaţie caritabilă din Detroit. Aşa încît tihna şi liniştea erau perfect asigurate. Pe întreaga stradă se înşiruiau vile foarte îngrijite, existau o parcare spaţioasă, un centru comercial şi o şcoală doar la vreo două sute de metri de uşa casei lui, iar la o distanţă de douăzeci de minute era marea şi, în general, aveţi oraşul în palmă.
— Locuinţa, aşa cum aţi constatat şi dumneavoastră, e complet mobilată şi echipată, pentru că cei din familia Kramer, adică proprietarii, sînt oameni care ştiu ce înseamnă un lucru de calitate şi, în orice caz, cînd e vorba de un director din EL AL, poţi fi sigur şi că toate lucrurile au fost cumpărate în străinătate, că totul e sută la sută garantat, inclusiv dispozitivele şi aparatura electrocasnică. Oricine îşi poate da seama că dumneavoastră sînteţi un om cu discernămînt şi că vă pricepeţi să luaţi o decizie imediată. Dacă toţi clienţii mei ar fi ca dumneavoastră - dar v-am 12
spus deja lucrul ăsta. Şi, dacă nu sînt indiscret, cu ce vă ocupaţi?
Yoel a chibzuit asupra răspunsului, de parcă îşi culegea cuvintele cu o pensetă. După un timp, a rostit:
— Lucrez pentru guvern.
Şi a continuat să facă ce făcuse şi pînă atunci: îşi rezema mereu degetele pe torpedo, lăsîndu-le să se odihnească o clipă pe suprafaţa lucioasă de plastic bleumarin, apoi le ridica, fie brusc, fie domol, fie cu un gest furiş. După care şi le rezema iarăşi. Dar mişcarea maşinii îl împiedica să ajungă la vreo concluzie. De fapt, nici nu mai ştia care era întrebarea. Silueta crucificată din icoana bizantină avea un chip de fată, în pofida bărbii.
— Şi soţia dumneavoastră ? Lucrează şi ea ?
— Soţia mea a murit.
— îmi cer scuze, a răspuns politicos agentul. Şi, uşor încurcat, a găsit cu cale să adauge:
— Şi soţia mea are probleme. Nişte migrene de-i plesneşte capul, iar medicii nu le pot veni de hac. Şi copiii dumneavoastră ce vîrste au?
Din nou s-ar fi zis că Yoel cumpănea în minte acurateţea faptelor şi că pregătea un răspuns cu grijă elaborat.
— Am o singură fiică, de şaisprezece ani şi jumătate.
Agentul a lăsat să-i scape un chicotit şi apoi a adăugat pe un ton de intimitate, dorind să stabilească o legătură de camaraderie bărbătească cu străinul:
— O   vîrstă  cam  ingrată,   nu?  Amorezi, crize, bani de rochii şi aşa mai departe.
13
t*-
După care a continuat, întrebînd dacă nu-i o indiscreţie din partea lui, dar e curios, din moment ce aşa stau lucrurile, de ce avea nevoie de patru dormitoare ? Yoel nu i-a răspuns. Agentul s-a scuzat, desigur că asta nu era treaba lui, pusese întrebarea doar aşa, din simplă curiozitate. Şi el avea doi băieţi, unul de nouăsprezece şi celălalt de douăzeci de ani, o diferenţă doar de un an şi jumătate între ei. O problemă. Amîndoi erau în armată, amîndoi în unităţi combatante. Bine că s-a terminat cu povestea aia căcăcioasă din Liban, unde am feştelit-o - dacă s-o fi terminat într-adevăr -, păcat numai că a ieşit atîta tevatură, şi a ţinut să sublinieze că spune lucrul ăsta deşi el, personal, nu-i de stînga, ba chiar departe de aşa ceva.
— Şi dumneavoastră ce vederi politice aveţi ?
— Mai sînt şi două doamne bătrîne, a catadicsit Yoel să răspundă la prima întrebare, cu vocea lui joasă, egală. Bunicile vor locui împreună cu noi.
Şi dorind parcă să pună capăt conversaţiei, a închis ochii. Da, în ochi i se concentra întreaga oboseală. Din cine ştie ce motiv, repeta în minte cuvintele rostite de agent. Amorezi. Crize. Marea. Şi aveţi oraşul în palmă. Agentul turuia de zor: — De  ce  să nu-i  facem  cunoştinţă fiicei dumneavoastră cu băieţii mei ? Poate că unul din ei o să i se potrivească. Să ştiţi că eu cînd plec în oraş folosesc întotdeauna drumul ăsta, şi nu ruta practicată de toţi. E drept că-i mai ocolit, dar scăpăm de vreo patru sau cinci 14
afurisite de stopuri. Apropo, şi eu locuiesc în Ramat Lotan. Nu departe de dumneavoastră. Adică de casa pe care aţi ales-o. O să vă dau numărul meu de telefon de acasă şi mă puteţi suna dacă aveţi vreo problemă. Asta nu înseamnă că o să aveţi. Dar daţi-mi un telefon ori de cîte ori aveţi chef. Va fi o plăcere pentru mine să vă conduc prin împrejurimi şi să vă arăt unde se găseşte fiecare lucru. E important să ţineţi minte că, dacă plecaţi în oraş la orele de vîrf, trebuie să folosiţi numai ruta asta ocolită. Cînd am făcut armata, la artilerie, am avut un comandant de regiment, Jimmy Gal, unul care n-avea o ureche, poate că aţi auzit de el, şi care ne spunea că între două puncte nu poate exista decît o singură linie dreaptă, dar linia asta e întotdeauna ticsită de imbecili. Cunoşteaţi gluma? Yoel a răspuns: — Mulţumesc.
Agentul a mai bîiguit ceva despre cum era în armată pe atunci şi cum e acum, pe urmă a renunţat şi a deschis aparatul de radio, în mijlocul unei reclame idioate, pe canalul de muzică pop. Şi după aceea, brusc, de parcă o ultimă undă de tristeţe emisă de omul de lîngă el s-ar fi propagat şi în sufletul lui, a întins mîna şi a schimbat postul, pe programul de muzică clasică.
Au continuat să înainteze fără să-şi mai vorbească. La ora patru şi jumătate, pe o după-amiază de vară umedă, oraşul Tel Aviv i-a apărut lui Yoel asudat şi urîcios. Prin comparaţie, Ierusalimul i se schiţa în minte într-o
15
lumină răcoroasă, învăluit în nori de ploaie, scînteind într-un asfinţit fumuriu.
Postul de radio transmitea muzică barocă. La rîndul său, Yoel a renunţat la gestica degetelor pe torpedo şi şi-a vîrît manile între genunchi, de parc-ar fi vrut să şi le încălzească. Brusc, l-a invadat o senzaţie de uşurare pentru că, în sfîrşit, avea impresia că găsise ceea ce căuta: animalul de pradă nu avea ochi. Artistul -pînă la urmă un amator — uitase să-i facă ochi. Sau poate avea ochi, dar nu unde trebuia. Poate că erau inegali, unul mai mare şi unul mai mic. Va trebui să mai studieze o dată statueta. Şi, în orice caz, era prea devreme ca să-şi piardă speranţa.
16
Trei
Ivria murise pe şaisprezece februarie, o zi în care la Ierusalim ploua cu găleata, în acea dimineaţă, pe la opt şi jumătate, în timp ce şedea, cu ceaşca de cafea, la biroul din faţa ferestrei, în mica ei celulă, a avut loc o subită pană de curent. Yoel cumpărase încăperea aceasta, cu doi ani înainte, special pentru ea, de la vecinul de alături şi o anexase la apartamentul lor din Talbiyeh. Tăiase o deschidere în peretele din spate al bucătăriei, şi montase în ea o uşă grea, cafenie. Ivria îşi făcuse obiceiul să încuie această uşă, cînd lucra şi cînd dormea. Vechea uşă, care legase cămăruţa respectivă de camera de zi a vecinului, fusese zidită, tencuită şi de două ori. zugrăvită, dar conturul îi apărea încă distinct pe peretele din spatele patului Ivriei. Hotărîse să-şi mobileze noua cameră cu o austeritate monastică. O numea „studioul" ei. în afară de patul îngust de fier, cămăruţa mai conţinea un şifonier cu garderoba  Ivriei  şi  fotoliul  adînc,  solid,  al răposatului ei tată, care se născuse, trăise şi murise în oraşul nordic Metullah. Şi Ivria se născuse şi crescuse la Metullah.
17
între pat şi fotoliu instalase o lampă din fier forjat. Pe peretele care o despărţea de bucătărie   atîrnase   o   hartă   a   districtului Yorkshire. Podeaua era neacoperită. Se mai găseau în cameră un birou din metal, două scaune tot din metal şi cîteva rafturi de cărţi, de asemenea metalice. Deasupra biroului agăţase nişte fotografii alb-negru ale unor ruine de abaţii, în stil romanic, datînd din secolul al nouălea sau al zecelea. Pe birou trona o fotografie înrămată a tatălui ei, Shealtiel Lublin, un individ îndesat, cu o mustaţă pleoştită, ca de focă, îmbrăcat într-o uniformă de poliţist englez. Ivria luase hotărîrea să se îngroape în acest bîrlog pentru a se izola de corvezile casnice şi a-şi termina teza de masterat în literatura engleză. Subiectul pe care-l alesese era „Tainicul gînd ruşinos: sex, dragoste şi bani la surorile Bronte". In fiecare dimineaţă, după ce Netta pleca la şcoală, Ivria îşi punea un disc de jaz lent sau de ragtime, îşi aşeza pe nas ochelarii cu lentile pătrate, fără rame, care-i dădeau aerul unui medic de casă rigid, dintr-o altă generaţie, aprindea lampa de birou, îşi aşeza o ceaşcă de cafea în faţă şi plonja în cărţile şi în notele ei. încă din copilărie se învăţase să scrie cu un toc cu peniţă, pe care trebuia să-l moaie în călimară la fiecare zece cuvinte. Era o femeie zveltă, plăcută, cu o piele fină ca foaia de hîrtie şi ochi limpezi, cu gene lungi. Părul blond îi cădea în cascadă pe umeri, cu toate că acum era pe jumătate încărunţit. Se îmbrăca aproape întotdeauna cu o bluză simplă, albă şi pantaloni albi. Nu se farda 18
şi nu purta bijuterii, cu excepţia verighetei, care,   cine   ştie   din  ce  motiv,   strălucea  pe degetul mic al mîinii drepte. Degetele ei ca de copil erau întotdeauna reci, fie vară, fie iarnă, şi lui Yoel îi plăcea atingerea lor răcoroasă pe spatele său gol. îi plăcea şi să le cuibărească în  mîinile  lui   mari,   urîte,   de  parcă  ar  fi încercat să încălzească nişte puişori îngheţaţi. Uneori avea impresia că, în ciuda celor trei camere   şi   a  celor  trei  uşi  închise  care  îi despărţeau,    auzea    foşnetul    hîrtiilor    ei. Cîteodată Ivria se ridica de pe scaun şi stătea o bucată de timp privind pe fereastra care dădea spre o curte dosnică, neîngrijită, şi spre un calcan înalt, din piatră de Ierusalim. Chiar şi seara stătea la birou, cu uşa încuiată, şter-gînd şi refăcînd pasaje din ceea ce scrisese dimineaţa, scotocind prin felurite dicţionare pentru a-şi clarifica sensul unui cuvînt englezesc, folosit cu mai bine de un veac în urmă. Cea mai mare parte din timp, Yoel lipsea de acasă. Dar în nopţile cînd nu era plecat, obişnuiau să se întîlnească în bucătărie şi să bea împreună ceai rece, cu cuburi de gheaţă, dacă era vară, sau cîte o cană de cacao iarna, înainte de a se duce la culcare, în dormitoarele lor separate. Ivria stabilise un pact tacit cu el şi cu Netta: nu aveau voie să intre în camera ei de lucru decît dacă se ivea vreo urgenţă. Acolo, în spatele bucătăriei, în acea extensie răsăriteană a apartamentului lor, era teritoriul ei exclusiv. Apărat mereu prin uşa grea, cafenie. Dormitorul lor, cu patul dublu, scrinul şi cele două oglinzi identice, fusese preluat de
19
Netta, care-i împodobise pereţii cu fotografiile poeţilor ei favoriţi, de limbă ebraică: Alterman, Lea Goldberg, Steinberg şi Amir Gilboa. Pe noptierele dintr-o parte şi alta a patului părinţilor ei, Netta aşezase vaze cu ciulini uscaţi, pe care-i culesese, la sfîrsitul verii, pe plaiurile golaşe de pe povîrnişul de lîngă leprozerie. Pe un raft se găsea colecţia ei de partituri muzicale, pe care îi plăcea să le citească, deşi nu cînta la nici un instrument.
Cît despre Yoel, se instalase în camera fiicei lui, cu fereastra îngustă care dădea spre Colonia Germană şi spre Dealul sfatului nelegiuit. Yoel nu-şi dăduse osteneala să facă schimbări în cameră. Oricum, în cea mai mare parte din timp, era plecat în călătoriile lui. Cînd dormea acolo, somnul îi era vegheat de o duzină de păpuşi de diferite mărimi. Şi de un afiş mare, colorat, care înfăţişa o pisicuţă adormită, cuibărită lîngă un dulău alsacian, cu o mutră de bancher între două vîrste, pe care te poţi bizui. Singura modificare efectuată de Yoel în cameră a constat în deplasarea a opt dale într-un colţ al podelei de gresie şi instalarea seifului său, îngropat în ciment, în acest seif ţinea două revolvere de calibru diferit, o colecţie de planuri detaliate ale capitalelor internaţionale şi ale unor oraşe de provincie, şase paşapoarte şi cinci permise de conducere, o broşură îngălbenită, intitulată Bangkok-ul noaptea, o trusă cu medicamente de prim ajutor, vreo două peruci, cîteva truse de bărbierit şi de spălat în voiaj, cîteva pălării, o umbrelă pliantă şi un impermeabil,  două mustăţi false,  plicuri  şi
20
hîrtie de scris cu antetul unor diverse hoteluri şi instituţii, un calculator de buzunar, un mic ceas deşteptător, orare ale trenurilor şi avioanelor şi agende cu numere de telefon cu ultimele trei cifre inversate.
De cînd cu schimbările în apartament, bucătăria devenise locul de reunire al celor trei. Acolo îşi ţineau conferinţele la nivel înalt. Mai ales în weekend. în livingroom, ornat de Ivria în culori pastelate şi mobilat în stilul anilor '60 la Ierusalim, se întîlneau doar pentru televizor. Cînd Yoel era acasă, se nimereau uneori toţi trei în livingroom ca să asculte jurnalul de la nouă seara şi să urmărească vreo dramă englezească din seria „Teatru în fotoliu".
Numai cînd veneau în vizită bunicile, întotdeauna împreună, încăperea îşi recăpăta funcţia de livingroom. Se servea ceai de lămîie, în pahare înalte, pe un platou cu fructe, şi se mîncau prăjiturile aduse de bătrîne. O dată la cîteva săptămîni, Ivria şi Yoel pregăteau o masă pentru cele două soacre. Contribuţia lui Yoel consta în prepararea unei salate mixte, bine condimentată, din zarzavaturi fin tăiate, care era specialitatea lui încă din tinereţe, cînd lucrase într-un kibuţ. Discutau despre evenimentele la zi şi despre multe altele. Subiectele predilecte de conversaţie ale celor două bunici erau literatura şi arta. Problemele de familie nu erau niciodată atinse.
Avigail, mama Ivriei, şi Lisa, mama lui Yoel, erau două doamne elegante, cu o ţinută dreaptă şi coafuri asemănătoare, ce evocau
21
un   aranjament   floral japonez.   O   dată   cu trecerea anilor, ajunseseră să semene între ele, cel puţin la prima vedere. Lisa purta o pereche de cercei delicaţi, un lanţ fin de argint la gît şi se farda cu discreţie. Lui Avigail îi plăcea să-şi înfăşoare în jurul gîtului un fular de mătase tineresc, care-i înviora taioarele cenuşii, asemenea unui strat de flori la marginea unei alei de beton. Purta pe piept o broşa de sidef, de forma unei sticluţe răsturnate. Dacă le priveai mai atent, observai la Avigail primele semne ale unei tendinţe spre rotunjimi şi în obraji o culoare rumenă, de tip slav, în timp ce Lisa părea gata să se volatilizeze. Vreme de şase ani locuiseră împreună în apartamentul de două camere al Lisei de pe strada Radak, pe respectabilele coline din Rehavia. Lisa activa într-o ramură a Asociaţiei  de Ajutorare  a  Soldaţilor,  în  timp  ce Avigail făcea muncă voluntară la Comitetul   • de Protecţie a Copiilor Defavorizaţi.
Alţi musafiri îi vizitau rar. Netta, din pricina sănătăţii ei, nu avea prietene apropiate. Cînd nu era la şcoală, frecventa Biblioteca Publică. Sau zăcea în cameră, citind. Era în stare să stea să citească jumătate din noapte. Din cînd în cînd, se ducea cu mama ei la cinema sau la teatru. Cele două bunici o luau cu ele la concerte la National Auditorium sau la YMCA. Cîteodată ieşea singură să culeagă ciulini pe cîmpul de lîngă leprozerie. Şi uneori se ducea la serate muzicale sau la discuţii literare. Ivria pleca rareori de acasă. Tîrzia ei disertaţie îi ocupa aproape tot timpul. Yoel 22
aranjase ca, o dată pe săptămînă, să vină o femeie la curăţenie, ceea ce era suficient ca apartamentul să arate îngrijit şi pus la punct. De două ori pe săptămînă, Ivria lua maşina şi pornea într-o expediţie de cumpărături. Haine nu prea cumpărau. Cînd se întorcea din călătoriile lui, Yoel nu obişnuia să vină încărcat de cadouri. Dar nu uita niciodată o zi de naştere sau aniversarea căsătoriei lor, pe întîi martie. Avea un gust rafinat şi reuşea întotdeauna să descopere la Paris, New York sau Stockholm pulovere de calitate excelentă la un preţ rezonabil, cîte o bluză fină pentru fiica lui, pantaloni albi pentru soţia lui, o eşarfă sau un cordon sau un batic pentru soacra şi pentru mama lui.
Uneori, după masă, mai pica vreo cunoştinţă a Ivriei la o ceaşcă de cafea şi o şuetă. Cîteodată, vecinul de la care cumpărase camera, Itamar Vitkin, venea „în căutarea unor semne de viaţă", cum spunea el, sau „ca să mai arunc o privire la bătrîna mea cameră de vechituri". Discuta cu Ivria despre viaţa din zilele Mandatului Britanic. De ani de zile, nimeni nu ridicase vocea în apartamentul lor. Tatăl, mama şi fiica erau întotdeauna atenţi să nu se deranjeze unul pe celălalt. De cîte ori vorbeau între ei, o făceau într-o manieră politicoasă. Fiecare îşi cunoştea propriile graniţe. Şi cînd se reuneau în bucătărie, în weekend, discutau despre chestiuni abstracte, de interes comun, ca, de pildă, teoriile despre existenţa unei vieţi inteligente în spaţiu, sau dacă există vreo cale de a menţine echilibrul ecologic
23
fără a afecta avantajele tehnologiei. Discutau cu însufleţire despre asemenea subiecte, fără să se întrerupă unul pe celălalt. Uneori ţineau sfat în jurul unor chestiuni practice ca, de pildă, cumpărarea de pantofi noi pentru iarnă, repararea maşinii de spălat vase, costurile comparative ale unor diferite modalităţi de încălzire sau înlocuirea dulăpiorului de medicamente din baie cu un model mai nou. Rareori discutau despre muzică, pentru că aveau gusturi diferite. Dar subiecte ca politica, starea de sănătate a Nettei, teza de masterat a Ivriei şi munca lui Yoel erau prohibite.
Deşi Yoel pleca foarte des, avea grijă, pe cît posibil, să-şi anunţe întotdeauna sosirea. Dar în afară de sintagma „în străinătate", nu oferea niciodată vreun detaliu asupra călătoriilor sale. Cu excepţia weekend-urilor, luau masa separat, la orele care le conveneau fiecăruia dintre ei. Vecinii din micul bloc din Talbiyeh ştiau, de pe urma zvonurilor, că Yoel se ocupa cu investitorii din străinătate, ceea ce explica prezenţa valizelor, şi paltonul de iarnă pe care-l purta uneori pe braţ, chiar şi vara, şi venirile şi plecările cu taxiuri la aeroport la ore matinale. Soacra şi mama lui credeau, sau se prefăceau a crede, că Yoel făcea deplasări în numele guvernului, pentru achiziţionarea de  echipament militar.   Foarte  rar puneau întrebări de genul: „Unde ai răcit aşa de rău?" sau „Unde te-ai bronzat aşa de tare ?", întrucît ştiau că singurul răspuns pe care-l vor obţine va fi „în Europa", sau „La soare".
Ivria ştia. Dar amănuntele nu o interesau. 24
Ce înţelegea sau cît ghicise Netta era cu neputinţă de spus.
In casă se găseau trei aparate stereo, unul în studioul Ivriei, unul în camera de copii unde dormea Yoel şi al treilea la căpătîiul patului dublu în care se lăfăia Netta. De aceea uşile camerelor erau întotdeauna închise şi, dintr-o constantă consideraţie reciprocă, diferitele genuri de muzică erau ascultate la volum scăzut. Ca să nu se deranjeze unii pe alţii.
Numai în livingroom se auzea cîteodată un straniu amestec de sunete. Dar în livingroom nu era nimeni. De ani de zile încăperea arăta îngrijită, curată şi pustie. Cu excepţia zilelor cînd veneau în vizită bunicile, şi atunci toţi trei îşi părăseau bîrlogurile şi se reuneau acolo.
25
Patru
Iată cum s-a petrecut dezastrul. Toamna venise, se mistuise şi acum era iarnă. O pasăre pe jumătate îngheţată îşi făcuse apariţia pe balconul de la bucătărie. Netta o luase în dormitor şi încercase să o încălzească. I-a fiert boabe de porumb şi i-a dat apă cu pipeta. Spre seară, pasărea şi-a recăpătat puterile şi a început să se zbată prin cameră, ciripind cu disperare. Netta a deschis fereastra şi pasărea şi-a luat zborul. A doua zi dimineaţa s-au ivit mai multe păsări pe ramurile copacilor golaşi. Poate că şi ^pasărea din ajun era printre ele. Cine ştie? în ziua aceea, cînd electricitatea s-a întrerupt la ora opt şi jumătate dimineaţa, pe o ploaie torenţială, Netta era la şcoală şi Yoel în străinătate. Probabil că Ivria a constatat că nu are destulă lumină. Ierusalimul era înnegurat de nori grei şi de ceaţă. Ivria a ieşit afară şi a coborît treptele subsolului deschis în care era garată maşina. Probabil că intenţionase să scoată din portbagaj lanterna puternică pe care Yoel o cumpărase la Roma. Cînd s-a întors din garaj, a observat cămaşa ei de noapte pe zidul grădinii, înşfăcată de
26
vînt de pe grătarul de uscat rufe din balcon. S-a dus s-o ia. în felul ăsta, s-a apropiat de cablul de înaltă tensiune, care căzuse. Fără îndoială, a gîndit că e o frînghie de rufe. Sau poate şi-a dat seama că e un cablu electric dar a presupus, în mod logic, că din moment ce e o pană de curent, cablul e mort. A ridicat mîna să-l înalţe ca să poată trece pe sub el. Sau poate că s-a împiedicat de cablu. Cine poate şti? Dar pana de curent nu era generală, lumina se întrerupsese numai în blocul lor. Cablul era activ. E aproape cert că, din pricina umidităţii, a fost electrocutată pe loc şi nu a simţit nici o durere. Dar a mai existat o victimă, Itamar Vitkin, vecinul de alături, de la care cumpărase Yoel, cu doi ani în urmă, camera Ivriei. Era un om de vreo şaizeci de ani, proprietarul unui camion frigorific, care, de mai mulţi ani, trăia de unul singur. Copiii lui erau mari şi se stabiliseră la casele lor, iar soţia îl părăsise şi se mutase din Ierusalim (motiv pentru care nu mai avusese nevoie de cameră şi i-o vîn-duse lui Yoel). Se presupune că Itamar Vitkin văzuse pe fereastră tragedia şi a coborît în grabă ca să dea o mînă de ajutor. Cei doi au fost găsiţi prăbuşiţi într-o băltoacă, ţinîndu-se în braţe. Bărbatul încă trăia. Au încercat să-i facă respiraţie artificială, ba chiar l-au plesnit cu putere peste obraji. A decedat în ambulanţă, în drum spre spitalul Hadassah. Printre vecinii de bloc circula însă o versiune alternativă; Yoel nu şi-a plecat urechea la bîrfe.
Vecinii îl considerau pe Vitkin un om ciudat. Uneori, seara, se urca în cabina camionului
27
său, îşi scotea pe fereastră capul şi jumătate din trupul greoi şi, timp de un sfert de oră, cînta la chitară, pentru beneficiul trecătorilor. Aceştia nu erau prea numeroşi, întrucît strada pe care locuiau era laterală. Oamenii se opreau să asculte şi, după cîteva minute, înălţau din umeri şi îşi vedeau de drum.  Vitkin  lucra întotdeauna noaptea, livrînd produse lactate magazinelor alimentare, şi se întorcea acasă pe la şapte dimineaţa.  Fie vară,  fie iarnă. Uneori i se auzea glasul prin peretele despărţitor: îşi dăscălea chitara în timp ce cînta. Avea o voce plăcută, s-ar fi zis că încerca să seducă o femeie care i se împotrivea. Era un tip grăsun, molatic, îmbrăcat aproape întotdeauna cu o vestă şi nişte pantaloni kaki, prea largi pentru el, iar pe chip avea expresia omului stăpînit de teama constantă că tocmai a spus sau a făcut ceva ce nu se cuvine. După ce lua masa, obişnuia să iasă în balcon şi să arunce firimituri păsărilor. Le şi ademenea cu blîndeţe. Uneori, în serile de vară, se aşeza pe un scaun de răchită, în balcon, îmbrăcat cu vesta lui cenuşie, şi cînta melodii ruseşti care-ţi sfîşiau inima, compuse mai curînd pentru balalaică decît pentru chitară.
în ciuda apucăturilor lui excentrice, locatarii blocului îl considerau un vecin cumsecade. Nu candidase niciodată la alegerile pentru preşedintele comitetului de bloc, dar s-a oferit să fie un soi de supraveghetor, responsabil de scară şi de holul imobilului. Ba chiar a cumpărat din banii lui două ghivece mari cu muşcate, pe care le-a plasat de o parte şi de alta
28
a intrării principale. Cînd i se adresa cineva, chiar dacă-l întreba numai cît e ceasul, i se ivea pe faţă o expresie de dulce încîntare, de parc-ar fi fost un copil surprins de un cadou neaşteptat. Ceea ce pe Yoel îl irita oarecum. Cînd a murit, şi-au făcut apariţia cei trei fii ai lui Vitkin, împreună cu nevestele şi cu avocaţii respectivi, în toţi anii de pînă atunci nu-l vizitaseră nici măcar o dată. Acum veniseră să-şi împartă bunurile din apartament, pentru ca ulterior să-l vîndă. La întoarcerea de la înmormîntare, a izbucnit o ceartă între fii. Două dintre neveste au ridicat glasul cu atîta furie, încît le-au auzit şi vecinii. Pe urmă au intervenit doi sau trei avocaţi, care aduseseră şi un expert evaluator. La patru luni după tragedie, cînd Yoel începuse să se pregătească pentru mutarea din Ierusalim, apartamentul de alături era încă zăvorit şi gol. într-o noapte, Netta a avut impresia că aude, prin perete, o muzică duioasă, venind din apartamentul lui Vitkin - nu era sunet de chitară, pretindea ea, ci de violoncel. Dimineaţa i-a povestit toate acestea lui Yoel, care a preferat să le treacă sub tăcere. Aşa cum proceda adeseori cu lucrurile pe care i le mărturisea fiica lui.
în holul de la intrarea blocului, deasupra cutiilor de scrisori, ferparul de condoleanţe din partea comitetului de locatari începuse să se îngălbenească. Yoel intenţionase în cîteva rînduri să-l dea jos, dar nu o făcuse. Anunţul conţinea şi o greşeală de reproducere a numelor. Se spunea în el că locatarii erau şocaţi şi
29
împărtăşeau   durerea   familiilor   respective, pricinuită de tragica şi prematura pierdere a dragilor noştri vecini, doamna Ivria Raviv şi domnul Eviatar Vitkin. Raviv era numele pe care Yoel îl folosea în mod curent. Dar cînd a închiriat locuinţa nouă din Ramat Lotan, a preferat să se înregistreze sub numele Ravid, deşi nu exista vreo raţiune logică pentru asemenea modificare. Netta se numise întotdeauna Netta Raviv, cu excepţia unui singur an, cînd toţi trei locuiseră la Londra, unde Yoel se găsea în misiune, sub un cu totul alt nume. Numele mamei lui era Lisa Rabinovici. Ivria, în cei cincisprezece ani cît studiase, intermitent, la universitate, îşi folosise numele de fată, Lublin.  în ajunul calamităţii, Yoel se înregistrase la Hotel Europa din Helsinki sub numele de Lionel Hart. Dar numele vecinului între două vîrste, iubitor de chitară, a cărui moarte în curte, în ploaie, în braţele doamnei Raviv stîrnise felurite bîrfe, era Itamar Vitkin. Nu Eviatar Vitkin, cum apărea în ferparul locatarilor.  Netta afirmase însă că-i plăcea mai mult Eviatar şi, la urma urmei, ce mai contează ?
30
Cinci
în seara zilei de şaisprezece februarie, la ora zece şi jumătate, cînd s-a întors cu taxiul la Hotel Europa, Yoel era dezamăgit şi obosit. Intenţionase să mai zăbovească puţin la bar, să bea un gin-tonic şi să analizeze în gînd, înainte de a urca în cameră, rezultatele întîl-nirii cu inginerul tunisian pentru care venise la Helsinki şi cu care se văzuse în acea seară la restaurantul gării. Inginerul i se păruse a face parte din categoria „plevuşcă"; cerea nişte favoruri disproporţionate în raport cu informaţiile banale pe care le oferea. Materialul pe care i-l prezentase ca mostră la sfîrşitul întrevederii era aproape lipsit de importanţă. Chiar dacă, pe parcursul discuţiei, omul se străduise să dea de înţeles că la viitoarea întrevedere, dacă va mai exista una, o să-i ofere lampa lui Aladin. Adică informaţiile majore după care Yoel tînjea de veacuri.
Dar favorurile pe care le cerea în schimb tunisianul nu erau de natură financiară. Folosind oportun cuvîntul „bonus", Yoel îşi pusese în funcţiune antenele pentru a detecta semne de lăcomie, dar în zadar. Din acest punct de
31
vedere - şi numai din acesta - tunisianul nu fusese evaziv: nu avea nevoie de bani. Era vorba de nişte favoruri nebăneşti.  Pe  care Yoel, în adîncul inimii lui, nu era convins că i le vor putea acorda. Bineînţeles, nu fără o aprobare de la un nivel mai înalt. Chiar dacă s-ar fi dovedit că omul se află în posesia unor informaţii de prima mînă, lucru de care Yoel se îndoia. Prin urmare, se despărţise pentru moment de inginerul tunisian, cu promisiunea că se vor revedea a doua zi pentru a stabili contactul pe mai departe.
în acea seară Yoel avea de gînd să se retragă mai devreme, îşi simţea ochii obosiţi - aproape că-l dureau. Ii revenea întruna în gînd invalidul pe care-l văzuse pe stradă într-un scaun cu rotile; i se părea o figură familiară. Nu chiar familiară, dar nici cu totul străină. Implicată, într-un fel, în ceva de care trebuia să-şi aducă aminte.
Şi tocmai că nu-şi putea aduce aminte. Cînd dădea să intre în bar, recepţionerul a venit după el.
— Scuzaţi-mă, domnule, o doamnă Schiller a sunat repetat în ultimele cîteva ore.  A lăsat un mesaj urgent pentru domnul Hart, ca de îndată ce se întoarce la hotel să ia legătura cu fratele său.
Yoel i-a mulţumit recepţionerului. A renunţat la popasul în bar. îmbrăcat în palton, a ieşit din nou în strada înzăpezită, populată la acea oră din noapte de foarte puţini pietoni şi nici măcar de maşini. A pornit pe stradă, privind mereu îndărăt, peste umăr; dar nu
32
era nimic de văzut în afară de bălţile de lumină galbenă proiectate pe zăpadă, întîi a dat s-o ia la dreapta, apoi s-a răzgîndit şi a cotit la stînga, trecînd de vreo două intersecţii, răscolind omătul moale sub tălpi, pînă a găsit ceea ce căuta: o cabină de telefon public. Şi-a rotit din nou privirea. Nici ţipenie de om. După cum cădea lumina, zăpada iriza reflexe cînd albăstrii, cînd roşietice, de parc-ar fi suferit de o boală de piele. A sunat la Ierusalim, cu taxă inversă. Aşa-zisul frate era, în cazurile de forţă majoră, omul pe care ei îl numeau „le Patron", în Ierusalim era miezul nopţii. Unul dintre asistenţii Patronului i-a cerut să revină imediat în ţară. Nu a adăugat nici o explicaţie şi Yoel nu i-a pus nici o întrebare. La ora unu din noapte zbura din Helsinki la Viena. Acolo a aşteptat pe aeroport, timp de şapte ore, cursa spre Ierusalim. Dimineaţa, omul lor de legătură din Viena a venit să bea o cafea cu el, la barul din sala de aşteptare. Nu-l putea lămuri pe Yoel de ce fusese atît de urgent rechemat, sau poate că fusese instruit să nu-i spună nimic. Au vorbit puţin despre treburile lor. După care au discutat despre economie. Seara, la aeroportul Ben Gurion, l-a aşteptat Patronul în persoană. L-a încunoştinţat, fără nici un preambul, că în urmă cu o zi Ivria fusese electrocutată, accidental. La cele două întrebări ale lui Yoel a dat răspunsuri precise, nediluate.   A   luat   valijoara   din   mîna   lui Yoel, l-a   condus   la   maşină   printr-o   ieşire laterală şi l-a anunţat că-l va duce cu maşina lui la Ierusalim. Cu excepţia cîtorva observaţii
33
legate  de  inginerul  tunisian,   au  străbătut întregul drum în tăcere. Ploaia nu mai contenise din ajun; doar că se prefăcuse într-o burniţă măruntă, care te pătrundea pînă la os. In lumina farurilor maşinilor care veneau în sens invers, s-ar fi zis că ploaia nu cădea de sus în jos, ci ţîşnea din pămînt. La capătul serpentinelor care  urcă  spre  Ierusalim,  un camion răsturnat, cu roţile în sus, încă în mişcare,  i-a  adus  aminte  de  invalidul  din Helsinki, şi Yoel s-a simţit din nou sîcîit de senzaţia unei discrepanţe, a unei neverosimi-lităţi, a ceva ce nu-i în ordine. Dar nu-şi putea da seama ce anume.  In timp ce urcau pe Mount Castel, şi-a scos din servietă un aparat de ras cu baterie şi s-a bărbierit orbeşte, în întuneric. Aşa cum proceda întotdeauna. Nu voia să intre în casă nebărbierit.
A doua zi dimineaţa, la ora zece, cele două cortegii funerare au pornit de acasă. Ivria a fost înmormîntată la Sanhedriya, iar vecinul a fost dus la alt cimitir. Fratele mai mare al Ivriei,  un fermier butucănos  din Metullah, numit Nakdimon Lublin, a bîiguit rugăciunea de înmormîntare, poticnindu-se la cuvintele aramaice, nefamiliare. După care, împreună cu cei patru fii ai lui au susţinut-o, pe rînd, pe Avigail, gata mereu să se prăbuşească.
Cînd au ieşit din cimitir, Yoel a mers alături de mama sa. înaintau foarte aproape unul de celălalt, dar nu s-au atins decît o singură dată, cînd au încercat să treacă împreună pe poarta îngustă; două umbrele negre s-au ciocnit în aer. Brusc, Yoel şi-a adus aminte că 34
uitase în camera de hotel din Helsinki cartea Doamna Dalloway şi fularul de lînă pe care i-l cumpărase soţia lui. Dar s-a împăcat cu paguba. Cum de nu şi-a dat niciodată seama cît de mult ajunseseră să semene între ele soacra şi mama lui, de cînd locuiau împreună ? Oare pe viitor va ajunge să semene şi el cu fiica lui? îl înţepau ochii. Şi-a adus aminte că-i făgăduise inginerului tunisian să-l sune în acea zi şi nu-şi ţinuse promisiunea, şi nici că va mai putea să şi-o ţină. Şi tot nu reuşea să vadă legătura între promisiunea făcută şi invalid, deşi intuia că există o legătură. Fapt care-l răscolea.
35
Şase
Netta   nu   a   venit   la   înmormîntare.   Nici Patronul. Nu pentru c-ar fi fost ocupat, ci pentru că, aşa cum îi era obiceiul, s-a răzgîn-dit în ultimul moment şi a hotărît să rămînă în apartament, alături de Netta, şi să aştepte întoarcerea celorlalţi de la cimitir. Şi cînd s-a întors familia împreună cu cele cîteva cunoştinţe şi cu vecinii care-i însoţiseră, i-au găsit pe Netta şi pe Patron în livingroom, aşezaţi faţă în faţă şi jucînd şah. Nakdimon Lublin şi restul familiei au fost şocaţi, dar, ţinînd seama de starea de sănătate a Nettei, au închis ochii. Sau, în cel mai bun caz, nu au făcut nici un comentariu. Lui Yoel nici că-i păsa. Cît fuseseră plecaţi, Patronul o învăţase pe Netta să prepare o cafea neagră tare, stropită cu coniac, pe care fata le-a servit-o tuturor celor prezenţi. Patronul a rămas cu ei pînă la căderea serii, apoi s-a ridicat şi a plecat. Cunoştinţele şi neamurile s-au împrăştiat. Nakdimon Lublin şi fiii lui au plecat să înnopteze în alt loc din Ierusalim, promiţînd să revină a doua zi dimineaţa. Yoel a rămas singur cu cele trei femei. Cînd s-a lăsat întunericul, Avigail a început să 36
plîngă în bucătărie, scoţînd icneli zgomotoase, întretăiate, ca o criză de sughiţ. Lisa a încercat să o liniştească dîndu-i picături de valeriană, un remediu învechit care, totuşi, după un timp, a mai calmat-o. Cele două bătrîne şedeau în bucătărie, Lisa înconjurînd cu braţul umerii lui Avigail; amîndouă înfăşurate într-un şal de lînă cenuşiu, pe care Lisa îl găsise, probabil, într-un dulap. Şalul aluneca întruna şi Lisa se apleca să-l ridice, îl scutura, ca un liliac care-şi desfăşoară aripile, şi apoi îl înfăşură din nou în jurul lor. Ca urmare a picăturilor de valeriană, plînsul lui Avigail s-a mai domolit şi a căpătat un ritm mai egal. Asemenea unui copil care plînge în somn. Dar de afară răzbeau vaietele pisicilor în călduri, un sunet straniu, pătrunzător, crud, asemănător mai curînd unui lătrat. Yoel şi fiica lui şedeau în livingroom, de o parte şi de alta a măsuţei joase pe care Ivria o cumpărase în laffa, cu vreo zece ani în urmă. Pe măsuţă se găsea tabla de şah, înconjurată de cîteva piese culcate sau în picioare şi de cîteva ceşti de cafea goale. Netta l-a întrebat dacă vrea să-i facă o omletă şi o salată. Yoel i-a răspuns: „Nu mi-e foame", la care ea a replicat: „Nici mie". La ora opt şi jumătate a sunat telefonul, dar cînd Yoel a ridicat receptorul nu s-a auzit nimic. Din simplă deformaţie profesională, s-a întrebat oare cine voia să verifice dacă era acasă sau nu. Dar nu-şi putea da seama. Pe urmă Netta s-a ridicat, a închis ferestrele, a tras jaluzelele şi a împreunat draperiile. La ora nouă, i-a spus tatălui ei:
37
— Dacă vrei să te uiţi la ştiri, te rog deschide televizorul.
Yoel a răspuns:
— Bine.
Dar au rămas aşezaţi şi nici unul dintre ei nu s-a apropiat de televizor. Şi, din nou, împins de conştiinţa profesională, Yoel a alcătuit în minte numărul de telefon din Helsinki şi, o clipă, s-a gîndit chiar să-l cheme pe inginerul tunisian, de aici, de acasă. Dar şi-a alungat gîndul pentru că nu ştia ce să-i spună. La puţin timp după ora zece, s-a ridicat şi a preparat nişte sandvişuri cu brînză şi salam pe care le-a găsit în frigider; salamul era cel care-i plăcea Ivriei: picant, învelit în piper negru. Pe urmă a pus ceainicul la fiert şi a umplut patru pahare cu ceai de lămîie. Mama lui a intervenit:
— Lasă-mă pe mine să fac toate astea.
— Nu-i nevoie. Totul e în ordine, a răspuns Yoel.
Au băut ceaiul, dar nimeni nu s-a atins de sandvişuri. S-a făcut ora unu noaptea pînă cînd Lisa a izbutit s-o convingă pe Avigail să înghită două tablete de valium şi să se întindă, complet îmbrăcată, pe patul dublu din camera Nettei. S-a culcat şi ea alături, fără să stingă lampa de pe noptieră. Pe la două şi un sfert, Yoel a furişat o privire şi le-a văzut pe amîn-două dormind. Avigail s-a trezit de trei ori şi a început să plîngă, dar de fiecare dată s-a oprit şi s-a liniştit. Pe la trei noaptea, Netta i-a propus tatălui ei să joace o partidă de şah, să le treacă timpul. Yoel a acceptat, dar curînd
l-a doborît oboseala, ochii au început să-l înţepe, şi s-a dus să se odihnească în camera de copii. Netta l-a condus pînă la uşa camerei şi acolo, în timp ce-şi descheia nasturii de la cămaşă, Yoel a anunţat-o că a hotărît să profite de dreptul lui de a ieşi mai devreme la pensie. Urma să redacteze chiar în acea săptămînă o scrisoare de renunţare şi nu avea de gînd să mai aştepte pînă cînd or să-i găsească un înlocuitor. La sfîrşitul anului şcolar, se vor muta din Ierusalim.
Netta i-a răspuns:
— Cum doreşti.
Şi asta a fost tot.
Fără să închidă uşa, s-a culcat pe pat, cu mîinile încrucişate sub ceafă şi cu ochii arzători aţintiţi pe tavan. Ivria Lublin fusese singura lui dragoste, dar asta se întîmplase cu multă vreme în urmă. îşi aducea aminte limpede, pînă la cel mai mic detaliu, de o dată, cu ani înainte, cînd făcuseră dragoste. După o ceartă violentă. Amîndoi au fost scuturaţi de plîns, de la prima mîngîiere şi pînă la înfiorarea finală, şi după aceea au zăcut înlănţuiţi cîteva ceasuri, nu atît ca un bărbat şi o femeie, cît ca doi oameni îngheţaţi, noaptea, în zăpadă. Şi el a rămas cuibărit în pîntecele ei aproape întreaga noapte, chiar cînd dorinţa i se ostoise. Acum, cînd revedea totul în minte, simţea din nou iscîndu-se în el dorinţa pentru trupul ei. Şi-a apăsat mîna mare şi urîtă pe membrul în erecţie, ca şi cum ar fi vrut să-l calmeze, ferindu-se însă să-şi mişte degetele sau penisul. Cum uşa era deschisă, cu mîna liberă a stins
38
39
lumina. Şi în clipa cînd l-a învăluit întunericul, şi-a dat seama că trupul pe care-l dorea era îngropat în pămînt şi că aşa avea să rămînă pe vecie. Cu genunchii rotunzi, ca de copil, cu sînul stîng ceva mai plin şi mai atrăgător decît dreptul, cu semnul din naştere, pata cafenie, uneori vizibilă, alteori ascunsă în părul pubian. Şi pe urmă s-a văzut şi pe el întemniţat în coşciugul ei, în deplină beznă, şi a văzut-o zăcînd goală sub lespezile de ciment, acoperită de movilita de ţarină udă de ploaia care se cernea în întuneric, şi şi-a adus aminte de claustrofobia Ivriei, dar, totodată, şi-a amintit că morţii nu sînt îngropaţi goi; speriat, a întins mîna şi a aprins iar lampa. Dorinţa i se volatilizase. A închis ochii şi a rămas nemişcat pe spate, aşteptînd lacrimile, însă lacrimile refuzau să vină, ca şi somnul, aşa că a bîjbîit cu mîna pe noptieră, căutîndu-şi cartea. Pe care o uitase la Helsinki.
Pe uşa deschisă, în acompaniamentul vuietului vîntului şi al ploii, şi-a zărit fiica, urîţică, uscăţivă, adusă de spate, strîngînd paharele şi ceştile de cafea goale şi adunîndu-le pe o tavă. Le-a dus pe toate la bucătărie şi a început să le spele pe îndelete. A acoperit cu un celofan platoul de sandvişuri cu brînză şi salam şi l-a vîrît, cu grijă, în frigider. Apoi a stins aproape toate luminile şi s-a asigurat că uşile sînt încuiate. A ciocănit de două ori în uşa studioului mamei ei, înainte de a o deschide şi a intra. Pe biroul Ivriei zăceau condeiul şi călimara rămasă deschisă. Netta a închis-o şi a învîrtit căpăcelul condeiului. A luat de pe birou ochelarii
fără rame, cu lentilele pătrate, care-ţi evocau un medic de casă sever, dintr-o generaţie trecută. I-a ridicat de pe birou, ca şi cum ar fi vrut să-i încerce. Dar s-a abţinut, i-a lustruit uşor cu poala bluzei, le-a îndoit antenele şi a vîrît ochelarii în etuiul pe care l-a găsit sub hîrtii. Pe urmă a luat ceaşca de cafea lăsată de Ivria pe birou, cînd se dusese să caute lanterna. Netta a stins lumina şi a ieşit din încăpere închizînd uşa în urmă-i. După ce a spălat şi această ultimă ceaşcă, s-a întors în livingroom şi s-a aşezat în faţa măsuţei de şah. De partea cealaltă a peretelui, Avigail plîngea din nou şi Lisa o îmbărbăta în şoaptă. Liniştea era atît de profundă, încît chiar prin uşile încuiate şi ferestrele zăvorite se auzeau cocoşii cucurigind şi cîinii lătrînd; printre case s-a insinuat vag chemarea tărăgănată, prelungă, a muezinului la rugăciunea de dimineaţă. „Şi acum ce urmează?", s-a întrebat Yoel. Cît de ridicol, de enervant, de gratuit a fost gestul lui de a se bărbieri în maşina Patronului, pe drumul de întoarcere de la aeroport. Schilodul din scaunul cu rotile din Helsinki era tînăr, foarte tînăr, şi Yoel îşi amintea că avea parcă trăsături delicate, feminine. Nu avea nici braţe, nici picioare. Oare din naştere? Sau în urma unui accident? La Ierusalim plouase întreaga noapte. Dar electricitatea fusese restabilită în mai puţin de o oră de la dezastru.
40
41
Şapte
într-o după-amiază tîrzie a unei zile de vară, Yoel stătea desculţ într-un colţ al peluzei şi tundea gardul viu. Micul drum din Ramat Lotan era scăldat în miresme cîmpeneşti, mărginit de pajişti cosite şi de răzoare de flori cu îngrăşăminte de bălegar, şi avea un sol afinat, care sugea apa stropitorilor, în grădinile din faţa şi din spatele caselor se roteau numeroase stropitori. Erau orele cinci şi un sfert. Din cînd în cînd, cîte un vecin se întorcea acasă de la treburile lui, îşi parca maşina, cobora din ea fără grabă, îşi dezmorţea braţele întinzîndu-le, şi îşi lărgea nodul de la cravată chiar înainte de a păşi pe aleea asfaltată a grădinii.
Prin uşile deschise ce dădeau spre grădină, ale caselor de peste drum, se auzea vocea crainicului de la televiziune, citind ştirile. Cu un mic efort, Yoel izbutea să-i desluşească spusele. Dar gîndurile îi zburau aiurea. Din timp în timp se oprea din tunsul gardului şi se uita la un grup de trei fetiţe care se jucau pe trotuar cu ur alsacian botezat Ironside, poate după detectivul imobilizat într-un scaun cu
rotile dintr-un serial difuzat la televizor în urmă cu cîţiva ani, serial pe care Yoel îl urmărise întîmplător în camerele de hotel din diferite oraşe. O dată urmărise un episod dublat în portugheză, dar reuşise totuşi să înţeleagă intriga, care era foarte simplistă.
De jur-împrejur păsările cîntau prin copaci, ţopăiau pe lîngă ziduri, zburau dintr-o grădină în alta, de parcă se îmbătaseră de bucurie. Yoel ştia că păsările nu zboară de bucurie, ci din alte raţiuni. Din depărtare răzbea înăbuşit, asemenea suspinului mării, rumoarea traficului de pe şoseaua care se aşternea la poalele suburbiei Ramat Lotan. în spatele lui, tolănită pe un leagăn capitonat, şedea Lisa, îmbrăcată într-un capot şi citind ziarul de seară. Cîndva, cu ani şi ani în urmă, îi povestise cum, cînd el avea trei ani, îl împinsese într-un căruţ scîrţîitor, îngropat pe sub pachetele şi boccelele aruncate claie peste grămadă, pe tot lungul drum dintre Bucureşti şi portul Varna. Străbătuse cea mai mare parte din drum pe cărări lăturalnice, ascunse. Yoel nu mai păstra în memorie nimic din acest drum, dar i se nălucea uneori imaginea vagă a unei săli de dormit întunecoase, în măruntaiele unui vapor, o sală ticsită cu şiruri de paturi de fier suprapuse, încărcate cu bărbaţi şi femei care gemeau, scuipau, poate chiar vomitau unii peste alţii, sau peste el. Şi i se mai năzărea imaginea vagă a unei încăierări între mama lui care răcnea şi un bărbat chel, nebărbierit, încăierare care avusese loc tot pe parcursul acelei călătorii. Despre tatăl său nu-şi mai
42
43
putea aminti nimic, cu toate că ştia cum arăta la chip, din cele două fotografii sepia din vechiul album al mamei lui. Ştia, sau mai curînd dedusese, că tatăl lui nu fusese evreu, ci un român creştin, care ieşise din viaţa lui şi a mamei sale chiar înainte de sosirea nemţilor. Dar în mintea lui Yoel, tatăl lui se suprapunea peste înfăţişarea bădăranului chel şi neîngrijit care o lovise pe mama sa pe vapor.
De cealaltă parte a gardului viu pe care Yoel îl tundea cu încetineală şi precizie, vecinii lui, americanii, frate şi soră, care ocupau cealaltă jumătate a imobilului dublu, şedeau tolăniţi pe scaune de grădină albe şi beau cafea frapată, în săptămînile de cînd se mutaseră acolo, cei doi Vermont îl invitaseră în repetate rînduri să vină pe la ei, într-o după-masă, la o cafea frapată, sau să treacă într-o seară, după ştirile de la orele nouă, să vadă împreună o comedie la video. Yoel le-a răspuns: „Cu plăcere". Dar pînă acum se ţinuse la distanţă de ei. Vermont era un bărbat solid, cu o faţă proaspătă şi rozalie şi cu manierele neşlefuite ale unui fermier american. Arăta ca un olandez sănătos şi prosper dintr-o reclamă pentru trabucuri scumpe. Era jovial şi gălăgios. Gălăgios, poate pentru că era tare de o ureche. Sora lui, Annemarie, sau poate că Rosemarie, era cu cel puţin zece ani mai tînără. Yoel nu mai ştia exact cum o cheamă. Era o femeie minionă, atrăgătoare, cu un rîs copilăresc, ochi albaştri şi sîni cu sfîrcuri obraznice. „Bună!", l-a salutat veselă cînd l-a observat pe Yoel măsurîndu-i corpul, de dincolo de gardul viu.
Fratele ei a repetat aceleaşi două silabe, dar o secundă mai tîrziu şi cu ceva mai puţină veselie în glas. Yoel le-a urat o după-masă plăcută. Femeia a venit la gard, cu sfîrcurile care înţepau o bluză uşoară, de pînză. Cînd s-a apropiat de el, interceptîndu-i cu încîn-tare privirea fixată asupra trupului ei, i s-a adresat în engleză, vorbindu-i repede, cu o voce joasă:
— Grea viaţă, nu?
Pe urmă, l-a întrebat în ebraică, cu un glas mai accentuat, dac-ar putea să-i împrumute şi ei, mai tîrziu, foarfecele de grădină, ca să tundă şi de partea lor gardul de verdeaţă.
— Sigur că da, a răspuns Yoel, apoi, după o scurtă ezitare, s-a oferit să-l tundă el.
— Nu te pripi, i-a spus ea rîzînd. S-ar putea să accept.
Lumina după-amiezii tîrzii era blîndă, de culoarea mierii, şi străpungea cu reflexe aurii cîţiva nori transparenţi ce pluteau la înălţime, în drumul lor dinspre mare către munţi. O briză uşoară se iscase din direcţia mării, răspîn-dind un vag miros sărat şi o undă de melancolie pe care Yoel o absorbise. Pala de vînt înfiorase frunzişul pomilor ornamentali şi fructiferi, dezmierdase peluzele îngrijite şi-i pulverizase pe pieptul gol o pulbere de stropi aduşi dintr-o altă grădină.
în loc să-şi termine partea lui de gard şi să treacă în grădina cealaltă, Yoel şi-a lăsat jos foarfecele, pe marginea pajiştii, şi a pornit într-o mică plimbare, pînă în punctul unde drumul era blocat de o livadă de citrice, împrejmuită
44
45
cu un gard. A zăbovit acolo cîteva minute, scrutînd frunzişul des, străduindu-se în zadar să desluşească o mişcare furişă pe care-şi imagina că ar putea-o discerne în livadă. Pînă cînd ochii au început din nou să-l doară. Apoi s-a întors şi a pornit-o spre casă. Era o seară catifelată. Pe fereastra deschisă a unei case a auzit un glas de femeie rostind: „N-are importanţă, şi mîine e o zi". Yoel a cîntărit în minte fraza şi nu i-a putut găsi nici un cusur, în faţa porţilor grădinilor se găseau cutii poştale elegante, uneori chiar ostentative. Unele dintre maşinile de curînd parcate emanau încă un val de căldură reziduală de la motor şi un vag miros de benzină. Şi pavajul confecţionat din dale de asfalt prefabricate radia o căldură plăcută pentru tălpile lui goale. Pe fiecare pătrat de beton erau gravate două săgeţi ce mărgineau inscripţia: SCHARFSTEIN LTD RAMAT GAN.
Puţin după ora şase, Avigail şi Netta s-au întors cu maşina de la coafor. Avigail, în ciuda ţinutei de doliu, arăta rumenă şi sănătoasă ca un măr: faţa ei rotundă şi trupul robust îţi sugerau o rusoaică de la ţară. Era atît de total diferită de Ivria, încît, o clipă, lui Yoel i-a fost oarecum greu să-şi aducă aminte ce legătură exista între el şi această femeie. Pe de altă parte, fiica lui se tunsese băieţeşte, şi părul îi stătea pe cap ţepos ca un arici, de parcă voia să-l sfideze. Nu l-a întrebat ce impresie îi face noua ei tunsoare şi Yoel a hotărît ca nici de data asta să nu-i spună vreo vorbă. După ce au intrat amîndouă în casă, Yoel s-a dus la
maşina pe care Avigail o parcase neglijent, s-a urcat la volan, a dat-o îndărăt scoţînd-o din alee, a virat la capătul drumului, apoi a adus-o drept în mijlocul parcării, astfel încît maşina se găsea acum cu botul spre şosea, parcă gata să pornească. Yoel a rămas cîteva minute lîngă poarta casei lui, ca şi cum aştepta să vadă cine o să mai apară. Fluiera încetişor, ca pentru el însuşi, o melodie veche. Nu-şi putea aduce aminte de unde o ştia, bănuia că era dintr-un musical binecunoscut, şi a dat să intre în casă, să întrebe, dar brusc l-a izbit gîndul că Ivria nu era acolo, şi tocmai de asta se afla el aici. Pentru că, o frîntură de clipă, nu-şi putuse da seama ce căuta el în locul ăsta străin.
Se făcuse şapte. Momentul potrivit pentru un coniac. Şi mîine e o zi, şi-a adus el aminte. Destul pentru azi.
A intrat în casă şi a făcut un duş pe îndelete, între timp, mama şi soacra lui pregăteau cina. Netta citea în camera ei şi nu li se alăturase. Le-a comunicat, de dincolo de uşa închisă, că o să-şi ia singură de mîncare, ceva mai tîrziu.
Pe la şapte şi jumătate, umbrele serii începuseră să se adune. Puţin înainte de opt, Yoel a ieşit iar afară, s-a întins într-un hamac, ţinînd în mînă un radio cu tranzistori, o carte şi ochelarii noi pe care începuse să-i folosească în ultimele săptămîni. îşi alesese nişte ochelari caraghioşi, cu rame rotunde, negre, care-l făceau să arate ca un vîrstnic popă francez. Pe cer încă zăboveau reflexe ciudate ale zilei care se destrăma, în timp ce o lună de un roşu
46
47
crud a săltat deodată din spatele livezii de citrice. In faţă, îndărătul chiparoşilor şi a acoperişurilor de ţiglă, cerul reflecta sclipirea aurie a luminilor din Tel Aviv şi, o clipă, Yoel a avut senzaţia că trebuie să se scoale şi să se repeadă în oraş să-şi aducă fiica acasă. Dar Netta era în camera ei. Lampa de pe noptieră trimitea pe fereastră o strălucire care inunda peluza, o formă luminoasă pe care Yoel o contempla, încercînd în zadar să o definească. Poate pentru că nu era o figură geometrică.
începură să-l sîcîie ţînţarii. S-a ridicat şi a intrat în casă, grijuliu să-şi ia tranzistorul, cartea, ochelarii cu rame rotunde negre, dar conştient că uitase totuşi ceva, ceva de care nu izbutea să-şi amintească.
în livingroom, continuînd să stea desculţ, şi-a turnat un pahar de coniac şi s-a aşezat împreună cu mama şi cu soacra lui să urmărească ştirile de la ora nouă. Ar fi fost posibil ca, printr-o singură lovitură, să separe animalul de pradă de baza lui de metal si, în felul ăsta, să amuţească întrebările, chiar dacă nu avea să-i descifreze enigma; dar ar fi însemnat ca după aceea să stea să-l repare. Ceea ce n-ar fi reuşit decît găurindu-i laba şi intro-ducînd un şurub. Poate că cel mai bun lucru era să-l lase aşa, să nu se atingă de el.
S-a ridicat şi a ieşit pe terasă. Greierii ţiuiau. Briza amorţise. Coruri de broaşte se reverberau dinspre păduricea de la capătul drumului, un copil plîngea, o femeie rîdea, o armonică de gură răspîndea melancolie, apa curgea într-o toaletă. Toate aceste zgomote se
însoţeau întrucît casele fuseseră clădite foarte aproape una de cealaltă, iar grădinile despărţitoare erau mici. Ivria avusese un vis: după ce ea avea să-şi termine teza şi Netta să isprăvească şcoala şi Yoel să se elibereze din slujba lui, să vîndă apartamentul din Talbiyeh şi apartamentul celor două mame din Rehavia şi să cumpere pentru toţi o casă la marginea unui sat din Dealurile din ludeea, nu departe de Ierusalim. Trebuia să fie o casă detaşată, la capăt de drum, acest lucru era foarte important pentru ea. Aşa încît ferestrele să dea măcar într-o parte spre dealurile împădurite, şi nici un alt semn de viaţă să nu răzbească. Şi uite că acum el reuşise să realizeze cel puţin unele dintre componentele acestui plan. Chiar dacă cele două apartamente din Ierusalim fuseseră închiriate şi nu vîndute. Venitul realizat prin închiriere acoperea chiria casei din Ramat Lotan, ba chiar îi mai rămîneau nişte bani. La care se adăuga pensia lui lunară şi economiile celor două bătrîne doamne şi asigurările lor sociale. Mai era şi moştenirea rămasă de la Ivria, un teren vast în Metullah, pe care Nakdimon Lublin şi fiii lui cultivau pomi fructiferi şi, de curînd, construiseră şi o mică pensiune. Lună de lună îi virau lui Yoel o treime din venituri. Printre aceşti pomi fructiferi o cunoscuse el prima oară pe Ivria, în 1960, cînd el era în armată, un soldat care rătăcise drumul pe parcursul unui exerciţiu de orientare comandat, iar ea era fiica unui fermier, cu doi ani mai mare decît el, o fată care ieşise noaptea în livadă ca să închidă robinetele
48
49
stropitorilor de irigare. Au tresărit speriaţi cînd au dat unul de celălalt, în întuneric, şi n-au schimbat nici zece cuvinte înainte ca trupurile să li se încleşteze subit, bîjbîind unul peste altul, rostogolindu-se în noroi, amîndoi complet îmbrăcaţi, gîfîind, îngropîndu-se unul în celălalt ca două păpuşi de cîrpă oarbe, zgî-riindu-se şi rănindu-se, terminînd aproape înainte de a fi început, apoi fugind care încotro, pe drumul lui, fără să-şi fi spus un cuvînt. Şi tot acolo, între pomii încărcaţi de roade, a avut-o şi a doua oară, cîteva luni mai tîrziu, cînd s-a întors la Metullah, ca împins de o vrajă, şi a asteptat-o două nopţi la rînd lîngă robinetele stropitorilor, pînă cînd, în sfîrşit, s-au reîntîlnit, au căzut din nou unul în braţele celuilalt, el a cerut-o în căsătorie şi ea i-a răspuns: „Ţi-ai ieşit din minţi ?". După aceea obişnuiau să se întîlnească la cafeneaua din staţia de autobuz Kiryat Shmonah şi apoi să facă dragoste într-o baracă de tablă pe care o descoperise el într-un loc unde fusese pe vremuri un lagăr de tranzit pentru imigranţi. După vreo sase luni, Ivria a acceptat să se mărite cu el, fără să răspundă însă la dragostea lui, dar plină de devotament şi de onestitate, hotărîtă să dea din plin partea ei, ba străduindu-se să ofere chiar mai mult. Amîndoi erau capabili de compasiune şi de blîndeţe. Cînd făceau dragoste nu se mai răneau, ci se purtau cu consideraţie şi generozitate, învă-ţînd unul de la celălalt şi învăţîndu-se unul pe celălalt. Devenind din ce în ce mai apropiaţi. Fără să se prefacă. Şi au existat zile,
chiar cu zece ani mai tîrziu, cînd au făcut din nou dragoste complet îmbrăcaţi, undeva pe un cîmp de lîngă Ierusalim, pe pămîntul gol, în locuri de unde puteau vedea doar cerul înstelat deasupra capului şi umbrele copacilor. De unde oare îi venea senzaţia aceasta care-l urmărise întreaga seară, anume că uitase ceva?
După încheierea ştirilor de la televizor, Yoel a bătut uşor la uşa Nettei. Nu a primit nici un răspuns, aşa încît a aşteptat, apoi a bătut din nou. Şi în casa de aici, ca şi în cea din Ierusalim, Nettei i se dăduse dormitorul mare, cu patul dublu. Şi aici îşi atîrnase pozele poeţilor preferaţi, îşi aşezase partiturile muzicale şi vazele cu ciulini. El, Yoel, hotărîse acest aranjament, întrucît lui îi venea greu să se culce singur într-un pat dublu, în timp ce pentru Netta, cu problemele ei de sănătate, era mai bine să doarmă într-un loc spaţios.
Cele două bunici se instalaseră în dormitoarele celor doi copii, care comunicau între ele printr-o uşă. Iar el îşi luase camera din spate, fostul birou al domnului Kramer. încăperea era mobilată cu o canapea extensibilă de tip spartan, un birou şi un tablou care înfăţişa parada promoţiei 1971 a Şcolii de Ofiţeri de blindate, cu tancuri dispuse într-un semicerc, împodobite cu flamuri colorate, ce atîrnau de capetele antenelor. Mai exista şi o fotografie a proprietarului casei în persoană, în uniformă cu trese de căpitan, dînd mîna cu Şeful Statului Major, David Elazar. în bibliotecă găsise o serie de cărţi în ebraică şi în engleză, tratate de management comercial,
50
51
albume cu poze comemorative ale victoriilor, o Biblie cu comentariile lui Cassuto, un set din Lumea cunoaşterii, memoriile lui Ben Gurion şi ale lui Moshe Dayan, ghiduri turistice din diverse ţări, şi un raft întreg de romane poliţiste în limba engleză, în dulapul încastrat în perete, care se găsea în aceeaşi cameră, Yoel îşi atîrnase hainele lui şi cîte ceva din garderoba Ivriei, adică ce mai rămăsese după donaţiile pe care le făcuse spitalului de leproşi de lîngă apartamentul lui din Ierusalim. Yoel şi-a instalat în această încăpere şi seiful, fără să se mai ostenească să-l îngroape în podea, deoarece acum nu mai avea aproape nimic în el: cînd se retrăsese din slujbă, avusese grijă să predea la serviciu armele şi restul echipamentului. Inclusiv propriul lui revolver. Listele cu numere de telefon le distrusese. Din nu ştiu ce pricină, reţinuse în seif doar planurile oraşelor şi paşaportul lui real.
A bătut şi a treia oară în uşa Nettei şi, cum tot nu a obţinut nici un răspuns, a deschis-o şi a intrat în cameră. Fiica lui, osoasă, sfrijită, cu părul tuns aproape pînă la piele, zăcea adormită, cu un picior rezemat pe podea, de parcă tocmai dădea să se scoale din pat, cu genunchiul ascuţit expus la vedere, şi cu faţa ascunsă de cartea deschisă. Yoel i-a îndepărtat cu grijă cartea de pe faţă. A izbutit să-i scoată şi ochelarii fără să o trezească, i-a strîns şi i-a aşezat pe noptieră. Erau ochelari cu rame transparente, din plastic. Uşurel, cu mare încetineală, i-a ridicat piciorul care se bălăbănea pe podea şi i l-a întins pe pat. După aceea a
acoperit cu un cearşaf silueta fragilă, angulară. A mai zăbovit o clipă cercetînd fotografiile poeţilor atîrnate pe pereţi. Amir Gilboa i-a oferit o fantomă de zîmbet. Yoel le-a întors spatele, a stins lumina şi a ieşit din cameră, în clipa aceea, i-a auzit vocea somnoroasă în întuneric:
— Stinge luminile, pentru numele lui Dumnezeu!
Şi, cu toate că nu mai exista nici o lumină aprinsă, Yoel nu a protestat, ci a tras, fără zgomot, uşa în urma lui. Abia atunci şi-a dat seama ce anume îl sîcîise întreaga seară: cînd se oprise din tunsul gardului viu şi pornise la plimbare, lăsase foarfecele de grădină pe jos, la marginea peluzei. Şi, desigur, nu avea să-i priască dacă rămînea afară, în rouă nopţii. Yoel şi-a tras sandalele în picioare, a ieşit în grădină şi a contemplat haloul palid din jurul lunii pline, care se decolorase din roşu într-un alb argintiu. Dinspre livada de citrice răzbea corul greierilor şi al broaştelor. Şi un ţipăt care-ţi îngheţa sîngele în vine, emis simultan de toate televizoarele, prin ferestrele deschise. După aceea a desluşit fîşîitul stropitorilor, uruitul îndepărtat al traficului de pe şosea şi o uşă trîntită într-una dintre case. Cu voce înăbuşită, şi-a repetat în engleză cuvintele rostite de vecina lui: „Grea viaţă, nu?". In loc să intre în casă, şi-a vîrît mîna în buzunar. Şi cum a dat peste cheile de la maşină, s-a urcat la volan şi a pornit-o în noapte. Cînd s-a întors, pe la unu noaptea, aleea era pustie, iar casa cufundată în întuneric şi tăcere. S-a dezbrăcat
52
53
şi s-a întins pe pat, şi-a pus căştile stereo la urechi şi, pînă la două şi jumătate din noapte, a ascultat o suită de piese de muzică barocă şi a citit cîteva pagini din teza neterminată a Ivriei. A descoperit că cele trei surori Bronte avuseseră şi două surori mai mari, care muriseră, amîndouă, în 1825. Existase şi un frate tuberculos, alcoolic, cu numele de Patrick Branwell. Yoel a citit pînă i s-au închis ochii. Dimineaţa, mama lui s-a dus să ridice ziarul aruncat în grădină şi să aşeze foarfecele la loc, în trusa de unelte.
Opt
Şi pentru că zilele şi nopţile erau pustii şi lipsite de noimă, Yoel şi-a făcut obiceiul de a sta seară de seară în faţa televizorului, pînă la miezul nopţii, cînd se termina programul, în general, îi ţinea companie mama lui, aşezată într-un fotoliu, brodind sau croşetînd, cu ochii ei cenuşii înguşti şi buzele subţiri strînse, care-i dădeau o înfăţişare severă, îmbufnată. Yoel, îmbrăcat în şort, se întindea pe canapeaua din livingroom, cu picioarele desculţe cocoţate pe rezemătoare şi cu capul pe o movilă de perne. Uneori, cînd se transmiteau ştirile, li se alătura şi Avigail, deşi aceasta respecta cu stricteţe perioada de doliu, în pofida faptului că faţa ei de ţărancă slavă radia o jovialitate frustă, inalterabilă. Cele două bătrîne doamne aveau întotdeauna grijă să aşeze pe măsuţa joasă din livingroom băuturi reci şi calde şi un platou încărcat cu vîrf cu struguri, pere, prune şi mere. Vara se apropia de sfîrşit. Pe parcursul serii, Yoel îşi turna vreo două sau trei pahare de coniac de import, un dar din partea Patronului. Cîteodată, Netta apărea din camera ei şi rămînea cîteva minute în
54
55
prag, înainte de a se face iar nevăzută. Dar dacă la televizor se transmitea un documentar despre natură sau o dramă englezească, se hotăra şi ea să intre. Şi se aşeza, uscăţivă, osoasă, cu capul sus, înşurubat într-o nefirească extensie ţeapănă; nu se aşeza niciodată într-un fotoliu, ci pe unul dintre scaunele de sufragerie cu spetează dreaptă. Rămînea încremenită pînă la sfirsitul transmisiunii, la distanţă de ceilalţi. Uneori s-ar fi zis că-şi ţinea privirea aţintită pe tavan şi nu pe ecran. Impresia se datora poziţiei nefireşti a gîtului. De obicei purta o rochie simplă, închisă în faţă cu nasturi mari. Care îi accentua silueta debilă, pieptul plat, umerii fragili. Lui Yoel i se părea uneori bătrînă, de o vîrstă cu cele două bunici ale ei, dacă nu şi mai vîrstnică. Vorbea laconic : „Pe ăsta l-au mai dat şi anul trecut", „Fă te rog sonorul mai mic, te asurzeşte". Sau: „Aveţi îngheţată în frigider". Cînd intriga se înteţea, Netta comenta:
— Precis casierul e asasinul. Sau: Pînă la sfîrşit o să se întoarcă tot la ea. Sau: Ce tîm-penie! Cum poate ea să ştie că el ştie ?
Pe parcursul verii s-au transmis o serie de filme despre bande de terorişti, spionaj, isprăvi spectaculoase ale serviciilor secrete. De obicei, Yoel aţipea pe la jumătatea acţiunii şi se trezea doar la ştirile de la miezul nopţii, cînd cele două bătrîne doamne se retrăseseră în linişte în dormitoarele lor. Niciodată nu-l atră-seseră filmele de acest gen; nu avea timp pentru ele. Nu vedea ce rost are să citeşti romane de spionaj sau thrilleruri. Numai cînd
colegii de la birou vorbeau despre o nouă carte, a lui John Le Carre, să spunem, şi îi cereau să le promită că o va citi, catadicsea şi el să răsfoiască romanul. Intrigile complicate i se păreau ridicol de neverosimile sau, dimpotrivă, transparent de simpliste. După ce parcurgea vreo douăsprezece pagini, punea cartea deoparte şi nu o mai relua, în schimb, într-o povestire de Cehov sau într-un roman de Balzac găsea mistere, care, din cît îşi dădea el seama, nu puteau fi descoperite în romanele de spionaj şi în thrilleruri. Cîndva, cu ani în urmă, cochetase cu ideea ca, atunci cînd se va pensiona, să scrie şi el o povestire de spionaj, în care să înfăţişeze episoade trăite pe parcursul anilor lui de serviciu. Dar renunţase la asemenea idee pentru că nu găsea nimic remarcabil sau senzaţional în propriile-i trăiri. Două păsări zgribulite pe un gard, pe o zi ploioasă, un bătrîn care vorbea de unul singur în staţia de autobuz din Gaza Road, asemenea aspecte şi altele similare i se păreau mai fascinante decît tot ce i se întîmplase în anii lui de slujbă. De fapt, se vedea pe sine ca un fel de evaluator şi de cumpărător al unor mărfuri abstracte. Se vînturase prin lumea întreagă ca să întîl-nească un străin într-o cafenea din Paris, de exemplu, sau din Montreal sau Glasgow, să poarte cu el o discuţie sau două, şi apoi să ajungă la o concluzie. Elementele importante în profesiunea lui erau receptivitatea la impresii, judecata intuitivă, capacitatea de evaluare a caracterului unui interlocutor şi abilitatea de negociere răbdătoare. Niciodată, în întreaga
56
57
lui carieră, nu-i trecuse măcar prin minte să escaladeze ziduri sau să sară de pe un acoperiş pe altul. Se considera un negustor, cu o autoritate consolidată de numeroşii ani de experienţă în negoţ, în stabilirea de raporturi, în statornicirea unei încrederi reciproce, în planificarea garanţiilor şi securităţilor, dar -mai presus de orice - în formarea unei impresii corecte asupra oamenilor cu care negocia. Ce-i drept, negocierile lui erau întotdeauna purtate cu o anumită discreţie şi rezervă, dar Yoel îşi imagina că aşa se întîmplă şi în lumea afacerilor şi că, dacă exista vreo diferenţă, aceasta putea fi detectată doar în context şi în fundal.
Niciodată nu a percheziţionat şi nu a cotrobăit prin locuinţa cuiva, nu a filat pe cineva printr-un labirint de străduţe, nu s-a încăierat cu „băieţii duri", n-a plantat microfoane. Treburile astea le făceau alţii. Misiunea lui consta în a stabili contacte, a pune la cale şi a pregăti întîlniri, a calma temerile şi a adormi bănuielile şi, fără a-şi slăbi vreo clipă propria precauţie şi prudenţă, a transmite interlocutorului o senzaţie de relaxantă intimitate şi de bună-dis-poziţie, asemenea unui consilier matrimonial optimist; dar, în acelaşi timp, de a pătrunde cu agerime şi răceală sub pielea străinului: „Era oare un impostor? Un şarlatan amator? Sau un escroc experimentat şi perfid? Sau poate doar un ţicnit mărunt, inofensiv? Un neamţ covîrşit de vinovăţia istorică ? Un idealist care visa să reformeze omenirea ? Un dement, bolnav de ambiţie ? O femeie hărţuită
care se pretează la un act disperat? Un evreu din diaspora, superentuziast? Un intelectual francez blazat, avid de senzaţii tari? Sau, pur şi simplu, o momeală pe care i-o arunca un adversar ascuns, rînjind pe undeva, în întuneric? Sau un arab care trecuse de partea cealaltă din răzbunare faţă de un inamic personal? Ori un inventator frustrat pentru că nimeni nu-i aprecia geniul ?" Toate acestea nu erau decît etichetări brute, îndărătul lor urma într-adevăr complexa şi delicata muncă de clasificare.
întotdeauna, fără excepţie, Yoel ţinea să descifreze persoana din faţa lui înainte de a face primul pas. Lucrul cel mai important era să ştie cine anume stă de vorbă cu el şi de ce. Care era punctul slab, fisura camuflată de interlocutor ? Ce gen de satisfacţie sau de recompensă urmărea acesta? Ce fel de impresie se străduia să facă asupra lui bărbatul sau femeia cu care vorbea? Şi de ce tocmai acea anume impresie? De ce anume se ruşina respectiva persoană şi de ce anume se mîndrea? De-a lungul anilor, Yoel îşi formase convingerea că ruşinea şi mîndria sînt mobiluri mai puternice decît toate celelalte pe care le pune în valoare literatura. Oamenii ţin cu ardoare să-i fascineze sau să-i farmece pe ceilalţi, pentru ca astfel să umple un anumit vid din ei înşişi. Un vid universal, pe care Yoel, în sinea lui, îl denumea lipsă de iubire. Nu dezvăluise nimănui aceste gînduri secrete, decît o singură dată, Ivriei. Şi Ivria îi răspunsese, lipsită de interes:
— Ăsta-i un clişeu răsuflat.
58
59
Yoel a fost de acord cu ea. Poate că de aceea renunţase la ideea de a scrie cartea, înţelepciunea acumulată în anii lui de muncă i se părea, într-adevăr, ieftină, banală. Oamenii doresc cutare şi cutare lucru. Doresc ceea ce nu au şi ceea ce nu li se va da niciodată. Şi idealizează tot ce le este inaccesibil.
„Şi eu cum stau?", s-a întrebat Yoel odată, într-o noapte, într-un vagon aproape gol, care-l transporta de la Frankfurt la Miinchen. „Eu ce doresc? Ce mă mînă pe mine din hotel în hotel, în aceste cuprinsuri de întuneric?" „Datoria", şi-a răspuns aproape cu glas tare, în ebraică. „Şi de ce tocmai pe mine ? Şi dacă, deodată, aş pica mort în vagonul ăsta gol, oare aş înţelege mai mult, sau totul mi s-ar eclipsa în minte? Şi s-ar putea spune că m-am perindat patruzeci şi ceva de ani pe lume fără să fi început măcar să înţeleg ceea ce se petrece. Presupunînd că într-adevăr se petrece ceva. Poate că da. Uneori, parcă percepi, pe ici pe colo, existenţa unui tipar. Lucrul trist este că eu nu reuşesc să-l sesizez în ansamblu şi se pare că niciodată nu voi reuşi. Aşa, ca noaptea trecută, în hotelul din Frankfurt, cînd petalele stilizate, aparent imprimate la întîmplare pe tapetul din faţa patului meu, îmi sugerau totuşi existenţa unei alcătuiri, a unei forme, a unui model, dar dacă-mi întorceam uşor capul sau direcţia privirii, ori dacă-mi abăteam atenţia, impresia se dizolva; şi îţi cerea un efort imens ca să reînchegi unele insuliţe de model conturat, şi nu puteai fi sigur dacă era acelaşi tipar pe care-l detectaseşi înainte. Poate că
într-adevăr există ceva aici, dar nu tu eşti cel chemat să-l decodeze; sau poate că nu e decît o iluzie. Nici acest lucru nu-l vei şti vreodată, pentru că te ustură ochii, aşa încît, dacă te stră-duieşti din răsputeri să priveşti pe fereastra compartimentului, maximum ce poţi ghici este că traversezi o pădure, deşi nu reuşeşti să desluşeşti altceva decît reflecţia în geam a chipului tău familiar, care arată palid şi obosit, ba chiar tîmp. Aşadar, mai bine închide ochii şi trage un pui de somn: ce va fi va fi."
Toţi oamenii cu care se confruntase vreodată îl minţiseră. Cu excepţia cazului din Bangkok. Yoel a descoperit că îl fascina calitatea minciunilor : cum îşi construieşte fiecare persoană propriile minciuni? Printr-un zbor al fanteziei, al imaginaţiei? Sau în mod nepăsător, cu dezinvoltură? Cu o logică sistematică şi calculată, sau, dimpotrivă, cu o deliberată lipsă de sistem? în felul în care era ţesută o minciună, Yoel vedea un soi de ferestruică, de vizor, care îţi îngăduie să arunci o privire în personalitatea mincinosului.
La birou, Yoel era poreclit Detectorul de Minciuni Ambulant. Cîteodată, colegii încercau să-l mintă deliberat în legătură cu o chestiune minoră, cum ar fi o greşeală de plată sau o nouă centralistă. Şi colegii lui nu încetau să se mire cînd urmăreau procesul mecanismului lăuntric care-l făcea pe Yoel să asculte minciuna în tăcere, să-şi lase capul în piept cu amărăciune şi apoi să remarce meditativ: „Râmi, nu-i adevărat". Sau: „Cockney, las-o baltă, n-are nici un sens". Colegii lui încercau
60
61
să fie amuzanţi, dar Yoel nu izbutea să vadă partea amuzantă a unei minciuni. Sau chiar a unei farse inocente. Nu gusta nici măcar obişnuitele păcăleli de întîi aprilie, care se făceau la birou. Minciunile i se păreau a fi viruşii unei boli incurabile, viruşi care trebuie trataţi cu extremă precauţie chiar şi între cei patru pereţi ai unui laborator. Viruşi care-ţi impun să porţi mănuşi de cauciuc.
El, unul, minţea numai cînd nu avea alternativă. Numai cînd minciuna îi apărea ca o unică şi ultimă soluţie, sau ca o portiţă de scăpare dintr-o primejdie, şi, în asemenea cazuri, alegea întotdeauna minciuna cea mai simplă, cea mai lipsită de complicaţii, fără să se îndepărteze, ca să spunem aşa, mai mult de doi paşi de la faptele reale.
Odată, călătorise cu un paşaport canadian, ca să pună la punct o anumită întrevedere la Budapesta. La sosire, funcţionara de la ghişeul de verificare a paşapoartelor l-a întrebat care este scopul vizitei lui, iar el i-a răspuns în franceză, cu un zîmbet maliţios: JZspionnage, madame". Femeia a izbucnit în rîs şi i-a eliberat viza.
Cîteodată, trebuia să întîlnească anumiţi străini, în timp ce o altă persoană îl acoperea, îngerii lui păzitori se ţineau întotdeauna la distanţă, rămînînd invizibili. O singură dată în viaţa lui, la Atena, într-o seară umedă, a fost nevoit să scoată pistolul. Fără să apese însă pe trăgaci. Doar ca să bage spaima într-un nebun care încercase să înfigă un cuţit în el,
62
într-o staţie aglomerată de la capătul unei linii de autobuz.
Nu pentru că Yoel ar fi fost un adept al non-violenţei. Dar susţinea că singurul lucru mai rău decît violenţa este acela de a te supune violentei, a o accepta, îşi însuşise această idee cîndva, în tinereţea lui, de la primul ministru Eshkol, şi o păstrase cu sfinţenie. Dar în toţi anii lui de slujbă avusese grijă să nu se lase atras în episoade violente, pentru că ajunsese la convingerea că un agent secret care foloseşte o armă dă dovadă că şi-a ratat misiunea. Urmăriri palpitante, ploaie de gloanţe, conducerea nesăbuită a maşinii, toate formele de alergare, hăituire, vînare, de sărituri spectaculoase făceau parte, după părerea lui, din scenariile gangsterilor şi ale celor din aceeaşi tagmă, dar în nici un caz din munca lui.
Considera că esenţa misiunii lui consta în achiziţionarea articolelor de informaţie necesare, la un preţ rezonabil. Financiar sau de altă natură. Din acest punct de vedere, se iveau uneori diferende şi chiar ciocniri cu superiorii săi, ori de cîte ori unul dintre aceştia încerca să se sustragă de la plata preţului la care se angajase Yoel. în asemenea cazuri, ajungea chiar să ameninţe cu demisia, îndărătnicie care-i atrăsese la birou reputaţia de excentric:
— Ce, ai înnebunit? Pe căcăciosul ăsta n-o să-l folosim niciodată, şi nu poate face nimănui vreun rău decît lui însuşi, aşa că de ce să aruncăm banii pe el?
63
— Pentru că mi-am dat cuvîntul, şi am fost autorizat să procedez astfel, răspundea Yoel,
neînduplecat.
Conform unui calcul pe care  şi-l făcuse cîndva în minte, petrecuse aproximativ nouăzeci şi cinci la sută din orele vieţii sale profesionale, care însuma douăzeci şi trei de ani de serviciu, în aeroporturi, în avioane, în trenuri şi gări, taxiuri, săli de aşteptare, camere de hotel, holuri de hotel, cazinouri, la colţuri de stradă, în restaurante, în întunericul cinematografelor, în cafenele, în cluburi de jocuri de cărţi, în biblioteci publice, în clădiri de postă. în afară de ebraică, vorbea franceza şi engleza, puţin româneşte şi idiş. La nevoie, o rupea şi în germană şi în arabă. Purta aproape întotdeauna un costum gri, convenţional. Se deprinsese să călătorească în lumea întreagă cu o valiză uşoară şi un bagaj de mînă care nu conţinea mai mult de o pastă de dinţi, şireturi de pantofi şi o coală de hîrtie confecţionată în Israel, îşi omora timpul stînd singur cu gîn-durile lui. învăţase să-şi menţină trupul în formă cu ajutorul cîtorva exerciţii uşoare de gimnastică matinală, a unei alimentaţii supravegheate cu grijă şi a unor doze regulate de vitamine şi minerale. Distrugea toate facturile, dar păstra o înregistrare mentală a fiecărui bănuţ cheltuit din indemnizaţia de la birou. Absolut ocazional şi nu mai mult de douăzeci de ori în toţi anii lui de serviciu, s-a întîmplat ca dorinţa pentru trupul unei femei să-i învingă stăpînirea de sine, pînă la punctul de a-şi pune în pericol puterea de concentrare,
64
cazuri în care a recurs la hotărîrea lucidă de a lua în patul lui o femeie străină sau aproape străină. Ca şi cum ar fi făcut o vizită de urgenţă la un dentist. Dar s-a abţinut de la orice implicare emoţională. Chiar şi atunci cînd împrejurările îi dictau să plece cîteva zile cu o parteneră tînără, o agentă de la birou, cu care urma să se înregistreze ca soţ şi soţie. Ivria Lublin a fost unica lui dragoste. Chiar şi cînd, de-a lungul anilor, iubirea s-a ofilit şi s-a lăsat substituită, succesiv sau prin puseuri, de compasiune reciprocă, de prietenie, suferinţă, izbucniri de recrudescenţă sexuală, amărăciune, gelozie şi furie, şi apoi din nou de veri tîrzii în care pîlpîiau licăriri de abandon sexual, apoi impulsuri vindicative şi ură şi din nou compasiune, o împletire de emoţii alternante, schimbătoare, întrepătrunse, dizolvate în îmbinări bizare şi combinaţii neaşteptate, ca nişte cocteiluri amestecate de un barman smintit. Dar oricare ar fi fost amestecul, niciodată nu a existat vreun strop de indiferenţă în băutură. Dimpotrivă, o dată cu trecerea anilor, el şi Ivria au devenit tot mai dependenţi unul de celălalt. Chiar cînd se certau. Chiar în zilele cînd se detestau şi se umileau şi clocoteau de furie. Cu cîţiva ani în urmă, pe parcursul unui zbor de noapte la Cape Town, Yoel citise în Newsweek un articol de popularizare despre legăturile telepatice genetice dintre gemenii identici. Un geamăn îl sună pe celălalt la ora trei noaptea, ştiind bine că nici unul din ei nu poate dormi. Unul din gemeni se convulsionează de durere cînd
65
celălalt suferă o arsură puternică, chiar dacă se găseşte în altă ţară.
Cam aşa stăteau lucrurile între el şi I vria. Şi în acest fel interpreta el cuvintele din Cartea Genezei: „Şi bărbatul şi-a cunoscut femeia". Legătura dintre ei era cunoaştere. Cu excepţia apariţiei Nettei între ei doi, Netta cu boala ei, cu ciudăţeniile ei, sau, poate - dar Yoel se străduia din răsputeri să alunge asemenea bănuială -, cu urzelile ei. Pînă şi hotărîrea de a dormi în camere separate, cînd el era acasă, fusese luată de comun acord. Din înţelegere şi consideraţie. Din concesii reciproce. Dintr-o secretă compasiune. Cîteodată el şi Ivria se întîlneau la patul Nettei, la orele trei sau patru dimineaţa, fiecare venind din camera lui, aproape în acelaşi minut, ca să verifice somnul fetei. Şi atunci se întrebau în şoaptă, întotdeauna în englezeşte: „Mergem la tine, sau la mine?".
Odată, a plecat la Bangkok cu misiunea de a cunoaşte o tînără filipineză, licenţiată a Universităţii Americane din Beirut. Era fosta soţie a unui terorist notoriu, răspunzător de numeroase asasinate. Ea fusese cea care contactase serviciul lor, din proprie iniţiativă, uzînd de un şiretlic special. Yoel, trimis să o întîlnească, a chibzuit, înainte de întrevedere, asupra detaliilor acelui şiretlic, maliţios şi îndrăzneţ, dar bine gîndit şi deloc impulsiv. Era pregătit să cunoască o persoană inteligentă. Prefera întotdeauna să aibă de-a face cu parteneri raţionali, bine antrenaţi, deşi ştia că majoritatea
colegilor săi preferau să-şi surprindă şi să-şi deruteze interlocutorii.
S-au întîlnit, pe calea unor semne convenite, într-un faimos templu budist, ticsit de turişti. S-au aşezat unul lîngă celălalt pe o bancă de piatră sculptată, cu monştri de piatră care se zgîiau la ei. Femeia şi-a aşezat graţiosul coşuleţ de pai ca o barieră între ei. Şi a început să-l întrebe dacă are copii şi în ce relaţii se găseşte cu ei. Yoel, luat prin surprindere, a stat o clipă pe gînduri, apoi a decis să spună adevărul. Deşi nu a intrat în detalii. L-a întrebat unde s-a născut şi el a ezitat o clipă înainte de a-i răspunde: în România. După care, fără alte preliminarii, femeia a început să-i vorbească despre lucrurile pe care el dorea într-adevăr să le audă. Vorbea clar, de parcă ar fi pictat un tablou prin cuvinte, descriind locuri şi oameni, folosind limbajul ca pe un penel fin. Totuşi, evita să facă judecăţi de valoare, să condamne sau să laude; în cel mai bun caz, se rezuma doar să observe că cutare şi cutare era extrem de susceptibil cînd îl atingeai la coarda mîndriei, sau cutare îşi ieşea foarte repede din fire, dar era la fel de iute şi în luarea hotărîrilor. Pe urmă i-a făcut cadou cîteva fotografii bune, pentru care Yoel ar fi plătit-o cu generozitate dacă i-ar fi cerut vreo plată.
Şi femeia aceasta, îndeajuns de tînără ca să-i fi fost fiică, i-a creat lui Yoel o stare de adîncă perplexitate. Aproape că l-a descumpănit. Pentru prima şi singura dată în întreaga
66
67
lui carieră. Instinctele lui pătrunzătoare, antenele sensibile, care nu dădeau niciodată greş, amorţiseră subit. Ca o piesă delicată de aparatură, care întîlneşte un cîmp magnetic, şi toate acele o iau razna.
Nu era o chestiune de confuzie erotică: deşi femeia era drăguţă şi atrăgătoare, dorinţa nu-i fusese stîrnită. Totul se datora faptului că, din cît înţelesese ei, femeia nu rostise nici un neadevăr. Nici măcar acele mărunte minciuni convenţionale necesare pentru a evita stîngă-cia unei conversaţii între doi străini. Nici măcar cînd Yoel, din viclenie, strecurase o întrebare care invita la o minciună:
—	I-
—	ai fost vreodată infidelă soţului dumi-tale în cei doi ani de căsnicie?
Yoel cunoştea răspunsul pentru că-i studiase dosarul şi, totodată, era convins că femeia nu avea cum să-şi imagineze că el ştia ce i se întîmplase ei în Cipru. Cu toate acestea, i-a mărturisit adevărul. Dar cînd el a încercat să continue cu o întrebare similară,
i-a răspuns:
— E un lucru irelevant pentru chestiunea
care ne preocupă.
Ceea ce era drept.
 De fapt, în momentul cînd trebuia să admită că femeia trecuse cu succes examenul la care o supusese, şi-a dat seama - lucru dureros de recunoscut - că, în realitate, el fusese supus la un examen. Şi căzuse. Timp de patruzeci de minute, a încercat zadarnic să o prindă cu o denaturare, o exagerare, o cosmetizare. Cînd a isprăvit să-i pună toate întrebările care-i
68
trecuseră prin minte, ea i-a oferit benevol cîteva informaţii suplimentare, de parcă ţinea să răspundă la unele întrebări care lui îi scăpaseră. Mai mult, a refuzat categoric orice recompensă,  bănească sau de altă natură, pentru informaţiile pe care le oferise cu atîta generozitate. Şi cînd el şi-a exprimat surprinderea, a refuzat să-şi dezvăluie motivele. Din cît putea judeca Yoel, îi spusese tot ce ştia. Ceea ce era de mare valoare, în cele din urmă, i-a declarat cu simplitate că-i spusese tot ce avea de spus şi că pe viitor nu va mai putea furniza alte informaţii, pentru că a rupt orice relaţie cu oamenii aceia şi, pentru nimic în lume, n-ar mai accepta să aibă de-a face cu ei. Şi acum voia să pună capăt oricărui contact cu Yoel şi cu cei care-l trimiseseră acolo. Era singurul lucru pe care-l pretindea: să se evite pe viitor orice legătură cu ea. Acestea fiind spuse, s-a ridicat şi şi-a luat rămas-bun fără să-i ofere măcar prilejul de a-i mulţumi. S-a întors cu spatele şi a pornit pe tocurile ei înalte către luxurianta vegetaţie tropicală care împrejmuia templul. O asiatică voluptuoasă, captivantă, într-o rochie albă de vară, cu un fular albastru în jurul gîtului delicat. Yoel i-a privit spatele. Şi brusc a rostit: — Soţia mea.
Nu pentru că ar fi existat vreo asemănare. Nici urmă de aşa ceva. Dar, într-un fel pe care nu l-a putut descifra nici chiar după săptă-mîni şi luni de încercări, acea scurtă întîlnire l-a făcut să vadă clar, cu claritatea transparentă a unui vis, cît de esenţială era pentru
69
viaţa lui, soţia sa, Ivria. In pofida suferinţelor, sau poate din pricina lor.
Puţin mai tîrziu s-a readunat, s-a întors la hotel şi s-a aşezat în camera lui să aştearnă pe hîrtie, cît îi era încă proaspăt în minte, tot ce-i spusese tînăra femeie la templu. Dar prospeţimea   faptelor   nu   se   altera.   Amintirea femeii îl împungea întruna şi făcea să-l doară inima: de ce nu-i sugerase acolo, pe loc, să vină la el în cameră şi să facă dragoste? De ce nu s-a îndrăgostit de ea pe dată, de ce nu a renunţat la tot şi la toate şi nu a plecat cu ea pentru totdeauna? Dar clipa trecuse şi acum era prea tîrziu.
70
Nouă
Intre timp continua să amîne vizita promisă vecinilor lui americani. Cu toate că, ocazional, vorbea cu ei, cu amîndoi sau numai cu bărbatul, peste gardul pe care nu isprăvise să-l tundă. I se părea curios să-i vadă strîn-gîndu-se în braţe pe pajişte şi hîrjonindu-se gălăgios, ca doi copii, în timp ce se luptau să-şi smulgă unul altuia mingea cu care se jucau. Cîteodată, imaginea lui Annemarie sau Rosemarie, cum o mai fi chemînd-o, îi traversa mintea, cu sînii ei, cu şoapta ei în engleză : „Grea viaţă, nu?".
„Şi mîine e o zi", îşi spunea Yoel.
Dimineţile zăcea aproape gol în hamacul din grădină, făcînd plajă, citind, devorînd ciorchini de struguri. Ba chiar îşi cumpărase alt exemplar din Doamna Dalloway, pe care o pierduse la Helsinki. Dar nu s-a simţit în stare să termine romanul. Netta îşi făcuse obiceiul să plece aproape în fiecare zi, de una singură, cu autobuzul în oraş, unde vedea un film, sau împrumuta cărţi de la biblioteca publică, ori hoinărea pe străzi, căscînd ochii la vitrine. Ii plăceau în mod special filmele vechi de la
71
cinematecă.  Uneori,  vedea  cîte  două filme într-o  singură  seară,  între  filme,  se  aşeza într-un colţ, la o cafenea; alegea întotdeauna localuri ieftine şi vesele. Sorbea cîte un pahar de cidru sau un suc de struguri. Şi dacă, vreodată, un străin încerca să intre în vorbă cu ea, înălţa din umeri şi trîntea cîte o frază usturătoare care-i restabilea pe dată singurătatea. în luna august, Lisa şi Avigail au început să presteze muncă voluntară, cîte trei ore dimineaţa, timp de cinci zile pe săptămînă, la un institut de recuperare  a surdo-muţilor, aflat la marginea suburbiei, în apropiere de locuinţa lor. Uneori, îşi petreceau serile la masa din grădină, comunicînd între ele în limbajul semnelor, ca să-l exerseze. Yoel le urmărea plin de curiozitate, în scurt timp, a învăţat şi el semnele mai importante. Şi, cîteodată, în faţa oglinzii din baie, îşi vorbea singur prin semne. Yoel a aranjat să le vină în fiecare vineri o femeie la curăţenie; era o femeie din Georgia, zîmbitoare, liniştită, aproape drăguţă. Cu ajutorul ei, soacra şi mama lui pregăteau casa pentru weekend. Cele două bătrîne luau maşina - Avigail era cea care sofa şi Lisa îi atrăgea atenţia, alarmată, ori de cîte ori o altă maşină venea spre ele - şi făceau cumpărăturile pe întreaga săptămînă. Găteau pentru cîteva zile şi păstrau mîncarea gătită în congelator. Yoel le-a cumpărat şi un cuptor cu microunde, cu care se amuza şi el uneori să se joace. Din deformaţie profesională, a citit de patru ori pliantul cu instrucţiunile de folosire, pînă cînd şi-a adus aminte că nu era nevoie să
72
distrugă textul după ce-l memoriza. Soacra şi mama lui, împreună cu femeia de serviciu, ţineau casa curată şi îngrijită. Strălucea de curăţenie. Uneori, cele două bătrîne plecau să petreacă   weekend-ul   în   Metullah.   Sau  la Ierusalim. Şi atunci, Yoel şi fiica lui îşi găteau singuri. Adeseori, în serile de vineri, cei doi jucau cîte o partidă de şah sau se uitau împreună la televizor. Netta obişnuia să-i prepare seara un ceai de plante, care să-l ajute să doarmă.
De două ori, Patronul le-a făcut cîte o vizită, o dată pe la mijlocul lunii iulie şi a doua oară la începutul lui august. Prima dată a apărut după masa de prînz, fără să-i fi anunţat, şi nefiind sigur dacă-şi încuiase bine Renault-ul, s-a întors de vreo două ori să verifice portierele, înainte de a suna la uşa lui Yoel.
A stat cu Yoel în grădină, oferindu-i noutăţi de la serviciu, pînă cînd s-a apropiat de ei Avigail, şi atunci au schimbat subiectul, discu-tînd despre presiunile religioşilor fundamen-talişti.  Patronul  i-a  adus Nettei în  dar o culegere nouă de poeme de Dalia Ravikovich, intitulată Dragoste adevărată, şi l-a sfătuit pe Yoel să citească măcar poemul care începea la pagina şapte şi se termina la pagina opt. I-a adus şi lui o sticlă de excelent coniac franţuzesc. La cea de a doua vizită, cînd s-a găsit singur cu Yoel în grădină, i-a vorbit, în linii mari, despre o anumită greşeală care fusese săvîrşită în Marsilia. Şi, fără vreo legătură vizibilă, a pomenit de un alt caz de care se
73
făcuse răspunzător Yoel cu optsprezece luni în urmă: urmărea, pare-se, să dea de înţeles că acel anume caz nu fusese soluţionat cum se cuvine sau, mai bine zis, fusese închis, dar acum se dovedise necesară redeschiderea lui. S-ar putea să fie nevoie de o anumită clarificare, în care caz se vor vedea nevoiţi ca, într-una din zilele următoare, să răpească o oră sau două din timpul lui Yoel. Fireşte, numai cu asentimentul lui şi cînd o să-i
convină lui.
Yoel avea impresia că sesizează în cuvintele Patronului, sau îndărătul lor, o vagă undă de ironie, sau un avertisment voalat şi, ca de obicei,   întîmpina   dificultăţi   în   descifrarea tonului său. Uneori, Patronul vorbea despre o chestiune crucială, extrem de delicată, cu o uşurinţă de parcă ar fi glumit în legătură cu vremea de afară. Şi alteori, cînd într-adevăr glumea, faţa lui împrumuta o expresie aproape tragică. Cîteodată, îmbina cele două tonuri şi faţa îi rămînea inexpresivă, de parcă ar fi stat să adune nişte coloane de cifre. Yoel i-a cerut o explicaţie, dar Patronul trecuse la alt subiect: zîmbind ca o pisică somnoroasă, vorbea acum despre   problemele   Nettei.   Cu   cîteva   zile înainte — si, de fapt, ăsta era motivul vizitei lui -, citise întîmplător într-o revistă un articol, pe care-l adusese cu el, despre o nouă formă de tratament care se aplica în Elveţia. De fapt, un articol de popularizare. Adusese revista ca să i-o dea lui Yoel. Degetele fine, muzicale, î le Patronului nu încetaseră nici o clipă să împletească lănţişoare din acele de
74
pin  căzute  pe  mobila  din grădină.  Yoel se întreba dacă Patronul suferea încă de simp-tomele renunţării, deşi trecuseră doi ani de cînd se oprise brusc din fumatul în lanţ al ţigărilor Gitanes. Şi, întîmplător, Yoel nu se săturase încă de atîta grădinărit ? In fond, nu era decît o locuinţă închiriată. Nu l-ar tenta să se reîntoarcă la slujbă? Fie şi cu o normă parţială? Se referea, desigur, la un departament care nu implica deplasări în străinătate. De  pildă,  la Planificare ? Sau la Analizele Operaţionale ?
— Nu, nici nu mă gîndesc, a răspuns Yoel. Şi, pe dată, musafirul a schimbat subiectul, abordînd o chestiune mult mediatizată la vremea respectivă. I-a oferit lui Yoel unele detalii actualizate, deşi nu chiar pe toate. Aşa cum obişnuia, i-a înfăţişat subiectul privit prin prisma fiecăreia dintre părţile interesate, şi prin   optica   observatorilor   externi.   Fiecare dintre versiunile conflictuale era prezentată cu multă înţelegere şi chiar cu o doză de em-patie. Dar Patronul se abţinea să-şi exprime propriul punct de vedere, deşi Yoel i l-a solicitat. La birou i se spunea uneori „Profesor". Aşa, nearticulat, de parcă ar fi fost numele lui. Poate pentru că, mulţi ani de zile, predase istoria la un liceu din Tel Aviv. Chiar şi după ce ajunsese la un rang major în Serviciile Secrete, continuase să predea o zi sau două pe săptămînă. Era un bărbat îndesat, spilcuit, dinamic, cu părul rărit şi o faţă care inspira încredere:  imaginea unui  consultant financiar, cu înclinaţii artistice. Yoel îşi imagina că
75
fusese un bun profesor de istorie. Aşa cum, în munca lui de la birou, se pricepuse întotdeauna, cu mare dibăcie, să reducă cele mai complexe situaţii la simpla dilemă: da sau nu. Şi, pe de altă parte, era capabil să prevadă cele mai complicate ramificaţii în probleme care, aparent, erau extrem de simple. De fapt, lui Yoel nu-i plăcea văduvul ăsta, modest, manierat, cu mîinile lui manichiurate, costumele lui de stofă şi cravatele conservatoare, în culori estompate. O dată sau de două ori omul îi dăduse cîte o lovitură profesională zdrobitoare. Pe care nu se ostenise să o îndulcească, nici măcar la suprafaţă. Yoel avea senzaţia că simte la el o cruzime politicoasă, lenevoasă, cruzimea unui motan ghiftuit. Şi nu înţelegea de ce omul ăsta stăruia să vină să-l viziteze. Sau ce se ascundea îndărătul observaţiei criptice asupra cazului care fusese închis dar trebuise să fie redeschis. Să lege o prietenie cu Patronul i se părea la fel de absurd ca şi cum ar fi făcut o declaraţie de dragoste unei opti-ciene în timp ce-i controla ochii. Dar îi purta Patronului un respect intelectual şi chiar un fel de gratitudine pe care nu şi-o putea explica. Şi care acum nu i se mai părea importantă. După un timp, musafirul s-a scuzat, s-a ridicat de pe leagănul capitonat şi s-a îndreptat spre camera Nettei, cu silueta lui rotofeie şi răspîndind un parfum efeminat de after-shave. Uşa din faţă s-a închis în urma lui. Yoel, care l-a urmat, i-a auzit prin uşă vocea molatică. Şi apoi vocea Nettei,  aproape în şoaptă. Dar n-a putut desluşi nici un cuvînt.
Oare despre ce vorbeau? A simţit iscîndu-se în el o vagă furie. Şi, pe dată, s-a înfuriat pe el însuşi din pricina furiei pe care o simţea. Şi-a dus mîinile la urechi şi şi-a murmurat pentru sine: — Idiotule!
Să fi fost posibil ca dincolo de uşa închisă, Profesor şi Netta să discute despre starea lui ? Să uneltească în spatele lui ? Dar pe dată şi-a recăpătat controlul şi şi-a dat seama că era cu neputinţă şi, din nou, s-a simţit furios pe el însuşi  pentru  momentanul  acces  de  furie, pentru lipsa de logică a invidiei care-l rodea, pentru tentaţia trecătoare de a da buzna în cameră, fără să bată la uşă. în cele din urmă s-a dus în bucătărie şi, cîteva minute mai tîrziu, s-a întors, a bătut la uşă şi a aşteptat o clipă înainte de a intra cu o sticlă de cidru rece şi două pahare înalte cu cuburi de gheaţă. I-a găsit aşezaţi pe patul dublu, absorbiţi de o partidă de şah. Nici unul dintre ei nu a rîs cînd l-a văzut. O clipă, a avut impresia că Netta i-a făcut vag cu ochiul. Pe urmă şi-a spus că fata nu făcuse decît să clipească.
76
77
Zece
Nu exista nimic cu care să-şi omoare timpul. Zilele erau una aidoma cu cealaltă. Ici-colo făcea mici reparaţii şi îmbunătăţiri în casă. A instalat în baie un suport pentru săpun. Un cuier nou pentru haine şi pălării. Un capac cu arc pentru găleata de gunoi. A săpat pămîntul în jurul celor patru pomi fructiferi din grădina din spate. A tăiat cîteva ramuri de prisos şi a vopsit rănile  din  scoarţă  cu  pastă neagră. Dădea tot timpul tîrcoale prin dormitoare, bucătărie, garaj, terasă, ţinînd strîns borma-sina cu prelungitorul întotdeauna în priză, ca un scufundător nedespărţit de tubul de oxigen ; ţinea degetul pe buton, căutînd un loc în care să-i înfigă vîrful. Uneori se aşeza dimineaţa în faţa televizorului şi se uita la programele pentru copii. In cele din urmă,  a terminat de tuns gardul viu, şi de o parte şi de cealaltă. Uneori muta cîte o mobilă şi, de cele mai multe ori, a doua zi o aducea la loc. A   schimbat   toate   robinetele   din   casă.   A zugrăvit din nou garajul pentru că descoperise nişte minuscule enclave de rugină pe unul dintre suporturi. A reparat zăvorul de la poarta
78
grădinii şi a scris un bilet, cu litere mari, pe care l-a lipit pe cutia poştală, prin care-l ruga pe difuzorul de ziare să introducă ziarul în cutie şi să nu i-l mai arunce peste gard, în grădină. A uns balamalele uşilor ca să nu mai scîrţîie. A dus la curăţat condeiul Ivriei şi i-a schimbat peniţa. A schimbat chiar şi becul lămpii de pe noptiera Nettei, cu unul mai puternic. A instalat o prelungire a telefonului aşezat pe un scăunaş în holul de la intrare pînă în camera lui Avigail, pentru ca să aibă şi bătrînele telefonul lor. Maică-sa i-a spus într-o zi:
— In curînd ai să începi să prinzi muşte. Ar trebui să te duci şi tu să asişti la cîteva prelegeri la universitate. Ar trebui să te duci la piscină. Ar trebui să te mai întîlneşti cu oameni.
— Presupunînd că ştie să înoate, a adăugat Avigail.
Şi Netta:
— O pisică a fătat patru pui în magazie. Iar Yoel:
— De ajuns! Ce puneţi la cale ? încă o idee de felul ăsta şi va trebui să alegem un comitet.
— Şi ce-i mai important, nu dormi destul, a stăruit mama lui.
Noaptea, după terminarea programului de la televizor, obişnuia să mai stea un timp tolănit pe canapeaua din livingroom, ascultînd pîrîitul monoton al aparatului şi urmărind pîlpîirea fulgilor pe ecran. După aceea ieşea în grădină ca să închidă stropitorile, să verifice lumina de la intrare, să ducă o farfurioară
79
r
cu lapte  sau cu resturi  de  pui  pisicii  din magazie. Pe urmă rămînea nemişcat într-un colţ de pajişte, urmărind drumul cufundat în întuneric, privind stelele, adulmecînd aerul, încercînd să se imagineze pe el însuşi fără picioare, într-un scaun cu rotile; uneori, picioarele îl purtau pe drum, pînă la marginea livezii, unde stătea să asculte broaştele. O dată i s-a părut că aude un şacal în depărtare, deşi a admis şi posibilitatea să fi fost doar un cîine de pripas care urla la lună. După aceea se întorcea, se urca în maşină, ambala motorul şi o pornea, ca în vis, pe drumurile pustii, noptatice, pînă la mănăstirea din Latrum sau pînă la poalele dealurilor de la Kafr Kassem, ori la începutul lanţului Cârmei. Era întotdeauna grijuliu să nu depăşească viteza legală. Cîteodată se oprea la o staţie de benzină să-şi facă plinul şi să poarte o scurtă conversaţie cu arabul din tura de noapte. Micşora viteza cînd trecea pe lîngă curvele de pe şosea şi le studia de la distanţă; şi atunci, ridurile fine i se contractau pe faţă, cutele acelea care convergeau în colţurile ochilor şi dădeau feţei amprenta unui surîs zeflemitor, chiar cînd pe buze nu-i flutura nici urmă de zîmbet. „Şi mîine e o zi" îşi spunea, cînd, în sfîrşit, se culca în pat şi se hotăra să doarmă; dar după cîteva minute sărea din aşternut şi se ducea la frigider să-şi toarne un pahar de lapte rece. Dacă se întîmpla să nimerească peste fiică-sa care şedea în bucătărie citind, la ora patru dimineaţa, i se adresa:
80
— Bună  dimineaţa,  domnişoară.  Ce  mai citeşte înălţimea Voastră?
Iar Netta, după ce termina paragraful, îşi înălţa capul tuns băieţeşte şi-i răspundea calm:
— O carte. Yoel o întreba:
— Pot să-ţi ţin companie ? Vrei să prepar ceva de băut pentru amîndoi?
Iar  Netta   îi   răspundea  moale,   aproape tandru:
— Cum doreşti, şi apoi îşi vedea mai departe de citit.
Pînă cînd se auzea de afară o bufnitură surdă, iar Yoel sărea şi alerga, încercînd în zadar să-l prindă pe omul cu ziare. Care din nou aruncase jurnalul pe alee în loc să-l vîre în căsuţa poştală. Yoel nu mai atinsese figurina din livingroom. Nici nu se mai apropiase de poliţa cu bibelouri de deasupra căminului. De parcă se împotrivea ispitei. Cel mult, îi arunca o privire fugitivă din colţul ochiului, asemenea unui bărbat care, aşezat cu o doamnă la o masă dintr-un restaurant, aruncă o ocheadă altei femei, de la altă masă. Deşi îşi închipuia că noii lui ochelari de citit ar putea să-i îngăduie să descifreze mai mult. In schimb, începuse să analizeze prin ochelarii lui cu rame negre, ba chiar şi prin ochelarii de medic ai Ivriei, în mod sistematic, precis, de la mică distanţă, fotografiile ruinelor romanice. Netta adusese fotografiile din biroul mamei ei, din Ierusalim, şi ceruse voie să le atîrne în noua locuinţă, în livingroom, deasupra canapelei.
81
Yoel avea impresia că lingă uşa uneia dintre abaţii se găsea un obiect străin, poate o geantă abandonată, sau poate chiar trusa fotografului. Dar obiectul era prea mic pentru a-şi putea forma o părere. Efortul de a-l identifica făcea să-l usture din nou ochii. A decis să studieze într-o zi fotografia printr-o lupă puternică sau chiar să o dea la mărit. Şi laboratorul de la serviciu ar putea face acest lucru, şi l-ar efectua cu plăcere, ca pe o sarcină profesională. Dar şi-a amînat hotărîrea, pentru că nu se putea vedea explicînd cuiva despre ce era vorba. Nici el singur nu ştia.
82
Unsprezece
Dar pe la jumătatea lunii august, cu două săptămîni înainte ca Netta să-şi înceapă ultimul an la liceul din localitate, a survenit o mică surpriză: Arik Krantz, agentul imobiliar, a picat în vizită într-o sîmbătă dimineaţa. Spunea că voise doar să se asigure că totul era în ordine. Locuia la doar cinci minute de ei. De fapt, cunoştinţele lui, cei din familia Kramer, proprietarii casei, îi ceruseră să treacă pe acolo şi să arunce o privire.
Agentul s-a uitat de jur-împrejur, a chicotit şi a remarcat:
— Văd că ai avut o aterizare lină. Totul arată tip-top.
Yoel, laconic ca de obicei, a rostit doar:
— Da, e în ordine.
Agentul voia să ştie dacă toate sistemele din casă funcţionau bine.
— In fond, te-ai îndrăgostit de proprietatea asta de la prima vedere, ca să spun aşa, şi dragostea la prima vedere adeseori se răceşte chiar a doua zi.
— Totul e în ordine, a repetat Yoel, care era îmbrăcat în maiou, şort şi sandale.
83
Agentul era şi mai fascinat de înfăţişarea lui de acum decît fusese la prima lor întîlnire, în iunie, cînd închiriase casa. Yoel i se părea misterios şi puternic. Faţa lui sugera aer sărat, vînt, femei străine, singurătate şi soare. Părul încărunţit de timpuriu era tuns într-o manieră militară, scurt şi bine îngrijit, fără favoriţi, cu o buclă de un cenuşiu metalic ondulată peste frunte, fără să-i atîrne însă şi să-i fluture. Ca un burete de sîrmă. Ridurile din colţurile ochilor sugerau un surîs ironic, la care buzele nu participau. Ochii în sine erau înfundaţi, congestionaţi, uşor mijiţi, ca şi cum lumina era prea puternică sau de parcă i-ar fi supărat praful şi vîntul. întreaga putere lăuntrică i se concentra în falcă, de parcă şi-ar fi ţinut dinţii încleştaţi. Cu excepţia ridurilor ironice din jurul ochilor, faţa era tînără şi netedă, în contrast cu părul grizonat. Expresia aproape că nu i se schimba, fie că vorbea, fie că tăcea.
— Sper că nu te deranjez, a rostit agentul. Pot să mă aşez o clipă?
Şi Yoel, care ţinea în mînă burghiul electric, cu prelungitorul vîrît în priza din bucătărie, aflată de cealaltă parte a zidului, i-a răspuns:
— Te rog. Ia loc.
— Nu-i  o  vizită  de  afaceri,  a  accentuat agentul. Pur şi simplu am trecut pe aici să văd dacă pot fi cu ceva de folos. Să contribui la instalarea şi stabilirea definitivă, cum se spune. Apropo, spune-mi Arik. Şi uite ce mai e: proprietarul mi-a cerut să-ţi spun că poţi lega între ele cele două aparate de aer condiţionat
84
şi, în felul ăsta, să le faci să funcţioneze în toate dormitoarele. Poţi executa lucrarea pe cheltuiala lui. El avea oricum de gînd să o facă în vara asta, dar n-a mai apucat. Mi-a mai cerut să-ţi spun că peluza trebuie bine udată, pentru că solul de la suprafaţă e foarte spongios, în schimb tufişurile din faţă trebuie udate economicos.
Eforturile agentului de a-i intra sub piele şi de a stabili un contact cu el, sau poate expresia „economicos", i-au adus lui Yoel un zîmbet vag pe buze. Un zîmbet de care nu era conştient, dar pe care Krantz l-a întîmpinat pe dată cu entuziasm, dezgolindu-şi gingiile şi asigurîndu-l pe Yoel cu emfază:
— Sincer, domnule Ravid, n-am vrut să te deranjez. Doar c-am trecut pe aici în drum spre mare. De fapt, nu pot spune că am trecut în drumul meu, a trebuit să fac un mic ocol ca să vin să te văd. Azi e o zi fantastică de navigat şi, într-adevăr, sînt în drum spre mare. Mă rog, acum plec.
— Nu vrei o cafea, a spus Yoel, dar nu pe un ton de întrebare.
A depus bormaşina, de parcă ar fi fost un platou cu răcoritoare, pe măsuţa din faţa musafirului care se aşezase, timid, pe un colţ de canapea. Agentul purta o cămaşă sport cu emblema echipei de fotbal a Braziliei, slip şi tenişi de un alb sclipitor, îşi ţinea picioarele păroase strîns lipite, ca o fetişcană sfioasă. A chicotit din nou şi a întrebat:
— Ce-ţi mai face familia? Se simte bine aici? S-au aranjat OK?
85
— Bunicile au plecat la Metullah. Lapte şi zahăr ?
— Nu te deranja, a răspuns agentul. Apoi, după o clipă, a adăugat cutezător:
— Mă rog, dacă tot ai întrebat, o linguriţă de zahăr şi o picătură de lapte, doar atît cît să-i schimbe culoarea. Te rog, spune-mi Arik.
Yoel s-a dus în bucătărie. Agentul, din locul în care şedea, şi-a plimbat privirea de jur-împrejurul încăperii, de parcă ar fi căutat un indiciu vital. Avea impresia că nimic nu fusese schimbat, cu excepţia prezenţei a trei cutii mari de carton, aşezate una peste alta sub rododendronul uriaş. Şi a trei fotografii de ruine, deasupra canapelei, despre care Krantz şi-a spus că trebuie să fie suveniruri din Africa, sau aşa ceva. Tare ar fi vrut să ştie cum îşi cîştiga existenţa funcţionarul ăsta guvernamental care, potrivit spuselor vecinilor, nu făcea nimic toată ziua. Dădea impresia că ar avea un rang superior. Poate că fusese suspendat din slujbă pe parcursul unei investigaţii ? Părea să fie un şef de departament în Ministerul Agriculturii, sau în cel al Dezvoltării, şi probabil că avea un trecut impresionant în armată. Ceva, comandant de brigadă în trupele blindate.
— Dacă nu te superi că întreb, ce-ai fost în armată? Ştii, îmi pari, hmm, o figură cunoscută. Ai apărut prin ziare ? Sau la televiziune ?
S-a întors spre Yoel care intra chiar în acel moment, ţinînd o tavă cu două ceşti de cafea, o zaharniţă, o cănită cu lapte şi o farfurie cu pişcoturi. A pus ceştile pe masă. Celelalte
86
obiecte au rămas pe tava pe care a aşezat-o între ei doi. După care s-a lăsat într-un fotoliu.
— Am fost locotenent la Procuratura Militară Generală.
— Şi după aceea ?
— Am ieşit din armată în 1963.
In ultimul minut, Krantz şi-a înghiţit întrebarea suplimentară care-i stătea pe vîrful limbii, în schimb, a rostit, în timp ce-şi turna lapte şi zahăr în cafea:
— Am întrebat doar ca să mă aflu în vorbă. Sper că nu te-ai supărat. Eu, unul, nu pot să-i sufăr pe băgăcioşi. Cu cuptorul e vreo problemă?
Yoel a înălţat din umeri, în clipa aceea, o umbră a trecut pragul şi s-a evaporat.
— Soţia dumneavoastră ? a întrebat Krantz, dar pe dată şi-a adus aminte şi, scuzîndu-se exagerat, şi-a exprimat cu prudenţă presupunerea că, fără îndoială, fusese fiica. Drăguţă şi sfioasă, nu?
Şi din nou a găsit nimerit să-i menţioneze pe cei doi fii ai lui, ambii soldaţi în unităţi combatante, aflaţi acum în Liban; doar optsprezece luni diferenţă între ei. O problemă.
— Am putea aranja să se întîlnească o dată cu fiica dumitale, cine ştie, poate iese ceva.
Brusc, Krantz, şi-a dat seama că persoana din faţa lui îl studia cu o curiozitate rece, amuzată, aşa că a renunţat iute la subiect şi a început să-i povestească lui Yoel că, în tinereţe, lucrase timp de doi ani ca tehnician TV calificat, aşa încît, dacă ai vreo neplăcere cu
87
televizorul, dă-mi un telefon, chiar şi în toiul nopţii, şi mă reped să-l pun la punct, pe gratis, nici o problemă. Şi dacă îţi face plăcere să vii vreodată pentru vreo două ore pe barca mea, care-i ancorată în portul pescăresc din laffa, dă-mi de ştire. Ai numărul meu de telefon? Sună-mă oricînd ai chef de navigat. Bun, acuma chiar am plecat.
— Mulţumesc, a răspuns Yoel. Sînt gata în cinci minute, dacă eşti bun să mă aştepţi.
Agentului i-au trebuit cîteva secunde pînă să înţeleagă că Yoel îi acceptase invitaţia. S-a simţit pe dată cuprins de entuziasm şi a început să-i vorbească despre deliciile navigării pe o zi extraordinară ca aceea de azi.
— Poate că doreşti o expediţie mai serioasă, am putea merge să aruncăm o privire la muntele de murdării al lui Abie Nathan?
Yoel îl atrăgea pe agent şi stîrnea în el o puternică dorinţă de a-l cunoaşte mai bine, de a se împrieteni cu el, de a-l sluji cu devotament, de a-i dovedi loialitatea lui, ba chiar de a-l atinge. Dar s-a înfrînat, şi a renunţat să-l bată pe umăr, deşi îl mîncau degetele să o facă. I-a spus:
— Nu te grăbi. Nu-i nici un zor. Marea nu fuge.
Şi a sărit, sprinten şi fericit, ca să i-o ia înainte lui Yoel şi să ducă el tava cu ceştile de cafea la bucătărie. Dacă Yoel nu l-ar fi oprit, s-ar fi apucat şi să spele ceştile.
Din ziua aceea, Yoel se ducea cu Arik Krantz pe mare în fiecare dimineaţă de sîmbătă. încă din copilărie ştia să vîslească; acum a învăţat
88
să ridice velele şi să înţepenească colţul unei pînze. Dar rareori spărgea tăcerea. Ceea ce nu-l dezamăgea şi nu-l jignea pe agent, dimpotrivă, îi provoca o emoţie asemănătoare cu febrilitatea unui adolescent care cade sub vraja unui băiat mai mare şi tînjeşte să-l servească. In mod inconştient, a început să imite gestul lui Yoel de a-şi trece un deget între gît şi gulerul cămăşii, sau felul lui de a inspira adînc aerul de mare şi de a-l reţine cîteva clipe în plămîni, înainte de a-l expira printre buzele abia întredeschise. Cînd se aflau în largul mării, Arik Krantz, de bunăvoie, îi mărturisea lui Yoel totul.  I-a povestit chiar şi despre micile lui infidelităţi conjugale, sau despre metodele de a trage chiulul fiscului în ce priveşte venitul, sau de a tot amîna serviciul pe care trebuia să-l presteze ca militar în rezervă. Cînd simţea că-l oboseşte pe Yoel, se oprea din vorbă şi punea muzică clasică: se obişnuise ca, în zilele cînd îl însoţea noul lui prieten, să aducă un casetofon sofisticat, care funcţiona cu baterii. După vreun sfert de oră, excedat de tăcere şi de Mozart, se apuca să-i explice lui Yoel cum poţi menţine valoarea banilor în vremuri din astea de criză, sau despre metodele secrete prin care marina putea acum să închidă ermetic coasta împotriva infiltrării teroriştilor. Prietenia aceasta neaşteptată îl excita pe agent pînă la a-l face ca, uneori, cînd nu se mai putea abţine, să-i telefoneze lui Yoel şi  în  timpul  săptămînii,  pentru  a  discuta despre weekend-ul următor.
89
In ce-l priveşte pe Yoel, acesta se gîndea la cuvintele: „Marea nu fuge". Nu le putea contrazice. El îşi respecta partea lui din învoială : îi făcea plăcere să-i dea agentului exact ce-şi dorea acesta, nedîndu-i nimic. Decît prezenţa sa tăcută. O dată, ca o mare surpriză, l-a învăţat pe Krantz cum îi spui unei fete „Te doresc" în limba burmeză. Se întorceau pe la trei sau patru după-amiază în portul laffa, chiar dacă Krantz se ruga în sinea lui ca timpul să încremenească în loc sau ca uscatul să dispară. După aceea veneau acasă cu maşina agentului şi luau împreună o cafea. Yoel îi spunea:
— Mulţumesc foarte mult. Pe curînd.
Şi o singură dată i-a spus la despărţire:
— Fii atent cum conduci, Arik.
Krantz a tezaurizat în inimă aceste cuvinte, pentru că vedea în ele un mic pas înainte. Dar din cele o mie de întrebări care i se îmbulzeau pe buze, nu izbutise să pună decît vreo două sau trei. Şi primise răspunsuri foarte laconice. Se temea ca, mergînd prea departe, să nu strice lucrurile între ei, să nu-l agaseze pe Yoel, să nu rupă vraja, în felul acesta, s-au scurs cîteva săptămîni; Netta a început ultimul ei an de liceu; dar, deşi Krantz îşi jurase de fiecare dată că, în sfîrşit, la despărţire îl va bate pe prietenul său pe umăr, lucrul nu s-a în-tîmplat. Era mereu amînat pentru data viitoare.
90
Doisprezece
Cu cîteva zile înainte de deschiderea anului şcolar, problema de sănătate a Nettei a reapărut. Din februarie, de la tragedia din Ierusalim, boala nu mai dăduse nici un semn şi Yoel începuse aproape să creadă că Ivria avusese dreptate. S-a întîmplat într-o miercuri la ora trei după-amiază. Lisa plecase în ziua aceea la Ierusalim ca să-şi mai verifice apartamentul, iar Avigail se dusese la universitate să asculte conferinţa unui profesor invitat.
Yoel  stătea desculţ în grădina din faţă, inundată de lumina verii tîrzii, şi uda tufele. Vecinul de peste drum, un român al cărui posterior masiv îi evoca lui Yoel un fruct de avocado pîrguit, se căţărase pe acoperişul casei lui împreună cu doi băieţi arabi, care arătau ca nişte studenţi în vacanţă. Băieţii demontaseră vechea antenă de televiziune şi o înlo-cuiseră cu una nouă, aparent mai sofisticată. Românul îi bruftuluia întruna şi le adresa un flux continuu de reproşuri şi sugestii într-o arabă stîlcită. Deşi Yoel îşi imagina că băieţii vorbeau   o   ebraică   mult  mai  corectă  decît românul. Acest vecin, importator de vinuri şi
91
de băuturi alcoolice, discuta uneori cu mama lui Yoel în româneşte. O dată i-a oferit Lisei o floare şi s-a înclinat exagerat în faţa ei, de parc-ar fi făcut-o în bătaie de joc. La piciorul scării zăcea cîinele alsacian, al cărui nume, după cum ştia Yoel, era Ironside, şi îşi întindea gîtul în sus, emiţînd cîte un lătrat spart şi suspicios, oarecum plictisit, îşi făcea doar datoria. Un camion greu a intrat pe drumul strimt, a ajuns pînă la gardul livezii de citrice care marca sfîrşitul aleii şi a început să dea înapoi, hurducîndu-se cu multe gîfîieli şi scrîş-nete de frîne. Fumul de eşapament plutea în aer şi Yoel s-a întrebat brusc ce s-o fi întîmplat cu camionul frigorific care-i aparţinuse domnului Vitkin, Eviatar sau Itamar. Şi pe unde s-o mai fi găsind chitara la care cînta melodii ruseşti ?
După aceea, liniştea după-amiezii de vară s-a reînstăpînit şi a înfăşurat iar strada. La un moment dat, Yoel a găsit pe pajişte, foarte aproape de el, o pasăre care-şi cuibărise pliscul sub aripi şi rămăsese împietrită şi tăcută. A mutat jetul furtunului spre tufişul cel mai apropiat, şi pasărea-statuie şi-a luat imediat zborul. Un copil alerga pe trotuar strigînd strident şi intrigat: „Doar ne-am înţeles că eu îs poliţistul!". De unde stătea, Yoel nu putea vedea la cine striga. Curînd a dispărut şi copilul, iar Yoel, ţinînd într-o mînă furtunul, s-a aplecat şi a încercat să repare cu cealaltă mînă un bazin de irigare uzat. Şi-a adus aminte cum tatăl soţiei lui, ofiţerul de poliţie veteran Shealtiel Lublin, obişnuia să-i spună, făcîndu-i cu ochiul:
92
— Dacă stai să te gîndeşti, pînă la urmă toţi oamenii au aceleaşi secrete.
Fraza asta îi stîrnea întotdeauna furia, ba chiar ura, îndreptată nu împotriva lui Shealtiel, ci a Ivriei.
Bătrînul Lublin îl învăţase cum să construiască bazinul de irigare şi să mişte circular furtunul ca să nu distrugă muşuroaiele de pămînt. Socrul lui era mereu învăluit într-un fum cenuşiu de trabuc. Şi tot ce se lega de digestie, sex, boală sau funcţii organice îl impulsiona să spună o anecdotă. Lublin era prin natura sa un povestitor de anecdote. S-ar fi zis că propriul lui organism stîrnea în el o veselie răutăcioasă. Şi, la sfîrşitul fiecărei anecdote, izbucnea într-un rîs gros, strangulat, de fumător, care suna mai curînd ca un gîlgîit. O dată l-a tras pe Yoel în dormitorul lui din Metullah şi i-a ţinut o cuvîntare cu un glas scăzut, înecat de fum:
— Ascultă-mă. Bărbatul îşi petrece trei sferturi din viaţă alergînd acolo unde-l trage capul pulei. De parcă tu eşti un recrut, şi ea sergentul major. Drepţi! Aleargă! Sări! încalecă ! Şi dacă, măcar, nenorocitele astea de puie ne-ar elibera din serviciul obligatoriu la capătul a doi, trei, cinci ani, atunci fiecare dintre noi ar avea timp să scrie poemele lui Puskin sau să inventeze electricitatea. Şi ori-cît te străduieşti s-o satisfaci, puia nu-i niciodată mulţumită. Niciodată nu-ţi dă pace. Dacă-i oferi cotlet, vrea şniţel. Dă-i şniţel, vrea caviar. Noroc că Dumnezeu s-a milostivit de noi şi ne-a dat una singură, închipuie-ţi ce-ar fi fost pe capul nostru dacă ar fi trebuit
93
să ne petrecem cincizeci de ani din viaţă hrănind şi cocoloşind şi încălzind şi amuzînd cinci bucăţi!
După ce şi-a încheiat speech-ul, a început să gîlgîie şi să se înece şi, pe dată, s-a înfăşurat în fumul unui nou trabuc. Pînă cînd, la urmă, a murit la orele patru şi jumătate dintr-o dimineaţă de vară, stînd pe closet, cu pantalonii pe vine şi un trabuc aprins între degete. Yoel aproape că auzea anecdota de care şi-ar fi adus aminte Lublin şi ar fi povestit-o, printre accese de tuse, dacă aşa ceva i s-ar fi întîmplat altcuiva - chiar lui Yoel, de exemplu. Poate că bătrînul încă izbutea să vadă partea amuzantă a morţii lui şi continua să rîdă acolo unde se găsea. Fiul lui, Nakdimon, era un tînăr greoi, taciturn, care avusese dintotdea-una talentul de a prinde şerpi veninoşi. Ii mulgea de veninul pe care îl vindea pentru fabricarea unor seruri. Deşi, aparent, avea vederi politice extremiste, majoritatea cunoştinţelor lui erau arabi. Cînd se găsea printre arabi, era cuprins subit de o nevoie frenetică de a vorbi, care-l părăsea de îndată ce trecea la ebraică. Relaţiile lui cu Yoel, şi chiar cu sora lui, Ivria, erau cele ale unui ţăran suspicios, cu pumnii încleştaţi. In rarele ocazii cînd venea la Ierusalim, obişnuia să le aducă în dar o canistră cu untdelemn de măsline sau un ciulin uscat, din Galileea, pentru colecţia Nettei. Era aproape cu neputinţă să-l determini să spună ceva în plus peste cele două-trei răspunsuri invariabile ale lui, care erau: „Da, cam aşa ceva", sau: „Nu face nimic", sau: „Da, slavă Domnului", şi chiar şi acestea
94
îi ieşeau din gură cu un soi de scîncet agresiv, de parcă regreta că se lăsase ademenit să răspundă. Se adresa - cînd o făcea - mamei, surorii şi nepoatei lui spunîndu-le „fetelor". Yoel obişnuia să i se adreseze lui Nakdimon, aşa cum o făcuse şi cu răposatul lui tată: la amîndoi le spunea Lublin, pentru că prenumele lor i se păreau ridicole. De la moartea Ivriei, Nakdimon nu mai venise niciodată pe la ei. Dar Avigail şi Netta îi vizitau, cîteodată, pe el şi pe fiii lui la Metullah şi se întorceau întotdeauna într-o stare de vagă exaltare, în seara din ajunul Paştelui, s-a dus şi Lisa cu ele, iar la întoarcere a exclamat: — Trebuie să ştii cum să trăieşti! Yoel s-a bucurat în sinea lui că a refuzat să cedeze rugăminţilor lor şi că şi-a petrecut sărbătoarea de unul singur, acasă. S-a uitat la televizor, s-a culcat la opt şi jumătate şi a dormit pînă a doua zi dimineaţa la nouă, de parcă nu mai dormise de secole.
încă nu putuse accepta pe deplin ideea că, pînă la urmă, noi toţi avem aceleaşi secrete. Dar gîndul nu-l mai înfuria. Acum, cînd stătea în grădină, privind la drumul pustiu, scăldat în lumina poleită a verii, gîndea, cu o înţepătură de nostalgie: „Poate că avem aceleaşi secrete, sau poate că nu, dar oricum ar fi, n-o să ştim niciodată". Cînd ea îi şoptea, în toiul nopţii, plină de compasiune, „Te înţeleg", ce voia oare să spună ? Ce anume înţelesese ? Nu a întrebat-o niciodată. Şi acum era prea tîrziu. Poate că, într-adevăr, sosise vremea să stea şi să scrie poemele lui Puşkin sau să inventeze electricitatea. Fără să-şi dea seama, în timp
95
ce mişca furtunul, cu uşoare mişcări circulare, de la o plantă la alta, i-a scăpat din piept un ciudat sunet înăbuşit, asemănător, oarecum, cu gîlgîitul lui Lublin senior, îşi amintea de tiparele înşelătoare care apăreau, dispăreau şi se modificau, de parcă se jucau de-a v-aţi ascunselea, pe tapetul camerei de hotel din Frankfurt, în acea noapte.
Pe trotuarul din faţa lui a trecut o fată cărînd un coş greu de piaţă într-o mînă şi două pungi mari de cumpărături în cealaltă mînă. O fată cu o figură orientală, o slujnică importată de nişte vecini bogaţi, ca să locuiască într-o cameră de serviciu şi să aibă grijă de casa lor. Era micuţă, cu o alcătuire fragilă, totuşi căra coşul încărcat şi pungile pîntecoase fără un efort vizibil. Luneca prin faţa lui de parcă legile gravitaţiei îi făcuseră ei un rabat. De ce să nu închidă robinetele, să o ajungă din urmă şi să se ofere s-o ajute la căratul cumpărăturilor? Sau să se comporte ca un părinte faţă de fiica sa: să-i iasă în cale, să-i ia greutăţile din mîini şi să o conducă pînă acasă, încercînd să înfiripe o vagă conversaţie pe drum? O clipă, Yoel aproape că a simţit durerea provocată de pungile încărcate, apăsate pe sîni. Dar dacă ar proceda astfel, fata s-ar speria, nu ar înţelege, s-ar putea gîndi că e un hoţ, sau un pervers, vecinii ar afla şi gurile rele ar porni să turuie. Nu-i păsa de aşa ceva : în orice caz, probabil că ceilalţi rezidenţi ai suburbiei începuseră să-l bîrfească pe el şi felul său de viaţă. Dar cu simţurile lui ascuţite şi receptive, şi datorită antrenamentului profesional, a estimat cu acurateţe distanţa şi
96
timpul şi şi-a dat seama că, înainte de a o putea prinde din urmă, fata avea să şi ajungă acasă. Doar dacă ar alerga după ea. Dar nu-i plăcuse niciodată să alerge.
Era o fată foarte tînără, bine făcută, cu o talie de viespe, un păr negru, bogat, care aproape că-i acoperea faţa; trupul îi era strîns într-o rochie de pînză înflorată, cu un fermoar lung la spate. Pînă să fi terminat Yoel să-i analizeze curba gambelor şi coapselor acoperite de rochia subţire, fata a şi dispărut din raza lui vizuală. Brusc, au început să-l usture ochii. Şi-a închis pleoapele şi şi-a imaginat un oraş sărăcăcios, în Rangoon sau Seul sau Manila, cu ciorchini de cocioabe construite din tablă ondulată şi placaj şi carton, înghesuite şi proptite una în alta, pe jumătate scufundate în noroiul vîscos tropical. Printre ele, o uliţă murdară, asfixiantă, cu un canal deschis scurgîndu-se prin mijlocul ei. Şi o droaie de cîini şi de pisici jegoase, hăituite de ţînci desculţi, bolnăvicioşi, cu piele tuciurie, înfăşuraţi în zdrenţe, Hpăind în băltoacele de apă clocită. Un bou bătrîn, masiv, placid, înhămat cu funii zgrunţuroase la un car hodorogit, cu roţile de lemn împotmolite în glod. Şi totul înecat în miasme înţepătoare, sufocante, şi într-un soi de ploaie caldă, tropicală, care curgea neîncetat. Răpăind pe carcasa unui jeep ruginit, asemenea unei rafale de gloanţe înăbuşite. Şi acolo, în jeep, proţăpit pe scaunul ponosit al şoferului, era schilodul fără picioare din Helsinki, alb la faţă ca un înger şi zîmbind, de parcă ştia.
97
Treisprezece
în clipa aceea a auzit o bufnitură vagă, venind dinspre fereastra Nettei, şi zgomote de tuse. Yoel şi-a deschis ochii. Şi-a plimbat furtunul peste picioarele goale ca să spele noroiul, a închis robinetul şi a pornit cu paşi mari spre casă. Pînă să intre, gîjîitul şi spasmele încetaseră, aşadar şi-a dat seama că era vorba de o problemă minoră. Fata zăcea pe covor, în poziţia fetusului în pîntece. Leşinul îi îndulcise trăsăturile aşa încît, o clipă, lui Yoel i s-a părut aproape drăguţă. I-a aşezat două perne sub cap şi sub umeri, ca să poată respira în voie. Apoi a ieşit şi s-a întors cu un pahar cu apă şi două tablete pe care le-a pus pe masă, urmînd să i le dea cînd avea să-şi recapete cunoştinţa, în mod cu totul inutil, a învelit-o cu un cearşaf alb şi s-a aşezat pe jos, la căpă-tîiul ei, cuprinzîndu-şi genunchii cu braţele. Nu o atinsese.
Ochii fetei erau închişi, dar nu strîns lipiţi, buzele întredeschise, iar trupul se contura plăpînd şi liniştit pe sub cearşaf. Yoel şi-a dat abia acum seama cît de mult îmbobocise Netta în ultimele cîteva luni. I-a privit genele lungi,
98
moştenite de la mama ei, şi fruntea înaltă, netedă, moştenită de la mama lui. O clipă, l-a mînat impulsul de a profita de somnul şi de slăbiciunea fetei ca să-i sărute loburile urechilor, aşa cum o săruta cînd era mică şi aşa cum obişnuise să o sărute pe mama ei. Pentru că acum arăta ca fetiţa cu ochi ştiutori care se cuibărea pe un covoraş din colţul camerei şi-i fixa pe adulţi cu o privire aproape ironică, de parcă ar fi înţeles totul, chiar şi lucrurile care nu pot fi exprimate prin cuvinte, şi de parcă numai tactul şi sensibilitatea ei o împiedicau să vorbească. Copilaşul a cărui fotografie o luase cu el, în portofelul din buzunarul interior, în toate călătoriile pe care le întreprinsese.
în ultimele şase luni, Yoel sperase că necazul lor luase sfîrsit. Că nenorocirea petrecută produsese o modificare. Că Ivria avusese dreptate şi el se înşelase. Ba chiar îşi amintise vag că o astfel de posibilitate fusese menţionată pe undeva, în literatura de specialitate pe care o studiase. Unul dintre medici îi vorbise odată, în absenţa Ivriei, şi cu mari rezerve, despre posibilitatea ca o dată cu adolescenţa fetei să apară şi o remediere a bolii. Sau, cel puţin, o considerabilă îmbunătăţire. Şi, într-adevăr, de la moartea Ivriei nu mai avusese loc nici un incident.
Incident? Yoel s-a lăsat copleşit de amărăciune. Ea nu mai era. De acum înainte nu va mai fi nevoie să vorbim despre „problemă" şi „incident". De acum înainte va putea pronunţa cuvîntul „atac". Vorbea aproape cu glas tare. Cenzura fusese desfiinţată. Gata! Marea
99
nu fuge. De acum înainte vom putea folosi cuvintele reale. Şi, brusc, sub impulsul unei furii crescînde, cu un gest violent, mînios, s-a aplecat să alunge o muscă de pe obrazul palid al fetei.
Primul atac se petrecuse cînd Netta avea patru ani. Intr-o zi, în timp ce stătea în faţa chiuvetei făcînd baie unei păpuşi de plastic, s-a prăbuşit subit pe spate. Yoel resimţea încă groaza pe care i-o provocaseră ochii deschişi, daţi peste cap, lăsînd la vedere numai albul striat de vinişoare roşii. Clăbucii de spumă de la colţurile gurii. Paralizia care-l cuprinsese pe el, deşi ştia că ar trebui să alerge să cheme ajutor, în pofida a tot ce învăţase în anii lui de antrenament şi de activitate, nu s-a simţit în stare să-şi desprindă tălpile de pe podea sau să-şi dezlipească ochii de la fetiţă, pentru că avea impresia că pe faţa ei apăruse şi dispăruse umbra unui surîs, ca şi cum s-ar fi înfrînat să nu izbucnească în rîs. Ivria, şi nu el, a fost cea care a izbutit să se readune, şi să fugă la telefon. Iar el s-a dezmeticit numai cînd a auzit sirena ambulanţei. Atunci a smuls copilul din braţele Ivriei, a coborît scările în fugă, s-a împiedicat şi s-a izbit cu capul de balustradă, şi totul s-a înceţoşat. Cînd s-a trezit la camera de urgenţă, Netta îşi recăpătase cunoştinţa.
Ivria i-a spus cu o voce calmă:
— Mă surprinzi.
Şi nu a mai adăugat nici un cuvînt.
A doua zi Yoel a trebuit să plece la Milano pentru cinci zile. Cînd s-a întors, medicii
100
ajunseseră la un diagnostic provizoriu şi fetiţa fusese externată. Ivria refuza să accepte diagnosticul şi refuza să-i administreze copilului medicamentele prescrise; se agăţa cu încăpă-ţînare de ceea ce i se părea ei a fi o contradicţie din opiniile doctorilor, sau mai curînd de impresia că unul dintre ei s-ar fi îndoit de diagnosticul pus de colegii săi. Ivria a aruncat la gunoi toate medicamentele pe care le cumpărase el. Yoel i-a spus:
— Ţi-ai pierdut minţile.
Şi ea i-a răspuns cu un surîs calm:
— Uite cine vorbeşte.
Cît timp era Yoel plecat, Ivria o tîra pe Netta de la un specialist la altul; a consultat profesori celebri, psihologi aparţinînd unor diverse şcoli, terapeuţi şi, în cele din urmă, cu toată împotrivirea lui Yoel, tot soiul de vraci care i-au prescris diferite diete, gimnastică, duşuri reci, vitamine, băi cu minerale, mantre şi infuzii de ierburi.
De cîte ori se întorcea dintr-o călătorie, Yoel se ducea din nou să cumpere medicamentele pe care i le administra copilului. Şi de cîte ori pleca el, Ivria le arunca pe toate, într-o zi, cuprinsă de un acces de furie cu plînsete, i-a interzis să folosească cuvintele „boală" sau „atac".
— O stigmatizezi! O izolezi de lume. îi dai a înţelege că-i aprobi spectacolul. O distrugi.
„E vorba doar de o simplă problemă", aşa obişnuia Ivria să eticheteze cazul. „Şi, de fapt, nu-i problema Nettei, ci a noastră." Pînă la urmă, a cedat şi el şi s-a deprins să folosească
101
denumirea de „problemă". Nu vedea de ce să se certe cu nevastă-sa din pricina unui cuvînt.
— Şi, în realitate, spunea Ivria, problema nu-i a ei, şi nici a noastră, ci numai a ta, Yoel. Pentru că în momentul în care tu pleci, problema dispare. Unde nu-i public - nu-i nici spectacol. E un fapt.
Să fi fost într-adevăr un fapt? Yoel avea mari îndoieli. Dar din pricini care nu-i erau prea clare, evita să-l clarifice. Se temea oare să nu reiasă că Ivria are dreptate? Sau, dimpotrivă, că nu are dreptate?
Certurile acestea stîrnite de Ivria se declanşau de fiecare dată cînd se ivea problema. Ba chiar şi între crize. Cînd, în cele din urmă, după cîteva luni, Ivria s-a săturat de vraci şi de tămăduitori, a continuat totuşi, cu un soi de logică dementă, să-l învinovăţească pe el şi numai pe el. îi cerea să renunţe la călătorii sau, dimpotrivă, să plece de tot.
— Hotărăste-te,      pentru      numele      lui Dumnezeu, ce-i mai important pentru tine. Ce mai erou, care luptă împotriva femeilor şi a copiilor, înfige cuţitul în ei şi fuge!
O dată, în cursul unui atac, Ivria a început, în prezenţa lui, să pălmuiască fetiţa nemişcată, să o pocnească pe spate, în cap. Yoel a fost şocat. A rugat-o, a implorat-o, i-a cerut să înceteze, în cele din urmă, s-a văzut nevoit, pentru singura dată în viaţa lui, să uzeze de forţă ca s-o oprească. I-a prins braţele, i le-a îndoit la spate şi a tras-o în bucătărie. Cînd Ivria a încetat să-i mai opună rezistenţă şi s-a prăbuşit pe un scaun, moale ca o păpuşă de
102
cîrpă, el a ridicat, inutil, mîna şi a pocnit-o puternic peste faţă. Abia atunci a observat că fetiţa se trezise şi stătea în pragul bucătăriei, uitîndu-se la ei cu un soi de curiozitate rece, ştiinţifică. Ivria, gîfîind, a arătat cu degetul spre copil şi i-a trîntit lui în faţă:
— Poftim! Uită-te!
Yoel a şuierat printre dinţi:
— Spune-mi, ai înnebunit de tot? Iar Ivria i-a răspuns:
— Nu. M-am smintit numai pentru că accept să trăiesc alături de un asasin. Netta, tatăl tău e un asasin, asta-i profesiunea lui.
103
Paisprezece
în iarna următoare, în absenţa lui Yoel, Ivria a ajuns la o hotărîre: a împachetat două valize, a luat-o pe Netta şi a plecat la mama ei, Avigail, şi la fratele ei, Nakdimon, la Metullah, în casa în care se născuse. Cînd Yoel s-a întors dintr-o călătorie la Bucureşti, în ultima zi a sărbătorii de Hanuka, a găsit apartamentul gol. Pe masa curată din bucătărie îl aşteptau două bilete, unul lîngă altul, primul sub solniţă şi celălalt sub rîşniţa de piper. Cel dintîi conţinea părerea unui imigrant rus care, conform antetului hîrtiei, era un specialist bioenergetician şi un consultant telekinetic de reputaţie internaţională, şi care certifica într-o ebraică stricată că:
„Domnişoara Niuta Raviv nu sufere de boala epilepsie, ci numai de anumite privaţiuni. Semnat: Dr. Nikodim Shaliapin".
Celălalt bilet era scris de Ivria şi declara, într-o caligrafie rotundă, fermă :
„Am plecat la Metullah. Poţi telefona, dar nu veni după noi".
Yoel s-a supus şi s-a ţinut întreaga iarnă la distanţă. Poate spera că, dacă „problema" o
104
să-şi scoată capul şi acolo, la Metullah, în absenţa lui, Ivria va fi nevoită să revină asupra ideilor ei. Sau poate că, dimpotrivă, „problema" nu o să reapară şi Ivria, ca de obicei, va dovedi că a avut dreptate.
Şi pe urmă, la începutul primăverii, au revenit amîndouă la Ierusalim, încărcate cu ghivece de flori şi alte daruri din Galileea. A urmat o perioadă privilegiată. Soţia şi fiica lui aproape că se luau la întrecere să-l răsfeţe de fiecare dată cînd se întorcea acasă dintr-o călătorie. Cea mică i se urca în braţe de îndată ce se aşeza, sau îi scotea pantofii şi-i punea papucii de casă. Ivria a dat la iveală măiestrii culinare ascunse şi-l uluia cu meniuri extrem de inspirate. Iar el, ca să nu se lase mai prejos, insista să facă diverse treburi pe lîngă casă, aşa cum făcuse toată iarna, cît fuseseră ele plecate. Se asigura ca frigiderul să fie întotdeauna bine asortat. Scotocea prin magazinele de delicatese din Ierusalim după salam cu piper şi brinzeturi din lapte de oaie. O dată sau de două ori şi-a încălcat propriile reguli şi a adus cîte un calup de brînză sau un salam din Paris, într-o zi, fără să-i spună nimic Ivriei, a înlocuit televizorul lor alb-negru cu unul color. Ivria s-a revanşat schimbînd perdelele. De aniversarea zilei lor de nuntă, ea i-a cumpărat un casetofon stereo care să fie numai al lui, pe lîngă cel din livingroom. Şi deseori luau maşina şi petreceau weekend-urile afară.
Netta crescuse la Metullah. Şi se mai împlinise. Yoel identifica în conturul fălcilor ei o trăsătură a familiei Lublin, care sărise peste
105
Ivria şi reapăruse în Netta. Purta părul lung. Yoel i-a cumpărat din Londra un superb pulover de caşmir şi i-a adus un costum tricotat Ivriei. Discernămîntul şi bunul lui gust în alegerea veşmintelor feminine o făcuse pe Ivria să-i spună în repetate rînduri:
— Ar fi trebuit să te faci designer de modă. Sau costumier de teatru.
Yoel nu a ştiut niciodată şi nici nu a încercat să afle ce s-a întîmplat în iarna aceea la Metullah. Soţia sa părea să fi trecut printr-o tîrzie înflorire. Să-şi fi găsit oare un amant? Sau roadele din livada lui Lublin să-i fi împrospătat propria ei sevă, să-i fi scos sucurile la suprafaţă ? îşi schimbase coafura: purta acum o coadă de cal care-i venea bine. învăţase pentru prima dată să se fardeze, şi o făcea cu discreţie şi gust. îşi cumpărase o rochie de vară cu un decolteu îndrăzneţ şi purta pe dedesubt un gen de lenjerie pe care nu-l agrease pînă atunci. Uneori, serile, cînd stăteau la masa din bucătărie şi Ivria cojea o piersică, îşi ducea fiecare feliuţă la gură şi părea să o savureze, senzual, cu buzele, şi apoi să o sugă, pe limbă. Yoel nu-şi putea lua ochii de la ea. Folosea un parfum nou. Aşa a început vara lor tîrzie.
De multe ori îl muncea bănuiala că Ivria transfera asupra lui ceea ce învăţase de la alt bărbat. Şi ca să răscumpere asemenea bănuială, a luat-o într-o vacanţă de patru zile într-un hotel de pe coasta Ashkelon. în toţi anii de pînă atunci, făcuseră dragoste cu seriozitate, într-o tăcere concentrată; acum, uneori, se convulsionau în hohote de rîs.
106
Dar problema Nettei nu dispăruse, deşi se mai diminuase.
Cu toate acestea, certurile dintre cei doi luaseră sfîrşit.
Yoel nu era sigur dacă trebuia să creadă ceea ce-i spusese soţia lui, anume că pe parcursul întregii ierni petrecute la Metullah nu se ivise nici un semn al problemei. I-ar fi fost uşor să se informeze fără ca Ivria sau familia Lublin să afle că urmăreşte asemenea lucruri; profesiunea lui îl învăţase să dezlege cazuri mult mai complicate decît acesta, fără să lase vreo urmă. însă prefera să nu investigheze, îşi spunea în sinea lui: „De ce să n-o cred ?".
într-una din nopţile acelea fierbinţi, a întrebat-o pe Ivria în şoaptă:
— De la cine ai învăţat toate astea ? De la amantul tău?
Ivria a rîs în întuneric şi i-a răspuns:
— Şi ce-ai face dacă ai afla ? Te-ai duce şi l-ai ucide fără să laşi vreo amprentă?
— Dimpotrivă, a răspuns Yoel. Merită o sticlă de coniac şi un buchet de flori pentru că ţi-a fost un profesor atît de grozav. Cine-i fericitul cîştigător?
Ivria a emis unul din hohotele ei de rîs cristalin, înainte să-i răspundă:
— Cu ochii tăi ageri poţi vedea departe. Yoel a ezitat o clipă înainte de a sesiza ce
vrea să spună, apoi a rîs şi el cu prudenţă. Şi în felul acesta, fără explicaţii sau discuţii de la inimă la inimă, s-au stabilit noi reguli, parcă printr-un acord comun. Un nou gen de consideraţie a început să predomine
107
între ei. Şi nici unul nu o încălca, nici măcar din greşeală, nici măcar înţr-un moment de neatenţie. Nu s-a mai vorbit de tămăduitori etcetera. Nu s-au mai auzit lamentaţii şi acuzaţii. Cu condiţia ca nici unul din ei să nu mai pomenească de problemă. Nici măcar aluziv. Cînd se întîmpla - se întîmpla. Asta e. Dar nu trebuia rostit nici un cuvînt.
Şi Netta respecta aceste reguli. Deşi nimeni nu i le comunicase. Şi, parcă dorind să-şi recupereze tatăl, întrucît simţea că noul aranjament se baza în primul rînd pe renunţarea şi pe toleranţa lui, în vara aceea i s-a căţărat adeseori în braţe şi s-a alintat, torcînd fericită. Ii ascutea creioanele de pe birou. Cînd era plecat, îi împăturea ziarele şi i le aşeza lîngă pat. îi oferea cîte un pahar cu suc de fructe din frigider chiar cînd el uita să-i ceară. Şi îşi etala pe biroul lui desenele de la şcoală şi lucrările de la cursul de olărit, aşteptîndu-l să se întoarcă, în toate colţurile din apartament, chiar şi în baie, chiar şi printre sculele lui de bărbierit, lăsa desene delicate, înfăţişînd ciclame, floarea lui favorită. Dacă Ivria nu s-ar fi împotrivit, Yoel şi-ar fi botezat fiica Rakefet, ceea ce înseamnă „ciclamen".
în ce o privea pe Ivria, ea îl regala în pat cu surprize pe care nu şi le-ar fi imaginat vreodată, nici chiar la începuturile căsătoriei lor. Uneori era direct alarmat de foamea ei, îmbinată cu tandreţe şi generozitate, un soi de preludiu muzical, menit să-i anticipeze toate dorinţele.
108
— Ce am făcut eu, a întrebat-o o dată în şoaptă, ce am făcut ca să merit aceste graţii din partea ta?
— E simplu, i-a răspuns ea tot în şoaptă, amanţii mei nu mă satisfac. Tu eşti singurul care mă satisface.
Şi, într-adevăr, Yoel se întrecea pe sine însuşi. Ii oferea o plăcere devastatoare; şi cînd îi simţea trupul zvîcnind în spasme şi îi auzea dinţii clănţănind ca de frig, se simţea mai transportat de plăcerea ei decît de a lui. Uneori Yoel avea senzaţia că nu numai organul sexual, ci întreaga lui făptură o pătrundea şi se desfăta în pîntecele ei. Avea impresia că se dizolvă în ea şi vibrează în interiorul ei. Pînă cînd, cu fiecare mîngîiere, spaţiul dintre cel ce mîngîia şi cel mîngîiat se volatiliza, de parcă nu mai erau un bărbat şi o femeie care făceau dragoste, ci se contopiseră într-o singură făptură.
109
Cincisprezece
Unul dintre prietenii lui de la birou, un bărbat aspru, dur, căruia i se spunea Cockney sau, uneori, Acrobatul, l-a avertizat pe Yoel, într-una din acele zile, să fie atent, pentru că se vedea de la o poştă că a călcat pe de lături. Cînd Yoel a protestat, afirmîndu-şi nevinovăţia, Acrobatul, şocat de conflictul dintre ceea ce vedea cu ochii lui şi încrederea sa în onestitatea lui Yoel, a şuierat, zeflemitor:
— Las-o baltă, în fond tu eşti socotit a fi omul nostru neprihănit. Aşa că, distrează-te cît poţi. Aşa cum scrie în Cartea sfîntă: „...n-am văzut pe cel neprihănit părăsit, nici pe urmaşii lui cerşindu-şi... patul"1.
Uneori, în camerele de hotel, în lumina fluorescentă pe care o lăsa întotdeauna aprinsă în baie, se trezea în toiul nopţii chinuit de dorinţă pentru trupul soţiei lui, şi şoptea în gînd: „Vino aici!". Pînă cînd, o dată, pentru prima oară în toţi anii lui de călătorie, şi în deplină
1. Citat parodiat din Psalmul 37/25. Corect: ... „n-am văzut pe cel neprihănit părăsit, nici pe urmaşii lui cerşindu-şi pîinea" (n. tr.).
110
contradicţie cu regulile stabilite, nu s-a putut împiedica să nu-i telefoneze la patru dimineaţa din Nairobi, şi iat-o la capătul celălalt al firului, parcă aşteptîndu-l. A ridicat receptorul chiar de la prima sonerie şi, înainte ca el să fi rostit vreun cuvînt, a întrebat: „Yoel, unde eşti?". Iar el i-a spus o serie de lucruri care, a doua zi dimineaţa, i-au ieşit cu totul din minte şi pe care, patru zile mai tîrziu, cînd s-a întors acasă şi ea a încercat să i le aducă aminte, a refuzat cu încăpăţînare măcar să le audă.
Dacă ajungea acasă cît mai era încă lumină, obişnuiau să plaseze copilul în faţa noului televizor, iar ei doi se încuiau în dormitor. Cînd ieşeau de acolo, o oră mai tîrziu, Netta i se cuibărea în braţe ca o pisicuţă, iar el îi istorisea poveşti cu urşi, în care exista întotdeauna un ursuleţ prostuţ dar dulce, pe care îl chema Zâmbi.
De trei ori, în timpul vacanţelor şcolare, au lăsat copilul cu familia Lublin din Metullah sau cu Lisa, în Rehavia, şi ei doi au plecat să petreacă singuri cîte o săptămînă la Marea Roşie sau în Grecia, sau la Paris. Nu mai făcuseră asemenea călătorii de cînd se ivise prima dată problema. Dar Yoel ştia bine că această fericire atîrna de un fir de păr şi, într-adevăr, la începutul toamnei următoare, cînd intrase în clasa a treia, într-o sîmbătă dimineaţa, Netta a leşinat pe podeaua din bucătărie şi nu şi-a revenit decît în după-amiaza celei de-a doua zile, la spital, în urma unui tratament intensiv. Zece zile mai tîrziu, Ivria a încălcat regulile
111
autoimpuse, remarcînd, cu un zîmbet, că fata ar putea face o carieră de succes ca actriţă. Yoel a lăsat să treacă de la el şi nu a replicat nimic.
După acel acces prelungit, Ivria i-a interzis lui Yoel s-o mai atingă pe Netta, fie şi în trecere. Cînd el nu ţinea seama de prohibiţie, Ivria scotea sacul de dormit din portbagajul maşinii parcate în garajul de la subsolul blocului şi se culca în camera fetiţei. Pînă cînd Yoel a sesizat aluzia şi i-a sugerat un nou aranjament: ea şi Netta să doarmă în patul dublu din dormitor, iar el să se mute în camera de copii. In felul acesta se vor simţi cu toţii mai confortabil.
în iarna aceea, Ivria a ţinut o dietă strictă şi a slăbit mult. în frumuseţea ei a apărut o notă seacă, amară. Părul începuse să-i încărunţească. Cam pe atunci a hotărît să-şi reia studiile de literatură engleză şi să obţină o nouă diplomă. Să elaboreze o teză de maste-rat. Iar Yoel, în acest timp, se vedea, uneori, plecînd fără să se mai întoarcă. Să se stabilească sub un nume de împrumut, undeva, departe, în Vancouver sau în Brisbane, şi să înceapă o viaţă nouă. Să deschidă o şcoală de şoferi, sau un birou de consultanţă, ori să cumpere ieftin o cabană din buturugi şi să trăiască din vînătoare şi pescuit. Erau visuri pe care le nutrise în copilărie şi care acum încolţeau iar. Uneori, în fabulaţiile lui, introducea în cabana de buturugi şi o femeie eschi-mosă, o sclavă, tăcută şi docilă ca un cîine. Şi îşi imagina nopţi de amor nebun în faţa focului
112
din vatră. Dar foarte curînd a început să-şi înşele amanta eschimosă cu propria lui soţie. De cîte ori Netta trecea printr-un acces, Yoel izbutea să ajungă la ea înaintea Ivriei. Antrenamentul special la care fusese supus ani de zile îi ascuţise reflexele şi-l învăţase o serie de stratageme. Ţîşnea ca un alergător la auzul pistolului starterului, ridica fetiţa căzută, se închidea cu ea în camera copiilor, care era acum camera lui, şi încuia uşa. Cînd se trezea, îi istorisea povesti cu ursuleţul Zâmbi. Se jucau împreună de-a vînătorul şi iepuraşul, îi decupa forme hazoase din hîrtie şi accepta să fie tată pentru toate păpuşile ei. Sau îi construia turnuri din piese de domino. Pînă cînd, un ceas mai tîrziu, ceda şi Ivria şi bătea la uşă. Yoel se oprea pe dată din joacă, deschidea uşa şi o invita pe Ivria să-i însoţească într-un tur al palatului sau într-o croazieră în scrinul cu lenjerie de pat. Dar în clipa în care intra Ivria, ceva se schimba. De parcă palatul pe care-l explorau ar fi fost părăsit. Sau rîul pe care făceau croaziera ar fi îngheţat brusc.
113
Şaisprezece
Cînd Netta a mai crescut, Yoel a început să o ia cu el în lungi călătorii, întreprinse pe detaliata hartă a globului cumpărată la Londra şi atîrnată deasupra patului din fosta ei cameră. Cînd ajungeau la Amsterdam, de exemplu, Yoel desfăşura pe pat un excelent plan al oraşului, astfel încît să-şi poată conduce fiica la muzee, să se plimbe cu ea pe canale, şi să viziteze celelalte atracţii turistice. De acolo plecau la Bruxelles sau la Zurich sau, uneori, ajungeau pînă în America Latină.
Aşa s-au petrecut lucrurile pînă într-o zi cînd, după un scurt atac care a avut loc pe coridor, în seara sărbătoririi Zilei Independenţei, Ivria a reuşit să i-o ia înainte; a ajuns la fată pînă ca aceasta să se fi trezit din leşin. O clipă, Yoel s-a temut că o s-o lovească iar. Dar Ivria a luat fetiţa în braţe, calm şi solemn, şi a dus-o în camera de baie. A umplut cada cu apă, a încuiat uşa şi amîndouă s-au îmbăiat împreună, timp de aproape o oră. Poate că Ivria citise despre asemenea remediu în literatura medicală. De-a lungul acelor lungi ani de tăcere, Yoel şi Ivria nu încetaseră nici o
114
clipă să studieze materiale medicale legate de problema Nettei. Fără să discute despre ele. Pe noptierele fiecăruia erau depozitate articole, tăieturi de ziar, pagini din reviste, relatări pe care Ivria le fotocopiase la biblioteca universitară, presă medicală cumpărată de Yoel în călătoriile lui. Păstrau documentele de acest gen în plicuri cafenii, lipite.
De atunci încolo, după fiecare atac, Ivria şi Netta se închideau în baie. Cada devenise pentru ele un soi de piscină încălzită. Yoel auzea prin uşa închisă rîsete şi plescăieli. Acest obicei a pus punct croazierelor în scrinul cu lenjerie de pat şi zborurilor pe harta globului. Yoel dorea să evite orice pricină de ceartă. Nu visa decît pace şi armonie în casa lui. A început să-i cumpere Nettei, din magazinele de suveniruri de pe aeroporturi, păpuşi de toate naţionalităţile, în costume tradiţionale. Un timp, el şi fiica lui au fost parteneri la încropirea unei asemenea colecţii, iar Ivria nu avea voie nici să şteargă praful de pe rafturile cu păpuşi. Şi astfel s-au scurs anii. Din clasa a treia sau a patra, Netta a început să citească enorm. Păpuşile şi turnurile din piese de domino nu o mai interesau. Strălucea la şcoală, mai cu seamă la aritmetică şi la limba ebraică, iar mai tîrziu au început s-o pasioneze literatura şi matematica. Acum colecţiona partituri muzicale pe care tatăl ei i le cumpăra din străinătate, iar mama sa din magazinele din Ierusalim. De asemenea, colecţiona şi ciulini uscaţi culeşi vara, cînd hoinărea prin vadurile stîncoase ale apelor secate; aranja ciulinii în vaze, în
115
dormitorul cu pat dublu care a continuat să fie camera ei chiar şi cînd Ivria l-a părăsit şi a migrat pe canapeaua din livingroom. Netta nu avea prietene, fie pentru că nu dorea, fie din pricina zvonurilor legate de sănătatea ei. Deşi niciodată nu avusese vreun acces la şcoală, sau pe stradă, sau în casele altora; totul se întîmpla numai între cei patru pereţi ai casei lor.
în fiecare zi, după ce-şi făcea lecţiile, se întindea pe pat şi citea pînă la cină, pe care obişnuia să o ia de una singură, cînd îi venea cheful. Pe urmă se întorcea în dormitor, se culca pe patul dublu şi continua să citească. O bucată de vreme, Ivria a dus o campanie în legătură cu ora de stingere a luminilor. Dar după un timp a renunţat. Uneori Yoel se scula noaptea, indiferent la ce oră, bîjbîia pînă la frigider sau la baie, şi se simţea atras de şuviţa de lumină care se cernea pe sub uşa Nettei, dar nu se apropia de ea. Lipăia pînă în livingroom şi se aşeza pentru cîteva minute într-un fotoliu, în faţa canapelei pe care dormea Ivria.
Cînd Netta a ajuns la pubertate, medicul le-a cerut să consulte o psihologă, care, după un timp, a ţinut să stea de vorbă cu ambii părinţi împreună şi apoi cu fiecare din ei separat. Sub îndrumarea terapeutei, atît Ivria cît şi Yoel au fost nevoiţi să renunţe la a mai răsfăţa fata după fiecare atac. Ceea ce a însemnat sfîrşitul ceremoniilor cu ceşti de cacao-cu-lapte-fără-caimac şi a sesiunilor de îmbăiere comună a mamei cu fiica. Netta a început să ajute uneori, fără pic de entuziasm,
116
la treburile gospodăreşti. Nu-l mai întîmpina pe Yoel aducîndu-i papucii şi a renunţat să o mai machieze pe maică-sa înainte de a se duce împreună la cinema. In schimb, au luat naştere întîlnirile familiale săptămînale din bucătărie. Cam în acelaşi timp, Netta a început să petreacă ore întregi în apartamentul bunicii din Rehavia. Pornise să o convingă pe Lisa să-şi dicteze memoriile: şi-a cumpărat un caiet special şi folosea şi un mic reportofon pe care i-l adusese Yoel din New York. Dar după o vreme şi-a pierdut interesul şi a lăsat baltă proiectul. Viaţa se mai liniştise, în zilele acelea s-a mutat şi Avigail la Ierusalim. Timp de patruzeci şi patru de ani, de cînd îşi părăsise oraşul natal, Safed, ca să se mărite cu Shealtiel Lublin, Avigail locuise la Metullah. Acolo îşi crescuse copiii şi predase aritmetica la şcoala din localitate, dînd totodată o mină de ajutor la fermă, la creşterea puilor şi la cultivarea fructelor şi legumelor, şi citind, seara, cărţi de călătorie din secolul al XlX-lea. După ce a rămas văduvă, s-a oferit să-i îngrijească pe cei patru băieţi ai fiului ei, Nakdimon, care, un an mai tîrziu, a rămas şi el văduv.
Acum, cei patru nepoţi crescuseră mari, iar Avigail a hotărît să înceapă o nouă viaţă. A închiriat un mic apartament la Ierusalim, în apropiere de fiica ei, şi s-a înscris la universitate la un curs de studii iudaice, în aceeaşi lună în care Ivria şi-a reluat studiile şi a început teza de masterat despre „Tainicul gînd ruşinos". Cîteodată, mama şi fiica luau
117
împreună un prînz frugal la cafeneaua din Blocul Kaplan. Şi alteori, toate trei, Ivria, Avigail şi Netta se duceau la cîte o seară literară. Cînd mergeau la teatru, li se alătura şi Lisa. Ceva mai tîrziu, Avigail a decis să renunţe la apartamentul închiriat şi să se mute împreună cu Lisa, în apartamentul acesteia de două camere din Rehavia, aflat la o distanţă de un sfert de oră de casa copiilor lor, în Talbiyeh.
118
Şaptesprezece
Relaţiile dintre Ivria şi Yoel au intrat din nou în hibernare. Ivria şi-a luat o slujbă, cu jumătate de normă, ca redactor la Ministerul Turismului. Dar cea mai mare parte din timp şi-o dedica disertaţiei asupra romanelor surorilor Bronte. Yoel a fost promovat la serviciu, într-un tete-ă-tete cu Patronul, acesta i-a făcut unele aluzii, anume că nu şi-a spus încă ultimul cuvînt şi că Yoel ar fi îndreptăţit să aspire la mai mult. întîlnindu-se întîmplător, pe scara blocului, într-un weekend, cu Itamar Vitkin, vecinul proprietar de camion, acesta i-a mărturisit că, acum cînd fiii lui erau la casele lor şi soţia îl părăsise pe el şi Ierusalimul - apartamentul devenise prea mare pentru un om singur. S-a oferit să-i vîndă domnului Raviv o cameră. La începutul verii a apărut la tanc şi un antreprenor de construcţii, un evreu habotnic, însoţit de un singur muncitor, un bărbat de vîrstă mijlocie, atît de scheletic încît părea ofticos. Zidul a fost spart şi s-a instalat
0  nouă uşă. Vechea uşă a fost închisă şi acoperită cu cîteva straturi de tencuială, dar tot
1  se mai ghicea conturul în zid. Lucrarea a
119
durat vreo patru luni, pentru că, între timp, muncitorul zidar se îmbolnăvise. Şi, după aceea, Ivria s-a mutat în noul ei studio. Living-room-ul a fost evacuat. Yoel a rămas în camera de copii, şi Netta în dormitorul cu pat dublu. Yoel i-a mai instalat Nettei cîteva rafturi pentru cărţile şi colecţia ei de partituri muzicale. Ea şi-a atîrnat pe pereţi fotografiile poeţilor ei de limbă ebraică favoriţi: Steinberg, Alterman, Lea Goldberg şi Amir Gilboa. Treptat, problemele s-au diluat. Incidentele au devenit mai rare, se iveau nu mai des de trei, patru ori pe an. Şi cînd se produceau, erau, de obicei, mai uşoare. Ba chiar, unul dintre medici le-a oferit temeiuri de speranţă:
— Saga domnişoarei dumneavoastră e, oarecum, ambiguă. Nu e un caz foarte limpede. Există posibilitatea unor interpretări diferite. Poate, cu timpul, o să dispară complet. Cu condiţia ca fata să dorească într-adevăr să se vindece. Şi să doriţi şi dumneavoastră. Există posibilitatea. El, personal, avea cunoştinţă de existenţa a cel puţin două precedente. Fireşte, lucrul trebuia privit ca o simplă perspectivă. Nu ca o prognoză şi, între timp, era foarte important ca fata să ducă o mai bogată viaţă de societate. Statul în casă nu a ajutat niciodată nimănui. Pe scurt: plimbări, aer curat, mama natură, kibuţuri, muncă, dans, înot, distracţii sănătoase.
Yoel a aflat de la Netta, dar şi de la Ivria, despre noua lor prietenie cu vecinul mai vîrst-nic, conducătorul camionului frigorific, care venea din cînd în cînd, în absenţa lui Yoel, să
120
ia un ceai cu ele, în bucătărie, seara. Sau le invita la el. Uneori le cînta melodii la chitară. Netta spunea că ar fi sunat mult mai bine la balalaică. Iar Ivria mărturisea că-i aduceau aminte de copilărie, cînd influenţa rusească se răspîndise mult prin ţară, mai ales în nordul Galileei. Cîteodată, Ivria se ducea şi singură serile în vizită la el. Chiar şi Yoel a fost invitat de vecin, o dată, de două ori, chiar şi a treia oară, dar n-a putut accepta, pentru că pe parcursul acelei ierni a trebuit să călătorească mai mult ca de obicei. Reuşise să prindă la Madrid un fir care-i aţîţase interesul şi instinctul îi spunea că, pînă la vară, s-ar putea să-l aştepte o descoperire valoroasă. Dar era necesar să desfăşoare diverse stratageme care presupuneau răbdare, subtilitate şi o prefăcută indiferenţă. Drept care, în acea iarnă, a adoptat, în general, o atitudine indiferentă. Nu vedea nici un rău în prietenia dintre soţia lui şi vecinul mai vîrstnic. Şi el avea o slăbiciune pentru cîntecele ruseşti. Ba chiar a detectat la Ivria primele semne ale unei înmuieri: ceva în felul în care-şi lăsa acum părul blond, încărunţit, să-i cadă pe umeri. Ceva în felul în care prepara compotul de fructe, în stilul pantofilor pe care începuse să-i poarte. Ivria i-a spus într-o zi:
— Arăţi foarte bine. Frumos bronzat! Ţi se întîmplă ceva plăcut?
— Sigur. Am o amantă eschimosă.
— Adu-ţi amanta aici, cînd Netta pleacă la Metullah. O să organizăm un bal.
121
— Hai să vorbim serios, nu crezi c-ar fi timpul să ne luăm o vacanţă, să fim numai noi doi? a întrebat-o Yoel.
Nu-l intriga schimbarea ei evidentă, oricare i-ar fi fost motivul: succesul pe care-l avea la slujba de la minister (şi ea fusese promovată), entuziasmul pentru teza ei, prietenia cu vecinul, sau poate bucuria de a avea o cameră a ei, unde îi plăcea să se încuie în timp ce lucra, sau noaptea cînd dormea. Yoel a început să ticluiască planul unei mici vacanţe de vară în doi, prima după o perioadă de şase ani de cînd nu mai plecaseră împreună, cu excepţia unei vizite de o săptămînă la Metullah cînd, în cea de-a treia noapte petrecută acolo, a sunat telefonul şi Yoel a fost chemat urgent la Tel Aviv. în timpul vacanţei plănuite, Netta va putea sta cu bunicile în Rehavia. Sau, bunicile vor putea veni să locuiască la ei, în Talbiyeh, cît vor fi plecaţi. De astă dată vor alege Londra. Yoel visa să-i facă Ivriei o surpriză cu această vacanţă englezească, în care va fi inclus şi un tur special în Yorkshire, teritoriul studiului ei. Datorită deprinderii sale profesionale, Yoel memorizase schema sistemului de drumuri şi diferite puncte de interes de pe harta ţinutului, atîrnată pe peretele din studioul Ivriei.
Uneori o cerceta cu mare atenţie pe fiica lui. Nu o găsea nici drăguţă, nici feminină. Şi s-ar fi zis că era mîndră de lipsa ei de feminitate. Abia de catadicsea să îmbrace rochiile pe care i le adusese el din Europa, de ziua ei;
122
le îmbrăca doar ca să-i facă lui plăcere, dar le purta cu un aer neglijent. Yoel şi-a făcut o notă mentală: un aer neglijent, dar nu şleampăt. De obicei se îmbrăca în gri şi negru, sau în negru şi maro. în cea mai mare parte a timpului, purta o pereche de pantaloni burlăniţi care, gîndea Yoel, o făceau să arate la fel de lipsită de feminitate ca un clovn de circ.
într-o zi, a telefonat un tînăr, cu o voce şovăielnică, politicoasă, jenată, şi a cerut să vorbească cu Netta. Ivria şi Yoel au schimbat priviri între ei şi, în mod ceremonios, au părăsit încăperea şi s-au retras în bucătărie pînă ce Netta a lăsat receptorul din mînă, ba nici atunci nu s-au grăbit să se întoarcă. Ivria a avut subit iniţiativa de a-l invita pe Yoel la o cafea în studioul ei. Dar cînd, în cele din urmă, s-au reunit, a reieşit că băiatul sunase doar ca să-i ceară Nettei numărul de telefon al unei alte colege de clasă.
Yoel prefera să atribuie toate aceste aspecte unei pubertăţi întîrziate.
— De îndată ce or să-i crească sînii, spunea el, ai să vezi că telefonul o să sune întruna.
— Ea patra oară cînd îmi serveşti gluma asta stupidă, a ripostat Ivria. Şi o faci doar ca să-ţi cruţi osteneala de a te uita în oglindă să vezi cine e adevăratul temnicer al fetei.
— Ivria, n-o lua iar de la capăt cu toate inepţiile astea, i-a cerut Yoel.
— Foarte bine, a replicat ea. Oricum e lipsit de orice speranţă.
Yoel nu vedea ce anume era lipsit de orice speranţă. In sufletul lui, nutrea convingerea
123
că Netta îşi va găsi în curînd un prieten şi va înceta s-o însoţească pe maică-sa în vizitele la bătrînul chitarist, sau pe bunicile ei cînd se duceau la concerte şi la teatru. Din cine ştie ce pricini, şi-l închipuia pe acest prieten al Nettei ca pe un kibuţnik vînjos, păros, cu braţe groase, crupă de taur, picioare robuste în pantaloni scurţi şi gene decolorate de soare. O s-o ia cu el în kibuţ, iar Yoel şi Ivria vor rămîne singuri.
Cînd nu era plecat, Yoel obişnuia cîteodată să se trezească pe la unu noaptea şi, evitînd dîra de lumină filtrată din camera Nettei, bătea uşor la uşa studioului şi-i ducea soţiei sale o tavă cu sandvişuri şi suc de fructe la gheaţă. Pentru că Ivria se obişnuise să lucreze pînă noaptea tîrziu. Uneori, îl invita să încuie uşa studioului. Alteori, îi cerea sfatul în cîte o chestiune tehnică, de pildă, cum să împartă textul în capitole sau cum să dispună notele de subsol. „Ai răbdare pînă la aniversarea zilei noastre de nuntă, la întîi martie, îi spunea Yoel în sinea lui, şi ai să vezi ce surpriză te aşteaptă." Hotărîse să-i cumpere un computer.
în călătoriile lui din ultima vreme, citise cărţi ale surorilor Bronte. Dar nu-şi făcuse curaj să-i spună Ivriei. Scrierile lui Charlotte i se păreau facile, în schimb La răscruce de vînturi îi ridicase o dilemă, îl nedumerea nu Catherine sau Heathcliff, ci Edgar Linton cel doborît, care-i apăruse o dată şi în vis, într-un hotel din Marsilia, cu puţin timp înainte de tragedie: purta o pereche de ochelari împinşi în sus, pe fruntea înaltă şi palidă, ochelari
124
care semănau cu ai Ivriei: lentile pătrate, fără ramă, ce-i dădeau aerul unui medic de casă, dintr-o altă generaţie.
Ori de cîte ori trebuia să plece la aeroport în zorii zilei, intra tiptil în dormitorul fiicei lui. Se strecura printre pădurile de ciulini uscaţi plantaţi în vaze, îi săruta ochii fără să-i atingă cu buzele şi mîngîia perna în jurul părului ei. Apoi se ducea în studioul Ivriei, o trezea şi îşi lua rămas-bun. în toţi aceşti ani, de cîte ori trebuise să plece dis-de-dimineaţă, o deşteptase pe Ivria ca să-şi ia rămas-bun. Ea insistase asupra acestui ritual. Chiar şi în perioadele cînd se certau. Chiar şi atunci cînd nu-şi vorbeau. Poate că ura lor comună împotriva kibuţnikului păros, cu braţe vînjoase, crease o legătură între ei. Ceva ce trecea dincolo de disperare. Sau poate că îi lega o amintire a blîndeţii din tinereţe. Cu puţin înainte de dezastru, Yoel aproape că zîmbea în sinea lui cînd îşi amintea de zicala favorită a ofiţerului de poliţie Lublin, anume că, dacă stai să te gîndeşti, toţi oamenii au aceleaşi secrete.
125
Optsprezece
Cînd Netta şi-a revenit din leşin, Yoel a dus-o în bucătărie. I-a preparat o cafea-filtru tare, şi a hotărît să-şi ofere şi lui un coniac, la o oră timpurie. Ceasul electric de deasupra frigiderului arăta cinci fără zece. Afară, lumina după-amiezii de vară era încă strălucitoare. Fiica lui, cu părul tuns scurt, pantalonii lăbărţaţi şi cămaşa galbenă, largă, drapată pe trupul costeliv, îi evoca un tînăr nobil, dintr-un alt secol, făcînd act de prezenţă la un bal pe care-l găsea plictisitor, încleştase ceaşca de cafea între degete, de parcă încerca să şi le încălzească, într-o noapte friguroasă de iarnă. Yoel a observat o uşoară roşeaţă la încheieturile falangelor, care contrasta cu albeaţa unghiilor plate. Se simţea mai bine ? Fata i-a aruncat o privire piezişă şi un zîmbet vag, ţinîndu-şi bărbia în piept, de parcă întrebarea lui o dezamăgise. Nu, nu se simţea mai bine, pentru că nu se simţise rău. Ce a simţit ? Nimic special, îşi amintea că a leşinat? Doar începutul. Şi cum a fost acest început? Nimic special.
— Dar uită-te la tine, tată. Eşti pămîntiu la faţă. Şi dur. S-ar zice că eşti gata să omori
126
pe cineva. Ce-i cu tine, tată? Bea-ţi coniacul ăla, o să te simţi mai bine, şi încetează să te zgîieşti la mine de parcă n-ai mai văzut pe cineva bînd o cafea în bucătărie. Ţi-au revenit migrenele? Te simţi rău? Vrei să-ţi masez ceafa ?
Yoel a clătinat din cap. Dar a ascultat-o, şi-a lăsat capul pe spate şi a dat coniacul pe gît dintr-o singură lungă înghiţitură. Apoi, şovăind, i-a sugerat că ar fi bine să nu plece de acasă în seara asta. Se înşela, sau avusese de gînd să se ducă în oraş ? La cinema ? La un concert ?
— Preferi să rămîn acasă ?
— Eu? Nu mă gîndeam la mine. Mi-am spus doar că pentru tine e preferabil să stai în seara asta acasă.
— Ţi-e frică să rămîi singur ?
Aproape că i-a răspuns: „Ce naiba!". Dar s-a răzgîndit. A luat solniţa, i-a astupat găurile cu degetul şi a întors-o, examinîndu-i baza. Pe urmă a adăugat timid:
— E un film la televizor despre viaţa în sălbăticie. Viaţa tropicală pe Amazon. Sau aşa ceva.
— Deci, care-i problema ?
Yoel s-a înfrînat din nou. A ridicat din umeri şi nu a răspuns nimic.
— Dacă nu-ţi place să stai singur, de ce nu te duci la vecini? La vampa aia şi la caraghiosul de frate-său? Doar te invită întruna. Sau cheamă-l pe amicul tău Krantz. în zece minute o să fie aici. Ca din puşcă!
127
— Netta!
— Ce e?
— Rămîi acasă astă-seară.
Yoel avea impresia că flică-sa ascunde un zîmbet zeflemitor pe după ceaşca de cafea; nu-i vedea peste marginea cănii decît ochii verzi care îl priveau cu indiferenţă sau cu viclenie, şi linia părului tuns cu necruţare. îşi ţinea umerii înălţaţi şi capul înfundat între umeri, de parcă se aştepta ca el să se ridice şi s-o lovească.
— Ascultă, a adăugat Netta. Nici prin cap nu-mi trecea să ies astă-seară în oraş. Dar acuma, că ţi-ai făcut numărul, mi-am adus aminte că, de fapt, trebuie să ies. Am o întîlnire.
— O întîlnire?
— Probabil că vrei să-ţi dau raportul.
— Nicidecum. Spune-mi numai cu cine ai întîlnire.
— Cu şeful tău.
— Cum aşa, Doamne Sfinte ? S-a convertit la poezia modernă?
— De ce nu-l întrebi pe el ? De ce nu vă luaţi unul altuia interogatoriul. Mă rog, a telefonat acum două zile şi, cînd i-am spus că mă duc să te chem, mi-a cerut să n-o fac. Mă căuta pe mine. Voia să stabilim o întîlnire.
— în ce scop ? Campionatul naţional de şah ?
— De ce eşti atît de tensionat ? Ce-i în mintea ta ? Poate că şi lui îi displace să-şi petreacă seara singur acasă.
— Netta, uite ce-i, mie nu-mi displace să stau singur acasă. De ce să-mi displacă ? Numai că
128
aş fi mult mai liniştit dacă n-ai pleca în oraş după... după ce că nu te-ai simţit bine.
— E în ordine, poţi să rosteşti cuvîntul „atac". Nu te mai teme. Cenzura a fost desfiinţată. Poate că de asta îmi cauţi pricină de ceartă.
— Ce vrea de la tine ?
— Uite acolo telefonul. Sună-l. întreabă-l.
— Netta!
— De unde vrei să ştiu ? Poate că au hotărît să recruteze fete cu sînii plaţi. Stil Mata Hari.
— Haide  să  clarificăm  lucrurile.  Eu nu vreau să mă amestec în treburile tale şi nici nu caut pricină de ceartă, dar...
— Dar dacă n-ai fi atît de laş, ai spune, pur şi simplu, că-mi interzici să ies în oraş şi, dacă nu mă supun, ai să-mi tragi o bătaie soră cu moartea. Punct. Şi că, în primul rînd, îmi interzici categoric să mă întîlnesc cu Patronul. Problema ta e că eşti atît de laş.
— Uite ce-i, a dat Yoel să răspundă, dar şi-a înghiţit vorba.
Distrat, şi-a dus la buze paharul de coniac, gol. Pe urmă l-a lăsat cu grijă pe masă, de parcă s-ar fi temut să facă vreun zgomot sau nu cumva să lovească masa. Lumina fumurie a înserării invadase bucătăria, dar nici unul dintre ei nu s-a ridicat să aprindă lampa. Crengile prunului din faţa ferestrei fremătau în briză şi fiecare înfiorare a frunzişului trimitea umbre tremurătoare pe tavan şi pe pereţi. Netta a întins mîna, a scuturat sticla de coniac şi i-a mai turnat lui Yoel un pahar. Acul ceasului electric de deasupra frigiderului sărea ritmic de la o secundă la alta. Brusc, Yoel a
129
revăzut cu ochii minţii o mică farmacie din Copenhaga, unde identificase, în sfirşit, un notoriu terorist irlandez pe care l-a fotografiat cu un aparat miniatural, ascuns într-un pachet de ţigări. O clipă mai tîrziu, motorul frigiderului din bucătărie a hotărît să se încarce de forţă, a emis un uruit surd care a făcut să vibreze paharele de pe raft, după care s-a răzgîndit şi s-a cufundat din nou în tăcere.
— Marea nu fuge, a rostit Yoel.
— Ce-ai spus?
— Nimic. Mi-am amintit de ceva.
— Dacă n-ai fi atît de laş, mi-ai cere, pur şi simplu: „Te rog nu mă lăsa singur în seara asta". Mi-ai mărturisi că ţi-e greu. Iar eu ţi-aş răspunde: „în ordine, cu plăcere; de ce nu?". Spune-mi un lucru: De ce anume ţi-e teamă ?
— Şi unde anume ar trebui să te întîlneşti cu el?
— In pădure. In casa celor şapte pitici.
— Te întreb serios.
— La Gafe  Oslo.  în capătul  străzii  Ibn Gabirol.
— Te duc eu cu maşina.
— Cum doreşti.
— Cu o singură condiţie: să mîncăm ceva înainte. N-ai pus nimic în gură întreaga zi. Şi cu ce-ai să te întorci acasă?
— Cu o caleaşca trasă de cai albi. De ce?
— Vin eu să te iau. Spune-mi numai la ce oră. Sau dă-mi un telefon de acolo, însă vreau să ştii că aş prefera să rămîi în seara asta acasă. Şi mîine e o zi.
— îmi interzici să ies în seara asta ?
130
— N-am spus aşa ceva.
— Mă  rogi  frumos  să  nu  te  las  singur pentru că ţi-e frică de întuneric?
— Nici aşa ceva n-am spus.
— Atunci ce vrei să spui ? N-ai vrea să te hotărăşti?
— Nu vreau să spun nimic. Hai să mîncăm ceva, du-te să te îmbraci, pe urmă plecăm. Pe drum trebuie să pun benzină. Du-te şi îm-bracă-te, iar eu fac o omletă.
— Aşa te ruga şi ea să nu pleci ? Să n-o laşi singură cu mine ?
— Nu-i adevărat. Nu se întîmpla aşa.
— Şi chiar nu ştii ce vrea de la mine ? Nu se poate să n-ai o idee. O bănuială.
— Nu am.
— Şi vrei să ştii ?
— Nu în mod special.
— Eşti sigur?
— Nu în mod special. De fapt, da, doresc să ştiu. Ce vrea de la tine ?
— Vrea să-mi vorbească despre tine. Consideră că ai apucat-o pe un drum greşit. Simte el ceva. Aşa mi-a spus la telefon. Se pare că încearcă o modalitate de a te readuce la birou. Zicea că noi trăim aici pe o insulă pustie şi că el şi cu mine trebuie să încercăm să găsim o soluţie. De ce te împotriveşti să mă văd cu el?
— Nu am nimic împotrivă. Du-te să te îmbraci şi după aceea o să plecăm, în timp ce tu te îmbraci, eu pregătesc o omletă. Şi o salată. Ceva rapid şi gustos,  într-un sfert de oră putem pleca. Du-te şi îmbracă-te.
131
— Ţi-ai dat seama că mi-ai cerut de zece ori să mă îmbrac ? Arăt eu ca şi cum aş fi dezbrăcată, goală ? Stai jos. De ce te agiţi atîta ?
— Ca să nu întîrzii la întîlnire.
— Bineînţeles, nu de întîrziere e vorba. Ştii lucrul ăsta foarte bine. Ai cîştigat partida. Din trei mişcări. Nu înţeleg de ce-i dai înainte cu teatrul ăsta. Cînd eşti sigur o sută douăzeci la sută.
— Sigur ? Sigur de ce ?
— Că nu o să ies în oraş. Să facem o omletă şi o salată? A mai rămas şi nişte carne rece de ieri, din cea care îţi place. Avem şi iaurt cu fructe.
— Netta! Haide să vorbim clar.
— Totul e perfect clar.
— Pentru mine nu e. îmi pare rău.
— Nu-ţi pare deloc rău. De ce să-ţi pară rău? Ce s-a întîmplat? Te-ai săturat de filmele cu natură sălbatică? Doreai să-i faci o vizită femeii de alături ? Sau doreai să-l chemi pe Krantz să facă sluj în faţa ta şi să-ţi dea din coadă? Sau poate că doreai să de duci devreme la culcare?
— Nu, dar...
— Ascultă-mă. Lucrurile stau astfel: eu mă dau în vînt după viaţa pe Amazon, şi chestii din astea, încetează să spui că-ţi pare rău cînd ai obţinut exact ce-ai vrut. Ca de obicei. Şi mai ales cînd obţii fără să uzezi de violenţă şi fără măcar să-ţi exerciţi autoritatea. Adversarul nu numai că a cedat, dar s-a şi făcut fleaşcă. Acum bea coniacul ăla ca să celebrezi
132
triumful creierului evreiesc. Şi fă-mi o favoare: eu nu cunosc numărul Patronului, sună-l tu şi spune-i.
— Ce să-i spun?
— Că trebuie să amînăm pe altă dată întîl-nirea. Şi mîine e o zi.
— Netta! Du-te şi îmbracă-te şi o să te conduc la Gafe Oslo.
— Spune-i că am avut un atac. Spune-i că n-ai benzină. Spune-i că a luat foc casa.
— O omletă ? O salată ? Ce-ai zice de nişte cartofi prăjiţi? Vrei şi un iaurt?
— Cum doreşti.
133
Nouăsprezece
Dimineaţa, orele şase şi un sfert. Lumină albastru-fumurie, străpunsă de săgeţile aurii ale soarelui care se deşteaptă pe după norii dinspre răsărit. Briza uşoară a dimineţii aduce un vag miros de ars, de la un foc de scaieţi, undeva, în depărtare. Frunzişul celor doi meri şi al celor doi peri a început să ruginească, ostenit de sfirşitul de vară. Yoel e afară, în spatele casei, desculţ, îmbrăcat în şort şi un maiou alb, şi ţine în mînă ziarul, încă rulat în banderolă. Nici acum n-a reuşit să-l prindă pe difuzorul de ziare. Stă cu capul lăsat pe spate şi cu ochii la cer. Urmăreşte un stol de păsări care migrează spre sud, în formaţie de săgeată. Berze? Cocori? Plutesc în zbor peste acoperişurile de olane ale caselor cochete, peste grădini şi păduri, şi livezi de citrice, către norii lînoşi, care se luminează la răsărit şi la miazăzi. Şi dincolo de livezi şi de dumbrăvi vor da de clinele stîncoase, de satele zidite în piatră, de văi şi de rîpe şi, în cele din urmă, de tăcerea desertului şi de mohorala lanţului de munţi răsăriteni, voalaţi în ceţuri, mai departe de care se aşterne iar desertul,
134
întinderile de nisipuri mişcătoare, mărginite apoi de cel din urmă lanţ muntos. De fapt, Yoel avea de gînd să se ducă în magazia de unelte să hrănească pisica şi puii ei şi să caute o cheie fixă ca să repare sau să schimbe un robinet care picura lîngă garaj. Aştepta însă momentul cînd distribuitorul de ziare o să-şi termine turul şi o să se întoarcă pe acelaşi drum, ca, în sfîrşit, să-l poată prinde. Dar păsările astea cum de-şi găseau drumul? Şi cum de ştiau că sosise vremea să plece ? Oare, undeva, într-un loc îndepărtat din inima junglei africane, să existe o bază, un soi de tainic turn de control, care transmite zi şi noapte un semnal subţire, prea înalt ca să poată fi receptat de urechea omului, prea ascuţit ca să poată fi interceptat chiar şi de cei mai sofisticaţi şi mai sensibili senzori? Sunetul se propagă, ca o rază invizibilă, de la ecuator la nordul îndepărtat şi ghidează păsările către lumină şi căldură. Yoel, asemenea omului care a trăit o mică revelaţie, singur în grădina ale cărei crengi începuseră să se aurească în scînteie-rea răsăritului, şi-a imaginat brusc că el ar putea recepta, nu recepta ci simţi, între două vertebre de la baza coloanei, acel sunet african care orientează păsările. Dacă ar fi avut aripi, ar fi putut şi el să-i răspundă şi să se pregătească de plecare. Avea senzaţia că degetul cald al unei femei îl atinge, sau aproape îl atinge, chiar deasupra noadei, iscîndu-i un fior, un freamăt fizic. In momentul acela, preţ de o frîntură de clipă, alegerea între viaţă şi
135
moarte părea lipsită de orice însemnătate. O linişte adîncă îl împrejmuişe, îl pătrunsese, de parcă epiderma lui încetase să mai despartă calmul lăuntric de calmul lumii înconjurătoare, de parcă totul se dizolvase într-un calm unic, universal. Pe parcursul celor douăzeci şi trei de ani de serviciu, Yoel se specializase în arta micii conversaţii cu diverşi străini, în flecăreala despre rata de schimb a dolarului, despre avantajele liniei Swissair, sau despre franţuzoaice în comparaţie cu italiencele, discuţii uşoare în timpul cărora, însă, îşi studia atent interlocutorul, încercînd să ghicească în ce fel ar putea sparge seiful în care celălalt îşi depozita secretele. Ca şi cum ar fi încercat să dezlege un joc de cuvinte încrucişate începînd cu soluţiile cele mai uşoare, pentru a ajunge, ici-colo, la cîte o literă din cele grele. Acum, la şase şi jumătate dimineaţa, în propria sa grădină, un văduv, detaşat de lume aproape din toate punctele de vedere, simţea încolţind în el bănuiala că nimic, absolut nimic nu poate fi înţeles. Că totul, tot ce-i evident, simplu, lucrurile de zi cu zi, prospeţimea zorilor, mirosul focului de scaieţi, pasărea cuibărită printre frunzele mărului atinse de rugina toamnei, dezmierdarea brizei pe umerii lui goi, aroma pămîntului reavăn şi gustul luminii de miere, galbenul care se lăsase peste pajişte, oboseala ochilor lui, fiorul care-i străbătuse şira spinării, tainicul secret ruşinos, pisicuţele din magazie şi mama lor, chitara care căpătase sunet de violoncel în noapte, movilita de prundiş de
136
dincolo de gardul viu, lîngă veranda familiei Vermont, spray-ul galben împrumutat de la Krantz şi pe care trebuia să-l dea înapoi, lenjeria mamei şi a fiicei lui, care atîrna pe frîn-ghia de rufe în capătul celălalt al grădinii şi se umfla în vînticelul dimineţii, cerul pe care nu se mai vedeau păsările migratoare, toate acestea cuprindeau o taină.
Şi tot ce crezi că ai descifrat, nu ai descifrat decît pentru o clipă. Ca şi cum ţi-ai fi croit drum printre ferigi dese, stufoase, într-o pădure tropicală, care se închide îndărătul tău de îndată ce ai trecut, ştergîndu-ţi orice urmă a paşilor. De cum crezi că ai izbutit să găseşti un sens în cuvinte, a şi alunecat — s-a furişat, s-a strecurat - afară, în semiobscuritatea unui amurg tulbure, înceţoşat. Yoel şi-a adus aminte ce i-a spus odată vecinul lui, Itamar Vitkin, cînd s-au întîlnit pe scară; anume că termenul shebeshiflenu, din Psalmul 136, ar putea fi, cu uşurinţă, un cuvînt polonez, aşa cum cuvîntul namogu de la sfîrşitul capitolului al doilea din Cartea lui losua are, indubitabil, o rezonanţă rusească. Yoel a comparat, în memorie, tonul vecinului său cînd a pronunţat, cu accent rusesc, cuvîntul namogu şi, cu accent polonez, imitat, cuvîntul shebeshiflenu. „Oare încerca să fie amuzant? Sau poate că încerca să-mi spună ceva, ceva ce exista numai în spaţiul dintre cele două cuvinte? Şi eu n-am sesizat pentru că nu i-am dat atenţie?" Yoel a chibzuit o clipă asupra cuvîntului „indubitabil" pe care, spre surprinderea lui, l-a rostit brusc în şoaptă.
137
Şi, între timp, l-a pierdut din nou pe distribuitorul de ziare care, probabil, o fi ajuns la capătul drumului şi s-o fi întors prin faţa casei lui. Spre mirarea lui Yoel, şi contrar celor ce-şi imaginase el, se pare că băiatul, sau bărbatul, nu împărţea ziarele circulînd pe o bicicletă, ci conducea o maşină Susita rablagită şi îşi arunca marfa de pe geamul automobilului direct pe alee. Aşadar, e posibil ca nici măcar să nu fi zărit nota lipită de Yoel pe căsuţa poştală, şi acum era prea tîrziu ca să mai alerge după el. O undă de furie se înălţa din adîncul lui la gîndul că tot ce există pe lume deţine un secret. De fapt, „secret" nu e cuvîntul potrivit. Pentru că nu e vorba de o carte închisă, ci mai curînd de o carte deschisă, în care poţi citi, clar, lucrurile obişnuite, lucrurile indubitabile: dimineaţă, grădină, pasăre, ziar, dar în care ai putea citi şi în alte feluri, cu alte coduri. De pildă, rostind fiecare al şaptelea cuvînt într-o ordine inversă. Sau combinînd între ele cel de-al patrulea cuvînt din fiecare frază.. Sau înlocuind unele litere. Sau încercuind fiecare literă precedată de un „C". Posibilităţile sînt infinite, şi fiecare dintre ele poate marca o interpretare diferită. Un înţeles alternativ. Nu neapărat o interpretare mai profundă, sau mai fascinantă, sau mai obscură: doar total diferită. Fără nici o similitudine cu explicaţia evidentă. Sau poate că nu era aşa ? Pe Yoel îl înfuria furia uşoară pe care i-o iscaseră aceste gînduri, pentru că îi plăcea să se considere un om calm, controlat.
138
Cum poţi şti care e adevăratul cod de acces? Cum poţi descoperi, prin infinitatea asta de combinaţii, prefixul corect? Cheia la ordinea interioară a lucrurilor? Mai mult, cum poţi şti dacă asemenea cod e universal, sau personal, ca o carte de credit, sau unic, ca un bilet de loterie ? Cum poţi fi sigur că, de pildă, nu se schimbă din şapte în şapte ani? Sau în fiecare dimineaţă? Sau de fiecare dată cînd moare cineva? Mai cu seamă cînd ochii îţi sînt obosiţi şi aproape înlăcrimaţi de efort; mai cu seamă cînd cerul e liber: berzele au zburat. Dacă n-or fi fost cocori.
Şi dacă n-ai să-l descifrezi niciodată? Fără îndoială, ţi s-a acordat o graţie. Ţi s-a îngăduit ca, o clipă, cînd au mijit zorii, să simţi că într-adevăr există un cod. Să-l simţi printr-o frîntură de fior pe şira spinării. Şi acum ştii două lucruri pe care nu le-ai ştiut cînd te-ai străduit să schiţezi un tipar al formelor înşelătoare, eluzive, de pe tapetul camerei de hotel din Frankfurt: ştii că există o ordine, şi mai ştii că nu ai s-o descifrezi niciodată. Dar dacă nu există un singur cod, ci mai multe? Şi dacă fiecare persoană are propriul său cod? Tu, cel care i-ai uimit pe toţi cei de la serviciu cînd ai reuşit să descoperi ce anume l-a făcut pe milionarul orb, magnatul cafelei din Columbia, să se adreseze din proprie iniţiativă Serviciilor Secrete Israeliene şi să le ofere de bună-voie lista la zi a naziştilor care se ascund de la Acapulco la Valparaiso, ei bine, cum e posibil ca tocmai tu să nu poţi deosebi o
139
chitară de un violoncel ? Să nu poţi deosebi un scurtcircuit de o pană generală de curent? Să nu cunoşti deosebirea dintre boală şi dor? Dintre o panteră şi o icoană bizantină? Dintre Bangkok şi Manila? Şi unde dracu' e cheia aceea fixă? Haide să schimbăm robinetul şi pe urmă o să dăm drumul la stropitori, în curînd va sosi şi cafeaua. Asta-i! Mergem înainte. Mărşăluim.
140
Douăzeci
Drept care a lăsat jos cheia fixă. A umplut cu lapte o farfurioară pe care a oferit-o pisicii şi puilor ei din magazie. A deschis stropitorile de pe peluză şi, o bucată de vreme, le-a urmărit cum funcţionează; după aceea s-a întors şi a intrat în bucătărie pe uşa din spate. Dar şi-a adus aminte că ziarul îl aştepta încă afară, pe pervazul ferestrei, aşa încît a ieşit din nou, l-a luat şi abia după aceea a pus filtrul de cafea în priză, în timp ce se făcea cafeaua, Yoel a prăjit feliile de pîine. A scos din frigider gemul, brînza şi mierea, a aranjat masa pentru micul dejun şi apoi s-a dus la fereastră. Stînd în picioare, a răsfoit ziarul şi a citit titlurile, dar nu se putea concentra asupra conţinutului articolelor. Şi-a dat însă seama că era timpul să deschidă aparatul de radio cu tranzistori pentru ştirile de la şapte dimineaţa, numai că îşi adusese aminte prea tîrziu, ştirile erau pe terminate şi crainicul anunţa că cerul e parţial acoperit şi temperaturi moderate pentru luna respectivă.
141
Avigail a intrat în bucătărie şi a exclamat:
— Iar ai pregătit tu totul!  Ca un băiat mare. Dar de cîte ori să-ţi spun că nu trebuie scos laptele din frigider înainte să ne aşezăm la masă? E vară şi laptele se acreşte.
Yoel a cumpănit o clipă spusele ei. Nu le putea găsi cusur. Dar verbul „se acreşte" i se părea prea aspru. I-a răspuns:
— Da. Ai dreptate.
Abia după începutul emisiunii lui Alex Anski şi-au făcut apariţia Netta şi Lisa. Lisa era îmbrăcată într-o rochie de casă maro cu nasturi uriaşi în faţă, iar Netta purta uniforma ei de şcoală bleu-deschis. O clipă, Yoel a gîndit că nu-i urîţică, ci aproape drăguţă, şi pe dată i-a apărut în minte kibuţnikul ars de soare, mustăcios, cu braţe groase, drept care s-a bucurat în sinea lui că părul Nettei, cu oricîte feluri de şampon ar fi fost spălat, arăta întotdeauna gras.
Lisa a început să se vaiete:
— Toată noaptea n-am închis un ochi. Iar am tot felul de dureri. Nopţi întregi nu duorm.
— Lisa, a ripostat Avigail, dacă ar fi să te credem, de treizeci de ani încoace, tu nu mai ştii ce-i somnul. Din cîte spui, ultima dată cînd ai dormit a fost înainte de procesul lui Eichmann. De atunci n-ai mai închis un ochi.
— Amîndouă „duormiţi" buştean, a intervenit Netta. Ce-s aiurelile astea?
— Dormiţi, a corectat-o Avigail. Se pronunţă dormit nu duormit.
•—Asta spune-i celeilalte bunici ale mele. 142
— Zice „duormit" ca să-şi bată joc despre mine, a replicat Lisa. Eu nu mai pot de durere şi copilul ăsta îşi bate joc despre mine.
— De mine, a corectat-o iar Avigail. Nu se spune „îşi bate joc despre mine", ci „de mine".
— Ajunge ! le-a potolit Yoel. Ce v-a apucat? Gata cu conflictele! Dacă nu vă astîmpăraţi, va fi necesar să aducem trupele de menţinere a păcii.
— Nici tu nu duormi noaptea, a continuat mama lui, cu tristeţe, şi a dat de cîteva ori din cap, de parcă suferea de mila lui, sau de parcă ar fi căzut, în sfîrşit, de acord cu ea însăşi după o cruntă dispută lăuntrică. Tu n-ai prieteni, a continuat ea, n-ai o muncă, n-ai nimic de făcut, pînă la urmă ai să cazi în boală sau în habotnicie, sau mai ştiu eu în ce. Mai bine te-ai duce în fiecare zi să înoţi la piscină.
— Lisa, a admonestat-o Avigail. Cum vorbeşti cu el? Ce, e un bebeluş? Are aproape cincizeci de ani. Lasă-l în pace. Tot timpul îl sîcîi. O să-şi găsească el singur drumul, cînd i-o veni vremea. Dă-i pace. Lasă-l să-şi trăiască viaţa cum vrea el.
— Cea care i-a ruinat viaţa... a şuierat Lisa, dar s-a oprit şi şi-a înghiţit vorba.
— Spuneţi-mi un lucru, a intervenit Netta, ce-i cu zorul ăsta pe voi, nici nu mi-am terminat cafeaua şi săriţi să strîngeţi masa şi să spălaţi ceştile. Vreţi să terminăm cît mai repede şi s-o întindem? Sau e o formă de protest împotriva opresiunii bărbaţilor? Sau urmăriţi să ne faceţi să ne simţim culpabili?
143
— Din pricină că s-a şi făcut opt fără un sfert, i-a răspuns Yoel, şi ar fi trebuit să pleci la şcoală de cel puţin zece minute. Iar ai să întîrzii.
— Şi dacă strîngeţi masa şi spălaţi ceştile, n-am să ajung tîrziu?
— In ordine. Vino, te conduc eu cu maşina.
— Am dureri, a murmurat Lisa cu amărăciune, de astă dată ca pentru ea însăşi, repe-tînd cuvintele de două ori, ca şi cum ştia că nimeni n-o ascultă. Am dureri în burtă, am dureri într-o parte, toată noaptea n-am duor-mit şi dimineaţa toţi mă iau peste picior.
— Bine, bine, a replicat Yoel. Să luăm lucrurile pe rînd, nu toate deodată. Peste puţin timp o să mă ocup şi de tine.
A condus-o pe Netta cu maşina la şcoală fără să schimbe un cuvînt despre întîlnirea lor din bucătărie, la orele mici ale dimineţii, cînd au luat împreună o gustare cu brînză Safed şi măsline negre picante şi au băut ceai de mentă, parfumat, într-o tandră muţenie care a ţinut vreo jumătate de oră, pînă cînd Yoel s-a retras în camera lui, fără ca vreunul dintre ei să violeze tăcerea.
Pe drumul de întoarcere, Yoel s-a oprit la centrul comercial şi a cumpărat pentru soacra lui şampon de lămîie şi o revistă literară pe care i-o ceruse aceasta. Cînd a ajuns, acasă l-a sunat pe ginecologul mamei lui şi a stabilit data unei consultaţii. Pe urmă, cărînd un cearşaf, o carte, un ziar, o pereche de ochelari, un radio cu tranzistori, o soluţie împotriva
144
arsurilor de soare, două şurubelniţe şi un pahar cu cidru la gheaţă, a ieşit afară să se întindă în hamac. Din deprindere profesională, a observat cu colţul ochiului că frumoasa asiatică, slujnica unei familii vecine, îşi căra acum coşurile grele de cumpărături într-un cărucior de sîrmă. „De ce nu s-or fi gîndit mai devreme la aşa ceva", s-a întrebat în sinea lui, „de ce vine totul prea tîrziu?". „Dar mai bine mai tîrziu decît niciodată", şi-a răspuns singur cu vorbele obişnuite ale mamei lui. Yoel şi-a repetat fraza în gînd, aşa cum stătea întins în hamac, şi a constatat că nu-i putea găsi cusur. Dar odihna îi fusese tulburată. A lăsat totul baltă şi s-a dus să o caute pe maică-sa în dormitorul ei. Camera era însă goală, inundată de lumina dimineţii, îngrijită, plăcută, curată. A găsit-o pe mama lui în bucătărie stînd umăr la umăr cu Avigail; şuşoteau între ele cu însufleţire în timp ce curăţau zarzavaturile pentru supa de prînz. Cînd a intrat el, însă, s-au oprit din vorbă. Şi din nou i-au apărut ca două surori, deşi ştia că nu există nici o asemănare între ele. Avigail îl privea cu faţa puternică, luminoasă, a unei ţărănci slave, cu pomeţi înalţi, aproape mongolici, ochii ei albaştri, tinereşti, exprimînd o fire deschisă şi o copleşitoare bunătate. Mama lui, în schimb, arăta ca o pasăre plouată, cu rochia ei veche, maronie, cu faţa maronie, cu buzele ţuguiate sau supte, cu expresia ei amară, ofensată.
— Ei, cum te mai simţi?
Tăcere.
145
— Te   simţi   mai   bine?   Ţi-am   făcut   o programare   de  urgenţa  la  doctorul   Litwin. Notează-ţi: joi la ora două.
Tăcere.
— Netta a ajuns la şcoală exact cînd suna clopoţelul. Am trecut de două ori pe roşu ca să ajungă la timp.
Avigail i s-a adresat:
— Ai necăjit-o pe mama ta şi acum încerci să repari lucrurile, dar e puţin prea tîrziu. Mama ta e o persoană sensibilă şi nu se simte bine. Se pare că o catastrofă nu ţi-a fost de ajuns. Yoel, gîndeşte-te bine, înainte de a fi prea tîrziu. Chibzuieşte cu grijă şi poate ai să ajungi la concluzia că trebuie să-ţi dai mai multă silinţă.
— Bineînţeles, a replicat Yoel.
— Poftim, a continuat Avigail. Uită-te! Exact ce spuneam. Aceeaşi răceală. Aceeaşi ironie a ta. Aceeaşi permanentă stăpînire de sine. Cu astea ai distrus-o. Cu astea ai să ne îngropi, pe rînd, şi pe noi.
— Avigail, a protestat Yoel.
— în ordine. Pleacă, a adăugat soacra lui. Văd că eşti grăbit. Stai cu mîna pe clanţa uşii. Nu vreau să te reţin. Dar să ştii că ea te-a iubit. Poate că n-ai observat sau poate că nimănui nu i-a dat prin gînd să-ţi atragă atenţia, dar te-a iubit în toţi anii ăştia. Pînă la sfîrşit. Ţi-a iertat chiar şi tulburările Nettei. Ţi-a iertat totul. Dar tu erai prea ocupat ca să observi. Nu-i vina ta. Pur şi simplu nu aveai timp, şi de asta nu ţi-ai dat seama de dragostea ei decît cînd a fost prea tîrziu. Uite,
146
pînă şi acum stai ca pe ghimpi. Aşa că, mai bine pleacă. Ce mai întîrzii aici? Du-te. Ce să te atragă pe tine în azilul ăsta de bătrîne? Du-te. Vii acasă la prînz?
— Poate,  a răspuns Yoel.  Nu ştiu.  O să vedem.
Mama lui a rupt brusc tăcerea. Dar nu i s-a adresat lui Yoel, ci lui Avigail, pe un ton potolit şi logic:
— Iarăşi iei totul de la capăt. Ne ajunge ce auzim întruna de la tine. Tot timpul nu urmăreşti decît să ne faci să ne simţim vinovaţi. Ce s-a întîmplat? Ce i-a făcut Yoel? Cine s-a izolat într-un turn de fildeş? Cine nu le dădea voie celorlalţi să intre la ea ? Lasă-l pe Yoel în pace. După tot ce a făcut pentru voi toţi. încetează să ne mai faci să ne simţim prost. De parcă tu eşti singura care se poartă cum trebuie. Care-i problema? Nu respectăm cum se cuvine perioada de doliu ? Dar tu ţii doliul cum se cuvine? Cine s-a dus să se coafeze şi să se manichiureze şi să-şi facă masaj facial chiar înainte de sfinţirea pietrei de mormînt? Aşa că nu tu eşti chemată să vorbeşti. Şi în toată ţara asta nu cred că există un al doilea bărbat care să facă măcar jumătate din cîte face Yoel pentru casă. Tot timpul se străduieşte. Tot timpul are grijă. Nici noaptea nu duoarme.
— Doarme, a corectat-o Avigail. Se spune doarme nu duoarme. O să-ţi dau două tablete de Valium, Lisa. Or să-ţi facă bine. Or să te ajute să te linişteşti.
— Pe curînd, le-a spus Yoel, dar Avigail a adăugat:
147
— Aşteaptă o clipă. Vino aici. Să-ţi aranjez gulerul  de  la  cămaşă,  dacă  te  duci  la  un rendez-vous. Şi piaptănă-ţi părul, altfel nici o domnişoară n-o să se uite la tine. Vii acasă la prînz ? La două, cînd se întoarce şi Netta ? De ce să nu o aduci tu de la şcoală?
— O să văd, a răspuns Yoel.
— Şi dacă te reţine cumva vreo frumoasă, dă măcar un telefon să ştim. Să nu te aşteptăm cu masa de prînz pînă diseară. Sau încearcă măcar să te gîndeşti la starea fizică şi mentală   a  mamei   tale   şi   nu-i   mai   spori supărările.
— Lasă-l în pace, a intervenit Lisa. Poate să vină acasă cînd vrea.
— Auzi-o cum vorbeşte cu copilaşul ei de cincizeci de ani, a chicotit Avigail, faţa ei radiind iertare şi o extraordinară vioiciune.
— Pe curînd, a repetat Yoel.
în timp ce ieşea pe uşă, Avigail a adăugat:
— Păcat. Mi-ar fi prins bine să am maşina în dimineaţa asta;  ţi-aş fi  dus la reparat perna electrică, Lisa. îţi face bine la dureri. Nu-i nimic, o să merg pe jos. Ce-ar fi să facem împreună o plimbare ? Sau mai bine o să-l sun pe domnul Krantz şi o să-i cer lui să mă ducă cu maşina.  E un om atît de drăguţ!  Sînt sigură că o să vină să mă ia şi o să mă aducă înapoi. Yoel, vezi să nu întîrzii. La revedere. Ce-ai rămas în prag?
148
Douăzeci şi unu
în acea după-amiază, mai tîrziu, în timp ce Yoel se învîrtea desculţ prin casă, într-o mînă cu Yitzhak Rabin care dădea un interviu la aparatul de radio cu tranzistori, şi în cealaltă mînă cu bormaşina cu prelungitor, căutînd să vadă unde i-ar putea înfige vîrful ca să mai repare cîte ceva, s-a auzit sunînd telefonul din hol. Era din nou Patronul:
— Ce mai faceţi, ce mai e nou, aveţi nevoie de ceva?
Yoel i-a răspuns:
— Totul e în ordine, mulţumesc, nu avem nevoie de nimic.
Apoi a adăugat:
— Netta nu-i acasă. E în oraş. N-a spus cînd se întoarce.
— De ce-mi vorbeşti de Netta, a rîs omul de la celălalt capăt al firului. Ce, tu şi cu mine nu avem nimic altceva de discutat?
Şi cu o uşoară întorsătură din condei, a început să-i vorbească lui Yoel despre un nou scandal politic care acaparase în ultimul timp titlurile ziarelor şi care ameninţa să ducă la căderea guvernului. Patronul s-a abţinut să-şi
149
exprime propriul punct de vedere, dar a schiţat o excelentă sinteză a diferitelor opinii ale celorlalţi. A descris, cu căldură şi simpatie, aşa cum obişnuia, poziţiile conflictuale, de parcă fiecare dintre ele era întruchiparea adevăratei dreptăţi. In cele din urmă, cu o logică acută, a rezumat ce s-ar putea întîmpla în cazul izbînzii fiecăruia dintre cele două scenarii, dintre care unul, fie scenariul A, fie B, va izbîndi în mod inevitabil, în cele din urmă, Yoel a refuzat să mai înţeleagă ce voia Patronul de la el. După care omul şi-a schimbat doar tonul şi a întrebat, cu multă afecţiune, dacă Yoel n-ar avea chef să treacă a doua zi dimineaţă pe la birou să ia împreună o cafea. Sînt pe acolo cîţiva vechi prieteni care mor să te vadă, le e dor de înţelepciunea sfaturilor tale si, poate - cine ştie - Acrobatul ar putea profita de ocazie să-ţi pună vreo două întrebări în legătură cu un caz mai vechi pe care l-ai manevrat cu obişnuita ta pricepere, dar pe care s-ar putea să nu-l fi dus chiar pînă la ultima soluţie şi, într-un fel sau altul, Acrobatul mai ţine în guşă o întrebare sau două şi numai tu ai putea să-l domoleşti. Pe scurt - ar fi o plăcere, nimic agasant. Deci mîine, în jurul orei zece. Tsippy a adus un tort delicios, din acelea pe care le face ea, şi m-am luptat ca un tigru să-i împiedic pe ceilalţi să-l mănînce tot, aşa ca să mai rămînă ceva şi pentru tine, mîine. Cafeaua e din partea casei. Vii? Să mai stăm, în tihnă, la o parolă. Poate că întoarcem o nouă filă. Yoel l-a întrebat dacă trebuie să înţeleagă că e chemat ca să fie interogat. Dar şi-a dat
150
seama pe loc că a făcut o gravă greşeală. La auzul cuvîntului „interogat", Patronul a scos un strigăt de îndurerată alarmă, asemenea unei neveste de rabin bătrîn care ar auzi o obscenitate şocantă.
— Vaai! a exclamat la telefon. Nu ţi-e ruşine? Noi te invităm la o, cum să spun, la o reuniune familială. Ia te uită, ia te uită! Ne simţim ofensaţi, dar te-am iertat. N-o să suflăm nimănui o vorbă despre scăparea asta a ta. „Să te interogăm!", zău aşa! Gata, am şi uitat ce-ai spus. Nici măcar şocurile electrice nu m-ar putea face să-mi mai aduc aminte. Nu-ţi face griji. A zburat. N-ai rostit niciodată cuvintele alea! Şi o să ne stăpînim sentimentele. O să aşteptăm cu răbdare pînă cînd o să înceapă să-ţi fie dor de noi. N-o să te stîrnim. Şi, fireşte, n-o să-ţi purtăm pică. Yoel, viaţa e prea scurtă, în general, ca să ne permitem să ne simţim ofensaţi. Uită. Odihnească-se în pace! Pe scurt, dacă ai chef, vino la o cafea mîine la zece, cîteva minute mai devreme sau mai tîrziu, nu are importanţă. Cînd îţi convine. Tsippy ştie că vii. Urcă direct la mine şi ea o să-ţi dea drumul fără să-ţi pună vreo întrebare. I-am spus: Yoel are acces liber pe viaţă, aici la noi. Fără să se anunţe în prealabil. Fie noapte, fie zi. Nu? Preferi să nu vii? Atunci uită de telefonul ăsta. îmbrăţişeaz-o pe Netta din partea mea. N-are importanţă, întîmplă-tor, voiam să te vedem mîine şi ca să-ţi transmitem nişte salutări din Bangkok. Dar acum nu mai pierdem timpul cu mesajul ăsta. Cum doreşti. Toate cele bune.
151
Yoel a strigat: „Cum ?". Dar se pare că Patronul a considerat că, şi aşa, conversaţia se lungise prea mult. S-a scuzat că i-a răpit din timpul lui preţios. I-a cerut din nou să-i transmită Nettei afecţiunea lui şi celor două doamne omagiile lui respectuoase. A promis că o să pice într-o zi la ei ca un trăsnet din cer senin şi l-a implorat pe Yoel să se odihnească şi să-şi vadă de sănătate; a încheiat cu cuvintele : „Lucrul cel mai important este să ai grijă de propria ta persoană".
Timp de cîteva minute, Yoel a rămas aproape nemişcat pe taburetul de lîngă telefonul din hol, cu bormaşina în poală. Diseca în minte cuvintele Patronului, divizîndu-le în unităţi pe care le reînchega apoi în felurite combinaţii. Aşa cum era deprins să procedeze în munca lui: „Cele două scenarii, dintre care unul va izbîndi în mod inevitabil", „mai ţine în guşă", „să-ţi fie dor de noi", „salutări din Bangkok", „copilaşul ei de cincizeci de ani", „te-a iubit pînă la sfîrşit", „şocuri electrice", „acces liber pe viaţă", „odihnească-se în pace", „un om atît de drăguţ!". Toate aceste combinaţii i se părea că duc la un cîmp minat, în schimb, sfatului „să ai grijă de propria ta persoană" nu îi găsea nici un cusur. O clipă, s-a gîndit să folosească bormaşina pentru a înlătura pata mică neagră din faţa ruinelor abaţiilor romanice. Dar şi-a venit imediat în fire şi şi-a dat seama că ar distruge fotografia. Nu voia decît să mai găsească ceva de reparat, atît cît se pricepea el să repare.
152
Şi-a reluat turul prin casa pustie, controlînd fiecare cameră în parte. A ridicat o pătură care zăcea grămadă la piciorul patului Nettei şi a aşezat-o frumos lîngă perna ei. S-a uitat la un roman de Jacob Wassermann de pe noptiera mamei lui şi în loc să-l pună înapoi aşa cum îl găsise, deschis şi aşezat cu coperta în sus, a introdus un semn de carte la pagina respectivă, l-a închis şi l-a aşezat îngrijit lîngă aparatul de radio. A făcut ordine în vălmăşagul ei de sticluţe şi cutii cu medicamente. Pe urmă a mirosit parfumurile lui Avigail Lublin, încer-cînd în zadar să-şi amintească miresmele cu care încerca să le compare, în camera lui a stat cîteva clipe să cerceteze, prin ochelarii de preot francez, expresia feţei proprietarului său, domnul Kramer, director la EL AL, din fotografia în uniformă a trupelor blindate, în care dădea mîna cu Şeful Statului Major, generalul Elazar. Generalul arăta posomorit şi obosit, cu ochii pe jumătate închişi, ca un om care-şi zăreşte moartea în apropiere şi nu e cine ştie ce impresionat, în timp ce domnul Kramer radia în fotografie cu strălucirea omului care întoarce o nouă filă în viaţa lui şi e convins că, de acum înainte, nimic nu va mai fi aşa cum a fost, totul va arăta altfel, mai festiv, mai emoţionant, mai important. Yoel a observat o murdărie de muscă pe pieptul proprietarului său şi a răzuit-o prompt cu peniţa condeiului pe care Ivria trebuia să-l moaie în cerneală la fiecare al zecelea cuvînt. Yoel şi-a adus aminte că, uneori, venind acasă pe la sfîrşitul unei zile de vară, pe cînd locuiau la
153
Ierusalim, încă de pe scări intuia mai curînd decît auzea sunetul chitarei solitarului său vecin, răspîndindu-se din apartamentul lui; avea grijă să păşească tiptil, ca un hoţ, fără să facă zgomot cînd răsucea cheia în broască, înaintînd muteşte, aşa cum se deprinsese în meseria sa, şi le găsea pe soţia şi pe fiica lui, una cufundată într-un fotoliu şi cealaltă stînd cu spatele spre încăpere şi cu faţa spre fereastra deschisă, pe care se putea zări, între un zid şi ramurile unui pin prăfuit, o frîntură din munţii golaşi din Moab, dincolo de Marea Moartă. Amîndouă păreau transportate de muzică, iar bărbatul, cu ochii închişi, îşi picura sufletul în strunele chitarei. Cîteodată, Yoel desluşea pe faţa lui o expresie incredibilă, o stranie îmbinare de melancolie, de dor şi de amărăciune, care se concentra, pare-se, în colţul stîng al gurii. Fără să-şi dea seama, Yoel încerca să imprime şi feţei sale o asemenea expresie. Cele două femei semănau atît de mult între ele, vrăjite de muzică, în semiobscuritatea amurgului care estompa mobilele, întrucît refuzau să aprindă lumina electrică, semănau atît de mult între ele, încît o dată, Yoel, păşind pe vîrfuri în întuneric, a sărutat-o pe Netta pe ceafă, confundînd-o cu Ivria. Cu toate că el şi fiica lui aveau, în general, grijă să nu se atingă. Yoel a întors fotografia pe dos, s-a uitat la dată şi a încercat să calculeze în minte cît timp trecuse între ziua în care fusese făcută şi moartea subită a generalului Elazar. în clipa aceea se imagina pe el însuşi ca pe un schilod fără membre, un sac de carne cu un
154
cap în vîrf, un cap nici de bărbat nici de femeie, ci aparţinînd unei creaturi mai delicate, mai plăpînde chiar decît un copil, cu ochii larg deschişi, de parcă ar fi cunoscut răspunsul şi s-ar fi amuzat, în taină, de simplitatea lui incredibilă. Incredibilă, deşi aproape că-ţi sărea în ochi.
După aceea s-a dus în baie şi a scos din dulăpior două suluri de hîrtie igienică, a aşezat unul lîngă closetul din baie şi pe al doilea în cealaltă toaletă. A adunat toate prosoapele şi le-a aruncat în coşul de rufe negre, în afară de unul pe care l-a folosit ca să şteargă chiuveta, înainte de a-l arunca şi pe acesta la negre. Pe urmă a atîrnat prosoape curate în locul celor aruncate la coş. Ici-colo, observa cîte un fir lung de păr, îl ridica în lumină ca să identifice căreia dintre femei îi aparţinea, apoi îl arunca în closet şi trăgea apa. In dulă-piorul de medicamente a descoperit un bido-naş cu ulei de uns, care ar fi trebuit să stea în magazia de unelte, aşa că l-a luat ca să-l ducă acolo. Dar pe drum i-a venit ideea să ungă toate ţîţînile ferestrei din baie, pe urmă balamalele uşii de la bucătărie, apoi pe cele ale dulapurilor şi, ţinînd în mînă bidonaşul de ulei, a început să se plimbe prin casă, cău-tînd ce ar mai putea fi uns. în cele din urmă, după ce şi-a uns şi bormaşina şi arcurile leagănului capitonat din grădină, a constatat că bidonaşul se golise, aşa că nu mai era nevoie să-l ducă în magazie. Cînd a trecut prin faţa uşii de la sufragerie, a avut un uşor şoc, pentru că, o clipă, a încercat senzaţia unui freamăt
155
aproape imperceptibil în camera cufundată în întuneric.  Dar, probabil, nu fusese decît un foşnet al frunzelor uriaşului filodendron. Sau poate o fluturare a perdelei ? Sau ceva îndărătul ei? Mişcarea a încetat în clipa cînd a aprins lumina şi a iscodit în fiecare colţ al încăperii, însă de îndată ce a stins lumina şi a dat să iasă din cameră, a simţit din nou o vagă înfiorare în spatele lui. Aşa încît s-a tîrît desculţ pînă în bucătărie,  fără  să  aprindă lumina şi aproape fără să respire, şi a privit în sufragerie prin deschizătura din zid pe care erau pasate mîncărurile. Nu se desluşea nimic decît întuneric şi tăcere.  Poate şi  o slabă aromă de fructe pîrguite. Dar cînd s-a dus să deschidă uşa frigiderului, a simţit iar un soi de susur în spate. S-a răsucit brusc şi a aprins toate luminile. Nimic de văzut. Aşa încît a stins din nou lămpile, a ieşit în curte, păşind furiş, ca un hoţ, a dat ocol casei şi a privit atent pe fereastră; aproape că a zărit o mişcare în întunericul unui colţ al camerei. Care a încetat însă în clipa cînd s-a uitat, sau în clipa în care a crezut că vede ceva. Să fi nimerit în cameră o pasăre, care acum se zbătea întemniţată, luptînd să iasă afară? Să se fi strecurat în casă pisica din magazia de unelte ? Sau poate că era o şopîrlă. Sau un şarpe. Sau pur şi simplu o pală de vînt care înfiora frunzele plantei din ciubăr. Yoel zăbovea printre tufe, scrutînd răbdător întunericul din casă. Marea nu fuge. Deodată, i s-a năzărit că ar fi rezonabil ca în laba stingă a animalului de pradă să fi fost introdus, în loc de un şurub,
156
un fir de metal lung şi subţire, o extensie a bazei de oţel inoxidabil. Şi de aceea nu se vedea nici un cui şi nici un şurub. Iscusinţa cu care artistul captase magnificul, tragicul salt al animalului, îl făcuse să ia, în prealabil, hotărîrea să confecţioneze postamentul cu o prelungire din aceeaşi bucată. Părea o soluţie logică şi-l satisfăcea pe Yoel, dar prezenta dezavantajul că nu o puteai verifica fără să spargi laba figurinei.
Aşadar, se punea întrebarea dacă tortura permanentă a unui salt întrerupt, a unui elan blocat, a unui efort perpetuu care nu se realiza în veci, era mai greu sau mai uşor de îndurat decît zdrobirea iremediabilă a unei labe. La această întrebare nu avea răspuns. Rezultatul a fost însă constatarea că pierduse cea mai mare parte din jurnalul de ştiri. Aşa încît a renunţat să mai rezolve enigma, a intrat în casă şi a deschis televizorul. Pînă să apară imaginea, s-a auzit vocea crainicului descriind marile dificultăţi din industria piscicolă, migra-ţia peştilor, conflicte între pescari, indiferenţa guvernului şi, cînd în sfîrşit a apărut şi imaginea, reportajul pe această temă aproape că se terminase. Pe ecran nu se vedea altceva decît marea în lumina asfinţitului, cenuşiu-ver-zuie, o mare văduvită de vapoare, arătînd aproape congelată, tulburată doar de cîteva valuri molcome, tivite cu creste de spumă, şi retrăgîndu-se într-un colţ al ecranului, în timp ce prezentatorul citea buletinul meteo, iar temperaturile probabile ale zilei următoare apăreau
157
imprimate peste mare. Yoel a mai ascultat două ştiri adiţionale care încheiau jurnalul, apoi a urmărit o reclamă şi, cînd a văzut că urmează o a doua reclamă, a închis televizorul, a pus la picup Ofranda Muzicală ale lui Bach   şi   şi-a   turnat   un   pahar   de   coniac. Dintr-un motiv sau altul, vizualiza în minte metafora folosită de Patron la sfîrşitul conversaţiei lor telefonice: un trăsnet picat din cer senin. S-a aşezat, cu paharul în mînă, pe taburetul de lîngă telefon şi a format numărul de acasă al lui Arik Krantz. Voia să împrumute pentru o jumătate de zi cea de a doua maşină a acestuia, cea mică, astfel încît să-i poată lăsa lui Avigail maşina lui, cînd avea să se ducă la birou, a doua zi dimineaţa la ora zece. Odelia Krantz i-a răspuns, cu o voce în care clocotea o ostilitate înăbuşită, că Arye nu-i acasă şi habar n-are cînd o să se întoarcă. Dacă o să se mai întoarcă. Şi nici nu-i păsa dacă o să se mai întoarcă sau nu. Yoel a dedus că se certaseră din nou şi a încercat să-şi amintească ce-i povestise Krantz cînd fuseseră împreună pe barcă, în ultimul weekend, despre o bombă cu păr roşu pe care o făcuse el să explodeze în camera unui hotel de la Marea Moartă, uitînd complet că era sora unei cumnate, sau aşa ceva, a soţiei lui, drept care el intrase în alarmă de gradul zero. Odelia Krantz l-a întrebat pe Yoel dacă îi poate transmite vreun mesaj lui Arye, sau să-i lase un bilet. Yole a ezitat, s-a scuzat şi în cele din urmă a răspuns:
158
— Nu, nimic special. Adică da, de ce nu, spuneţi-i că l-am sunat şi că mă poate chema la orice oră, dacă se întoarce înainte de miezul nopţii.
Apoi s-a simţit obligat să adauge:
— Dacă nu-i prea mare deranj pentru dumneavoastră. Vă mulţumesc.
Odelia Krantz i-a răspuns:
— Nimic nu înseamnă prea mare deranj pentru mine. Dar poate că îmi spuneţi cu cine am plăcerea să vorbesc.
Yoel ştia cît de ridicolă era rezerva lui de a-şi rosti numele la telefon, totuşi nu şi-a putut înfrînge o uşoară ezitare înainte de a-i comunica doar numele de botez, a-i mulţumi şi a-i spune la revedere.
Odelia Krantz a sărit pe dată:
— Aş vrea să vin pînă la dumneavoastră. Trebuie să vă vorbesc. Vă rog mult. Nu ne cunoaştem, dar sînt sigură că veţi înţelege. Doar pentru zece minute?
Yoel nu a răspuns nimic. Spera că nu va fi silit să folosească o minciună. Observîndu-i tăcerea, Odelia Krantz a adăugat:
— Sînteţi ocupat, înţeleg. Scuzaţi-mă. Nu aveam de gînd să vă inoportunez. Poate că o să ne întîlnim altă dată. Dacă se poate.
Yoel i-a răspuns cu căldură:
— îmi pare foarte rău. Dar pentru moment mi-ar fi cam greu.
— Nu face nimic. La toţi ne e greu, a ripostat ea.
„Şi mîine e o zi", a gîndit Yoel. S-a ridicat, a scos discul de pe picup, apoi a ieşit şi a
159
pornit în întuneric, pînă a ajuns la capătul drumului, la gardul livezii de citrice. A rămas acolo, urmărind o pîlpîire roşiatică, ritmică, deasupra acoperişurilor şi a copacilor, care venea, probabil, de la lumina de avertizare din vîrful vreunui catarg.  Şi chiar atunci, printre clipirile licăritoare, s-a ivit o dungă de lumină albăstrui-lăptoasă, care se mişca pe cer încet, ca în vis, un satelit sau poate un meteor. Yoel s-a întors şi a plecat spre casă. — E de ajuns, i-a murmurat cîinelui Ironside, care l-a lătrat lenevos din cealaltă parte a gardului.
Intenţiona să se ducă acasă, să vadă dacă tot nu se întorsese nimeni, dacă ţinuse minte să închidă picupul, cînd scosese Ofranda lui Bach, şi să-şi mai toarne un pahar de coniac. Dar, spre totala lui uimire, s-a pomenit nu la intrarea în propria sa casă ci, din greşeală, în faţa uşii familiei Vermont şi, treptat, şi-a dat seama că, probabil, distrat, apăsase pe butonul soneriei, pentru că în clipa cînd a dat să bată în retragere, uşa s-a deschis şi bărbatul care arăta ca un olandez sănătos, grăsuliu şi rozaliu, dintr-o reclamă de trabucuri scumpe, i-a urlat de trei ori în engleză: „Intră!". Nea-vînd încotro, Yoel a intrat.
160
Douăzeci şi doi
A intrat în casă şi a început să clipească din cauza luminii verzi, de acvarium, care inunda încăperea, o lumină ce părea filtrată printr-un frunziş de junglă sau degajată de adîncurile oceanului. Frumoasa Annemarie, aflată cu spatele la el, stătea aplecată peste o măsuţă de cafea şi aranja fotografii într-un album gros. Aşa cum se înclina, oasele omoplaţilor îi întindeau pielea umerilor şi lui Yoel i s-a părut mai puţin seducătoare şi mai curînd mişcător de adolescentină. Strîngîndu-şi la piept chimonoul auriu, cu o mînă îngustă, s-a întors spre Yoel şi a exclamat în engleză, cu o voce fericită:
— Ia te uită cine a venit! Apoi a adăugat în ebraică:
— începusem să ne temem că ne găseşti respingători.
în momentul acela, Vermont a tunat din bucătărie:
— Pun rămăşag că ţi-ar prinde bine o băutură.
Şi a început să înşire opţiunile.
161
— Ia loc, l-a îndemnat Annemarie cu amabilitate. Relaxează-te. Respiră adînc. Arăţi atît de obosit!
Yoel a optat pentru un Dubonnet, atras nu atît de gustul băuturii, cît de rezonanţa numelui. Care-l făcea să se gîndească la urşi. Poate pentru că pe trei dintre pereţii încăperii creştea o pădure tropicală, mustind de umezeală şi de ceţuri. Era vorba de nişte afişe uriaşe, fie de un tapet, fie de o pictură murală. Pădurea era deasă, cu cărări clisoase care şerpuiau printre trunchiurile copacilor, pe sub baldachine de frunziş. De o parte şi de alta a cărărilor se încîlceau hăţişuri întunecoase, şi printre hăţişuri creşteau ciuperci, în mintea lui Yoel cuvîn-tul „ciuperci" se asocia cu trufe, deşi nici nu ştia măcar cum arată trufele şi nu văzuse niciodată vreuna; ştia doar că denumirea „trufe" îl ducea cu gîndul la „trupe". Lumina verde lichidă care scălda camera se cernea prin folia-jul pădurii. Era un truc de iluminaţie, menit să creeze impresia de catifelare şi de adîn-cime. Yoel a gîndit că întreaga ambianţă, tapetul care acoperea trei dintre pereţi şi efectele de lumină combinate cu tapetul vădeau prost gust. Totuşi, dintr-o raţiune copilărească, nu-şi putea înfrîna emoţia iscată de priveliştea ochiu-rilor de apă care scînteiau la poalele coniferelor şi ale stejarilor, de parcă pădurea ar fi fost populată de licurici. Ca şi de sugestia unor ape cristaline, izvoare, pîraie, rîuleţc, unduind cu scăpărări argintii prin verdeaţa luxuriantă, printre plantele umbroase care
162
puteau fi tufe de mure sau de coacăze, deşi Yoel habar nu avea cum arată murele şi coacăzele şi le cunoştea numele doar din cărţi. Dar a constatat că lumina din cameră îi odihnea ochii obosiţi. Aici, în acea seară, şi-a dat în sfîrşit seama că lumina incandescentă a verii ar putea fi o sursă a usturimilor de care sufereau ochii lui. Poate că sosise timpul ca, pe lîngă noii ochelari de citit, să-şi cumpere şi ochelari de soare.
Vermont, pistruiat, frenetic, clocotind de ostentativă ospitalitate, a turnat Dubonnet pentru Yoel şi Campari pentru el şi sora lui, bîiguind tot timpul ceva despre frumuseţea secretă a vieţii şi despre nemernicii cretini care distrug această taină. Ca fundal sonor, Annemarie a pus un disc cu cîntecele lui Leonard Cohen. Şi au discutat despre situaţia politică, despre viitor, despre apropierea iernii, despre dificultăţile limbii ebraice, despre avantajele şi dezavantajele supermarketului din Ramat Lotan în comparaţie cu magazinul rival din cartierul rezidenţial vecin. Fratele a declarat, în limba engleză, că, de multă vreme, sora lui susţinea că Yoel ar trebui fotografiat şi fotografia ar trebui apoi mărită într-un poster care să înfăţişeze lumii întregi imaginea masculului senzual israelian. Pe urmă l-a întrebat pe Yoel dacă nu găseşte că Annemarie e o fată atrăgătoare. Toată lumea o găsea atrăgătoare şi el, personal, era fermecat de Annemarie : şi bănuia că nici Yoel nu rămînea indiferent la farmecele ei.
Annemarie a întrebat:
163
— Ce înseamnă asta, începutul unei nopţi de dezmăţ? Pregăteşti scena pentru o orgie?
Şi l-a enervat pe fratele ei povestind, de parcă îi dezvăluia lui Yoel cărţile cele mai secrete ale unui joc, că Ralph murea să o vadă măritată. Cel puţin, o parte din el dorea acest lucru, în timp ce o altă parte, dar gata, nu vrem să te plictisim.
— Nu mă plictiseşti. Spune mai departe, a îndemnat-o Yoel.
Şi, de parcă ar fi vrut să facă pe plac unei copilite, a adăugat:
— Eşti într-adevăr foarte drăguţă.
Din nu ştiu ce motiv, asemenea cuvinte erau lesne de rostit în engleză şi cu neputinţă de spus în ebraică. Uneori, cînd se găseau în societate, în prezenţa unor prieteni sau cunoştinţe, soţia lui îi spunea jucăuş, rîzînd : „Te iubesc", în limba engleză. Dar numai foarte rar, şi numai cînd erau în intimitate, în clipe de mare seriozitate, rostea asemenea cuvinte în ebraică. Şi cînd le auzea, Yoel era străbătut de un fior.
Annemarie i-a arătat fotografiile care zăceau încă risipite pe măsuţa de cafea şi pe care intenţiona să le aranjeze în album cînd Yoel picase în vizita surpriză. Iată cele două fetiţe ale ei, Aglaia şi Thalia, acum în vîrstă de nouă şi de şase ani: le avusese cu doi soţi diferiţi şi fusese lipsită de amîndouă, la Detroit, la un interval de şapte ani, în urma a două procese de divorţ în care pierduse tot ce-a avut „pînă la ultima cămaşă de noapte". Şi cei doi foşti soţi le-au montat pe fetiţe împotriva ei, aşa
164
încît numai cu forţa puteau fi determinate să vină să o viziteze, şi ultima oară, la Boston, fata mai mare nici nu a lăsat-o să o atingă, iar cea mică a scuipat-o. Cei doi foşti soţi se coalizaseră împotriva ei; angajaseră un avocat comun şi complotau să o distrugă. Planul lor era să o împingă la sinucidere sau la nebunie. Dacă n-ar fi fost Ralph, care literalmente a salvat-o - dar trebuia să-şi ceară scuze că vorbea atît de mult.
Cu aceste cuvinte, s-a oprit din destăinuiri, îşi lăsase bărbia în piept, într-o parte, şi plîn-gea fără zgomot; arăta ca o pasăre cu gîtul frînt. Ralph Vermont i-a cuprins umerii cu braţele şi, după un moment de ezitare, Yoel, care şedea în stînga ei, s-a hotărît şi i-a luat mîna micuţă în mîna lui; a rămas aşa, pri-vindu-i degetele, fără să spună nimic, pînă cînd sughiţurile de plîns s-au potolit. El, care de ani de zile nu-şi mai atinsese propria fiică.
— Şi băiatul de aici, din fotografia asta făcută pe plaja din Sân Diego, i-a explicat Ralph în engleză, e Julian Aeneas Robert, unicul meu fiu. Şi eu am fost lipsit de el în urma unui complicat proces de divorţ, acum zece ani, în California. Aşa că sora mea şi cu mine am rămas singuri, şi iată-ne aici. Şi care-i povestea vieţii dumitale, domnule Ravid ? Yoel, dacă n-ai nimic împotrivă. Şi familia dumitale s-a dezmembrat? Mi-a spus cineva că în limba urdu există un cuvînt care citit de la dreapta la stînga înseamnă adoraţie, şi citit de la stînga la dreapta înseamnă ură. Aceleaşi litere, aceleaşi silabe, depinde numai cum le priveşti.
165
Pentru numele lui Dumnezeu, să nu-ţi închipui că trebuie să plăteşti o poveste a vieţii prin alta. Nu-i vorba de un tîrg, ci doar o invitaţie să-ţi verşi amarul, cum se spune.  Există o istorioară despre un rabin bătrîn din Europa, care zicea că lucrul cel mai sănătos din lume e o inimă sfărîmată. Dar nu trebuie să te simţi obligat   să   ne   oferi   povestea   dumitale   în schimbul poveştii noastre. Ai luat masa? Dacă nu, avem o excelentă plăcintă cu carne de viţel, pe care Annemarie o poate încălzi în doi timpi şi trei mişcări. Nu te sfii. Mănîncă! Pe urmă o să luăm o cafea şi o să ne uităm la un film bun pe video, aşa cum ţi-am tot promis. Dar ce putea el să le povestească? Despre chitara vecinului său care, după moartea acestuia, începuse să cînte cu glas de violoncel ? Aşa încît a răspuns:
— Vă mulţumesc la amîndoi. Am luat masa. Apoi a adăugat:
— N-am vrut să vă deranjez. Vă rog să mă iertaţi că am venit pe neaşteptate, fără să vă anunţ.
Ralph Vermont a răcnit în engleză:
— Prostii! Nu ne-ai deranjat deloc.
Şi Yoel s-a întrebat în sinea lui de ce nefericirile trăite de alţii par întotdeauna puţin exagerate sau chiar ridicole, prea totale pentru a putea fi luate în serios. Cu toate acestea, îi compătimea pe Annemarie şi pe fratele ei roza-liu şi supranutrit. Şi răspunzînd cu întîrziere la penultima întrebare, a replicat zîmbind:
— Am avut o rudă, acum e răposat, care obişnuia să spună că toţi oamenii au aceleaşi
166
secrete. Nu ştiu dacă e adevărat sau nu, şi cred că aici intervine şi o mică neconcordanţă logică. Din moment ce compari două secrete, ele încetează a mai fi secrete, pentru că şi-au încălcat propria definiţie. Şi dacă nu le compari, cum poţi şti dacă sînt aceleaşi sau sînt diferite ? Dar n-are importanţă. Hai s-o lăsăm baltă.
— Ăsta-i un nonsens afurisit, a apreciat Ralph Vermont în engleză. Cu tot respectul datorat rudei dumitale sau cine o mai fi fost.
Yoel s-a instalat mai confortabil în fotoliu şi şi-a întins picioarele pe scăunaşul de rezemat tălpile. De parcă s-ar fi pregătit pentru o odihnă adîncă şi prelungită. Trupul zvelt, adolescentin, al femeii din faţa lui, înfăşurată într-un chimonou de culoare aurie pe care-l tot strîngea la piept cu ambele mîini, stîrnise în el imagini pe care prefera să le alunge. Sub mătasea învăluitoare, sfîrcurile se zbenguiau în dreapta şi-n stînga, şi la fiecare mişcare a mîinilor tremurau de parcă se cuibăreau în vizuina chimonoului, sau ca nişte puişori care se zbuciumau şi se zbăteau să iasă afară. Cu ochii minţii, Yoel îşi vedea mîinile lui mari şi urîte cuprinzînd brutal sînii aceia jucăuşi şi astîmpărîndu-le convulsiile, ca şi cum ar fi luat în palmă nişte puişori calzi, îl supăra, ba chiar îl durea învîrtoşarea membrului său, şi cum Annemarie nu-şi dezlipea ochii de la el, nu se putea apleca discret ca să-şi mai uşureze presiunea erecţiei întemniţate într-o parte a blugilor strimţi. Avea impresia că surprinsese umbra unui zîmbet schimbat între frate şi
167
soră, cînd el încercase să-şi înalţe genunchii. Şi aproape că li s-a alăturat în zîmbet, numai că nu era sigur dacă într-adevăr observase sau numai îşi închipuise că observase un semnal între ei. O clipă, a simţit că îl invadează vechea revoltă a lui Shealtiel Lublin împotriva tiraniei organului sexual, care te împinge după cum vrea el şi îţi complică întreaga viaţă, neîngăduindu-ţi să te concentrezi şi să scrii poemele lui Puşkin sau să inventezi electricitatea. Dorinţa i se răspîndea în sus şi în jos, urcînd din şale, de-a lungul spinării, pînă la ceafa, şi coborînd în coapse, pînă la genunchi şi în gambe. Jocul sînilor femeii frumoase din faţa lui iscase un vag fior pînă şi în sfîrcurile lui. Imaginaţia îl făcea să simtă degetele ei de copil ciupindu-l uşor şi zorit pe spate şi pe ceafă, aşa cum făcea Ivria cînd voia să-i grăbească ritmul; şi pentru că se gîndea la mîi-nile Ivriei, a deschis ochii şi a văzut mîinile lui Annemarie tăind, pentru el şi pentru fratele ei, felii triunghiulare dintr-o plăcintă gelatinoasă de brînză. Brusc, a observat pe mîinile ei pete cafenii, provenite din inevitabila concentrare a pigmentaţiei, pricinuită de îmbă-trînirea pielii. Pe loc, dorinţa i s-a muiat şi a lăsat loc compasiunii şi blîndeţii şi amărăciunii, precum şi aducerii-aminte a hohotelor ei de plîns, din urmă cu cîteva minute, şi a chipurilor fetiţelor şi a băiatului pe care fratele şi sora îi pierduseră în procesele lor de divorţ. S-a ridicat şi le-a spus că îi pare rău.
— De ce-ţi pare rău?
— Că a venit timpul să plec.
168
— Nici vorbă, a ţîşnit Vermont, parcă jignit dincolo de puterile lui de îndurare. Nici să nu te gîndesti că ai să ieşi pe uşa asta. Noaptea abia începe. Stai jos şi hai să ne uităm la un film pe video. Ce preferi? O comedie? Un thriller? Sau ceva mai excitant?
Yoel şi-a adus aminte că Netta era aceea care-l îndemnase în repetate rînduri să-i viziteze pe aceşti vecini şi care aproape că-i interzisese să stea singur acasă. Aşa, încît, spre propria lui surprindere, s-a auzit spunînd:
— Bine. De ce nu?
Şi s-a aşezat din nou în fotoliu, şi-a întins confortabil picioarele pe scăunaş şi a răspuns:
— Nu am nici o preferinţă. Ce-ţi place dumi-tale îmi place şi mie.
Prin păienjenişul oboselii a observat o rapidă consfătuire în şoaptă între frate şi soră, care şi-a întins braţele, astfel încît mînecile chimo-noului s-au deschis ca aripile unei păsări în zbor. A ieşit din cameră, s-a întors apoi îmbrăcată într-un alt chimonou de culoare roşie şi şi-a lăsat mîinile cu afecţiune pe umerii fratelui ei care se aplecase să pună la punct aparatul video. Cînd a terminat, Ralph şi-a îndreptat greoi spinarea şi a gîdilat-o pe Annemarie sub ureche, aşa cum gîdili o pisicuţă cînd vrei s-o faci să toarcă. I-au turnat lui Yoel încă un Dubonnet, lumina din cameră a devenit mai difuză şi ecranul televizorului a început să clipească. Chiar dacă ar exista un mijloc simplu de a elibera animalul de pradă din chinul labei poprite, fără a sparge statueta sau a o ştirbi, tot n-ar exista un răspuns la întrebarea
169
cum şi unde poate sări o creatură lipsită de ochi. La urma urmei, sursa supliciului nu stătea în punctul de fuziune dintre labă şi postament, ci în altă parte. Aşa cum cuiele din scena răstignirii, redată de icoana bizantină, fuseseră pictate cu discreţie, iar din răni nu se prelingea nici un strop de sînge, aşadar, observatorului i se înfăţişa limpede că problema nu era cea a eliberării trupului de pe crucea pe care era răstignit, ci a eliberării tînărului cu trăsături feminine din temniţa trupului. Fără a-l sparge sau a-i pricinui altă durere şi suferinţă. Cu un uşor efort, Yoel a reuşit să se concentreze şi să-şi reconstituie gîndurile:
Amorezi.
Crize.
Marea.
Oraşul în palmă.
Şi se vor contopi într-o singură făptură.
Odihnească-se în pace.
Scuturîndu-se de gînduri, a observat că Ralph Vermont ieşise pe nesimţite din cameră. Poate că în momentul ăsta, prin înţelegere secretă cu sora lui, trăgea cu ochiul printr-o crăpătură sau printr-o găurică din ramurile unui conifer din fundalul silvic. Tăcută, copilăroasă, emoţionată, Annemarie s-a culcat pe covor, lîngă el, gata de puţin amor. De care Yoel nu se simţea pregătit în momentul acela, din pricina oboselii, sau poate a tristeţii care-l năpădise; ruşinat de moleşeala lui, s-a aplecat şi a început să o mîngîie pe păr. Annemarie i-a luat palma urîtă între mîinile ei şi şi-a
170
asezat-o pe sîni. Cu degetele de la picioare, a tras un lanţ de aramă şi a micşorat şi mai mult luminile pădurii. Mişcarea i-a dezgolit pulpele. Yoel nu mai avea nici o îndoială că fratele ei îi privea şi lua parte, dar nu se sinchisea şi, în inima lui, şi-a repetat cuvintele legate de Itamar sau Eviatar: „Ce mai contează?" Netezimea cărnii femeii, foamea ei, plînsul ei, oasele omoplaţilor care se proiectau pe sub pielea fină, neaşteptatele nuanţe de modestie care se amestecau în abandonul ei arzător, făceau să-i licărească în minte străfulgerări din „Tainicul gînd ruşinos", ciulinii care o împresurau pe fiica lui, şi Edgar Linton. Annemarie i-a murmurat în ureche:
— De cîtă consideraţie şi de cîtă generozitate dai dovadă!
Şi, într-adevăr, de la un moment la altul, Yoel înceta să se mai gîndească la propria sa plăcere, de parcă se detaşase de carnea lui şi se înfăşurase în carnea femeii pe care o pătrundea sau de parcă bandaja un trup torturat, alinînd un suflet chinuit şi domolind suferinţa unei copile, atent şi precis pînă în vîrfurile degetelor, pînă cînd ea i-a şoptit: „Acuma!". Iar el, inundat de milă şi mărinimie, i-a murmurat :
— Cum doreşti.
Mai tîrziu, cînd comedia de pe video s-a terminat, Ralph Vermont a revenit şi a servit cafele împreună cu nişte bomboane de ciocolată cu cremă de mentă, învelite în staniol verde. Annemarie a ieşit din cameră şi s-a întors îmbrăcată de astă dată cu o bluză de
171
culoarea vinului roşu şi pantaloni de catifea reiată. Yoel s-a uitat la ceas şi a declarat:
— Ei, tovarăşi, e miezul nopţii, vremea de culcare.
Cînd l-au condus la uşă, cei doi Vermont i-au cerut să mai vină ori de cîte ori are o seară liberă. Au fost invitate şi doamnele.
Yoel se simţea vlăguit şi ameţit şi a parcurs drumul de la casa lor la casa lui fredonînd un vechi cîntec sentimental Yaffa Yarkoni. S-a oprit o clipă ca să-i strige cîinelui: „Tacă-ţi fleanca, Ironside!", apoi a continuat să fredoneze şi şi-a adus aminte că Ivria l-a întrebat odată ce i s-a întîmplat, de ce pare atît de fericit, iar el i-a răspuns că are o amantă eschimosă; îşi amintea de rîsul ei şi de propria lui descoperire spontană că ardea de dorinţă să-şi înşele amanta eschimosă cu propria-i soţie.
în noaptea aceea, Yoel s-a prăbuşit complet îmbrăcat şi a adormit de cum şi-a lăsat capul pe pernă. Nu a izbutit decît să-şi aducă aminte că trebuia să-i înapoieze lui Krantz spray-ul galben şi că, pînă la urmă, ar fi o faptă bună să se întîlnească cu Odelia şi să asculte necazurile şi văicărelile ei, pentru că e foarte plăcut să fii un om bun.
172
Douăzeci şi trei
La două şi jumătate noaptea, Yoel a fost trezit de o mînă care se lăsase pe fruntea lui. Cîteva clipe nu s-a mişcat şi s-a prefăcut că doarme, pentru a-şi prelungi senzaţia plăcută a atingerii degetelor care-i netezeau perna sub cap şi-i mîngîiau părul. Dintr-o dată, însă, a simţit o împunsătură de groază şi s-a ridicat brusc în capul oaselor. A aprins în grabă lumina, a întrebat-o pe mama lui ce s-a întîmplat şi i-a luat mîna în mîna lui.
— Am avut un vis oribil, se făcea să voiau să se descotorosească de tine şi au venit arabii să te ia.
— Asta-i   din   cauză   că   te-ai   certat   cu Avigail. Ce-i cu voi două? împacă-te mîine cu ea şi terminaţi cu toate chestiile astea.
— Te-au vîrît într-o cutie de carton. Ca pe un căţeluş.
Yoel s-a dat jos din pat. Cu blîndeţe, dar cu fermitate, a condus-o pe mama lui pînă la fotoliu, a aşezat-o şi a învelit-o cu o pătură de pe patul lui.
— Stai puţin aici. Linişteşte-te. Şi pe urmă ai să te duci să te culci.
173
— Eu nu dorm niciodată. Am dureri. Am gînduri negre.
— Atunci nu dormi. Şezi aici, liniştită. N-ai nici un motiv de teamă. Vrei să-ţi dau o carte să citeşti?
Yoel s-a culcat din nou în patul lui şi a stins lumina. Dar nu putea adormi, ştiind-o pe mama lui în cameră, deşi nu îi auzea nici respiraţia. Şi-o imagina învîrtindu-se fără zgomot de jur-împrejur, uitîndu-se la cărţile şi la însemnările lui, în întuneric, scotocind prin seiful lui descuiat. A aprins din nou lumina şi a văzut-o pe maică-sa adormită în fotoliu. A întins mîna după cartea de pe noptieră şi şi-a amintit din nou de exemplarul din Doamna Dalloway lăsat la hotelul din Helsinki, şi de fularul de lînă cumpărat de Ivria pe care-l pierduse la întoarcerea din Viena; şi-a mai adus aminte şi că-şi lăsase ochelarii pe masa din sufragerie. Aşa că şi-a pus ochelarii Ivriei cu lentile pătrate, fără rame, şi a început să studieze biografia răposatului general Elazar, Şeful Statului Major, pe care a găsit-o printre cărţile domnului Kramer. In indexul lucrării l-a descoperit pe Profesor, superiorul lui, care nu apărea nici sub numele adevărat, nici sub vreo poreclă, ci sub un nume de împrumut. Yoel a răsfoit cartea pînă a ajuns la elogiile îngrămădite la adresa Patronului, pentru că fusese unul dintre puţinii care atrăseseră din timp atenţia asupra dezastrului ce avusese loc de Yom Kippur, în 1973. Din motive de contacte urgente cu străinătatea în acele zile, Patronul se dăduse drept fratele lui. Dar în
174
inima sa, Yoel nu nutrea nici un pic de afecţiune frăţească faţă de omul acela rece, tăios ca o lamă de cuţit, care, sub masca unui vechi prieten de familie, încerca acum - cel puţin aşa deducea Yoel la orele trei dimineaţa - să-i întindă o cursă vicleană. Un instinct bizar, răscolitor, ca un clopot de alarmă, îl avertiza că trebuie să-şi schimbe planul pentru a doua zi şi să nu se ducă la ora zece la birou. Oare ce aveau de gînd să folosească pentru a-l captura, pentru a-l prinde în capcană? Promisiunea pe care i-o făcuse inginerului tunisian şi pe care nu o respectase? Femeia pe care o cunoscuse la Bangkok? Neglijenţa lui cu privire la schilodul cu faţa albă? Şi întrucît era limpede că în noaptea asta nu va mai putea dormi, a hotărît să-şi dedice următoarele ore pregătirii unei linii de apărare pentru a doua zi. Cînd a început să se gîndească liniştit, punct cu punct, aşa cum îi era obiceiul, camera s-a umplut deodată de zgomotul sforăielilor mamei lui. Yoel a stins lumina, şi-a tras cuvertura peste cap şi s-a căznit în zadar să-şi astupe urechile şi să se concentreze asupra fratelui său, Patronul, şi asupra întîmplărilor din Bangkok sau Helsinki, în cele din urmă, şi-a dat seama că dacă nu o trezeşte pe mama lui nu va putea rămîne în cameră. S-a sculat din pat si, simţind că se răcorise, a acoperit-o pe maică-sa cu o a doua pătură luată de pe patul lui, a mîngîiat-o pe frunte, apoi a ieşit în coridor, cărîndu-şi în spate salteaua. A rămas o clipă locului, întrebîndu-se unde să se ducă, dacă nu la felina de pradă din livingroom. A
175
hotărît să aleagă camera fiicei sale, şi acolo şi-a aşternut pe jos salteaua, s-a învelit cu singura pătură uşoară pe care nu i-o dăduse mamei sale şi a adormit pe dată, pînă s-a făcut zi. în momentul cînd s-a trezit, s-a uitat la ceas şi a înţeles că era prea tîrziu, ziarul fusese deja aruncat, pe geamul maşinii Susita, în mijlocul aleii de beton, în ciuda cererii lui scrise de a-i fi introdus în cutia de scrisori. Cînd s-a sculat, a auzit-o pe Netta murmurînd în somn, pe un ton provocator: „Şi cine nu e?". După care nu a mai spus nimic. Yoel a ieşit desculţ în grădină ca să hrănească pisica şi puii din magazie, să vadă cum o mai duc pomii fructiferi şi să urmărească, un timp, păsările migratoare. Puţin înainte de ora şapte, a intrat în casă şi l-a sunat pe Krantz, rugîndu-l să-i împrumute pentru acea dimineaţă micul lui Fiat. Pe urmă a făcut turul camerelor ca să le trezească pe doamne. S-a întors în bucătărie la timp pentru ştirile de la orele şapte şi a început să pregătească micul dejun, în vreme ce ochii îi alunecau pe titlurile din ziar. Din cauza ziarului nu se putea concentra pe ştirile citite de crainic, şi din cauza radioului nu putea sesiza clar ce anunţau titlurile din ziar. Cînd a început să toarne cafeaua, a venit şi Avigail, proaspătă şi înmiresmată ca o rusoicuţă care a petrecut noaptea într-o căpiţă de fîn. Era urmată de mama lui, cu o expresie îmbufnată şi buze supte. Netta şi-a făcut apariţia la şapte şi jumătate. A spus: — Azi chiar că am întîrziat.
176
— Bea cafeaua şi plecăm îndată. Sînt liber pînă   la   ora   nouă   şi  jumătate.   Krantz   şi nevastă-sa vin în convoi să ne aducă Fiatul lui, aşa încît maşina noastră îţi stă la dispoziţie, Avigail.
După care a început să strîngă ceştile şi farfuriile şi să le spele în chiuvetă. Netta a ridicat din umeri şi a rostit:
— Cum doreşti.
177
Douăzeci şi patru
— Am încercat să-i propunem pe altcineva, dar nici n-a vrut să audă, l-a informat Acrobatul. Nu-şi acordă favorurile nimănui altcuiva în afară de tine.
— Deci te urci în avion miercuri dimineaţă la prima oră, a recapitulat Patronul, care mirosea a after-shave ca o femeie parfumată. Vă întîlniţi vineri şi sîmbătă noaptea eşti din nou acasă.
— Stai o clipă, l-a întrerupt Yoel, toate astea se derulează prea repede pentru mine.
S-a ridicat şi s-a dus la singura fereastră, aflată la capătul încăperii lungi şi înguste. Marea se etala verde-cenuşie, între două clădiri înalte, presată de un maldăr de nori nemişeaţi. Aşa începe toamna pe aici. Trecuseră sase luni şi ceva de cînd părăsise pentru ultima oară încăperea aceasta, cu intenţia de a nu se mai întoarce vreodată. Venise atunci doar ca să-i predea Acrobatului slujba lui, să-şi ia rămas-bun şi să restituie lucrurile pe care le păstrase în seif în toţi aceşti ani. Patronul îi spusese, „cu un ultim apel la raţiunea şi la inima ta", că îşi poate retrage în orice moment
178
cererea de pensionare şi că, atît cît e posibil să prevezi desfăşurările viitoare, el era convins că Yoel, dacă accepta să-şi continue munca, făcea parte dintre cei trei sau patru candidaţi favoriţi, dintre care unul se va instala de partea cealaltă a biroului, peste cîţiva ani, cînd el, personal, se va retrage într-un sat de vegetarieni din Galileea, unde se va dedica observaţiei şi nostalgiilor. Yoel zîmbise la auzul acestor cuvinte şi ripostase:
— îmi pare rău, nu cred că sînt croit pentru partea cealaltă a biroului.
Acum, cînd stătea la fereastră, remarca perdelele jigărite şi o anume tristeţe, un abia sesizabil aer de apatie, de delăsare care plutea în încăperea spartană. Contrastant cu parfumul Patronului şi cu unghiile lui mani-chiurate. Camera nu era nici spaţioasă, nici luminoasă, şi în faţa biroului negru, flancat de două fişiere, se găseau o măsuţă de cafea şi trei fotolii din răchită. Pe pereţi atîrnau o reproducere a unei picturi de Rubin, înfăţi-şînd un peisaj din Safed şi o alta cu zidurile Ierusalimului, pictate de Litvinowsky. La capătul unor rafturi de cărţi încărcate cu tomuri juridice şi relatări despre Al Treilea Reich, în cinci limbi, se găsea o cutie de un albastru spălăcit, din cele folosite cîndva pentru colectarea Fondului Naţional Evreiesc, cu o hartă a vechii Palestine întinzîndu-se cam de la Dan pînă la Beersheba, fără să includă triunghiul Negevului; pe hartă, răspîndite ici-colo, ca nişte căcăţei de muscă, erau pete ce indicau bucăţile de pămînt pe care evreii izbutiseră să
179
le cumpere de la arabi, pînă în 1947. Cutia purta inscripţia: „Răscumpăraţi-vă Pămîntul". Yoel se întreba acum dacă într-adevăr a existat o vreme cînd jinduia să moştenească biroul ăsta posomorit, cînd visa să o aducă pe Ivria aici sub pretextul de a-i cere sfatul pentru schimbarea mobilierului sau a perdelelor, să o aşeze în faţa biroului la care trona el şi, asemenea unui copil ce-şi dă aere în faţa mamei care în toţi aceşti ani l-a judecat greşit şi l-a subestimat, să o lase să-şi digere în felul ei surpriza: „Poftim, din biroul ăsta modest, el, Yoel, controlează acum un serviciu secret considerat de unii a fi cel mai complex de pe mapamond". S-ar putea ca ei să-i vină ideea să-l întrebe cu zîmbetul acela delicat, iertător, ce adia în ochii umbriţi de gene lungi, care anume era esenţa muncii lui. Iar el ar răspunde plin de modestie:
— Mă rog, pînă la urmă sînt un fel de paznic de noapte.
Acrobatul i s-a adresat:
— I-a comunicat omului nostru de legătură că, dacă nu-i aranjăm o întrevedere cu tine, refuză să ne furnizeze informaţiile. E clar că ai reuşit s-o dai gata la întîlnirea precedentă. Şi stăruie ca întîlnirea să aibă loc tot la Bangkok.
— Au trecut mai bine de trei ani de atunci, a replicat Yoel.
— Cînd ţii la ceva, o mie de ani sînt ca şi o zi, a comentat Patronul.
Era un individ îndesat, bondoc, cultivat, cu părul rărit dar îngrijit pieptănat, cu unghii impecabil pilite şi rotunjite, cu o faţă de om
180
onest care-ţi inspiră încredere. Şi totuşi, în ochii aceea placizi, vag înrouraţi, scînteia uneori
0 cruzime politicoasă, o maliţiozitate de motan ghiftuit.
— Aş dori să ştiu exact ce v-a spus, a reluat Yoel calm, ca din adîncurile gîndurilor lui. Care au fost cuvintele ei ?
— Uite cum  stau lucrurile,  a intervenit Acrobatul, fără nici o legătură cu întrebarea lui Yoel. Se pare că doamna îţi cunoaşte numele mic. Există cumva vreo explicaţie pentru acest fapt?
— Explicaţie! Ce-i de explicat ? Probabil că
1  l-am spus eu.
Patronul, care pînă atunci nu prea luase parte la discuţie, şi-a pus ochelarii pe nas, a ridicat de pe birou, cu precauţie de parcă ar fi mînuit o aşchie ascuţită, o foaie pătrată, de fapt un cartonaş, şi a citit într-o engleză pigmentată de un uşor accent franţuzesc:
— Spuneţi-le că am un dar valoros pentru ei, pe care ţin să-l ofer numai în cadrul unei întîlniri personale cu omul lor, Yoel, cel cu ochi tragici.
— Şi cum v-a parvenit mesajul?
— Curiozitatea a ucis pisica, a rostit Acrobatul.
Dar Patronul n-a fost de aceeaşi părere:
— Ai dreptul să ştii cum ne-a parvenit. De ce nu? A transmis mesajul prin reprezentantul unei companii israeliene de construcţii din Singapore. Un tip deştept, Plessner. Cehul. Probabil că ai auzit de el. A lucrat cîţiva ani în Venezuela.
181
— Şi cum s-a identificat ea?
— Aici e buba, a sărit Acrobatul. De asta te afli tu acum aici. S-a identificat în faţa lui Plessner ca fiind „o prietenă a lui Yoel". Cum explici lucrul ăsta?
— Probabil că i-am spus eu. Nu-mi aduc aminte. Şi, desigur, sînt conştient că am încălcat regulile.
— Se vede că unii oameni se consideră a fi deasupra regulilor, a şuierat Acrobatul.
A clătinat de cîteva ori din cap, emiţînd de patru ori, cu pauze lungi, sunetul ţţţţ. In cele din urmă, a sforăit dispreţuitor:
— Pur şi simplu nu-mi vine a crede. A intervenit iarăşi Patronul:
— Yoel, fă-mi o favoare personală. Mănîncă tortul lui Tsippy. Nu lăsa felia pe farfurie. Ieri m-am luptat ca un tigru să păstrez o bucată şi pentru tine. Tsippy e de douăzeci de ani îndrăgostită de tine, şi dacă îi refuzi tortul, o să ne ucidă pe toţi. Nu te-ai atins nici de cafea.
— în ordine, a replicat Yoel. Am înţeles. Care-i fondul problemei?
— Aşteaptă o clipă, l-a temperat Acrobatul, înainte de a trece la treabă, mai am o mică întrebare.  Dacă nu te  superi,  în afară de nume, ce ţi-a mai scăpat, ca să spun aşa, la Bangkok?
— Hei, Ostashinsky, întreci măsura, l-a admonestat Yoel.
— Eu pun numai o întrebare, donjuanule, pentru că, din cîte am aflat, puicuţa ştie că eşti român, că-ţi plac păsările, ba chiar şi că pe fetiţa ta o cheamă Netta. Aşa că poate ar
182
fi cazul să respiri adînc, să chibzuieşti serios, şi după aceea să ne spui frumos şi clar cine a întrecut măsura şi de ce, şi ce altceva mai ştie doamna despre tine şi despre noi.
— Copii, vă rog, astîmpăraţi-vă! a intervenit Patronul.
Şi-a îndreptat privirile spre Yoel. Care a rămas tăcut, îşi amintea partidele de şah dintre omul acela şi Netta. Şi gîndindu-se la Netta, a încercat să înţeleagă ce rost are să citeşti partituri muzicale cînd nu cînţi la nici un instrument şi nici nu intenţionezi să înveţi. A revăzut în minte afişul din vechea cameră din Ierusalim, care devenise camera lui, afişul cu pisicuţa drăgălaşă care se cuibărea în somn lîngă dulăul alsacian cu mutra lui de bancher între două vîrste, pe care te poţi bizui. Yoel a ridicat din umeri, pentru că pisicuţa adormită nu dădea nici un semn de curiozitate. Patronul i s-a adresat cu blîndeţe:
— Yoel?
S-a readunat şi şi-a îndreptat ochii obosiţi în direcţia Patronului.
— Aşadar, mă acuzaţi de ceva? Acrobatul a declarat pe un ton oarecum
oficial:
— Yoel Rabinovici vrea să ştie dacă e acuzat. Şi Patronul:
— Ostashinsky ! Ajunge ! Poţi să rămîi aici, dar te rog să nu mai deschizi gura.
Şi, întorcîndu-se spre Yoel, a continuat:
—  în fond, tu şi cu mine sîntem, cum să spun, mai mult sau mai puţin, fraţi. Şi ne pricepem să sesizăm lucrurile din zbor. Asta-i
183
regula. Aşa încît răspunsul nostru e categoric negativ. Nu te acuzăm. Nu investigăm. Nu vrem să stîrnim scandal. Nu ne băgăm nasul unde nu ne fierbe oala. Pfui! Cel mult, sîntem puţin surprinşi şi întristaţi că un asemenea lucru a putut să ţi se întîmple tocmai ţie, dar sîntem totodată încredinţaţi că pe viitor... şi aşa mai departe. Pe scurt: îţi cerem un mare serviciu, şi dacă, Doamne fereşte, refuzi - dar cu siguranţă n-ai să refuzi să ne faci o mică extra-favoare. Yoel a luat de pe măsuţă farfuria cu felia de tort de la Tsippy, a inspectat-o atent, văzînd în glazura ei munţi, văi şi cratere, şi, brusc, i-a venit în minte imaginea grădinii templului din Bangkok, aşa cum o percepuse cu trei ani în urmă. A revăzut coşuleţul de pai pe care femeia îl aşezase pe banca de piatră, ca o barieră între trupul lui şi al ei. Cornişele acoperite cu mozaicuri din ceramică viu colorată, cu coarne de aur răsucite, zidurile cu mozaicuri gigantice, desfăşurînd pe metri întregi scene din viaţa lui Buddha, în culori şi nuanţe infantile ce contrastau cu calma melancolie a trăsăturilor, monştri ciopliţi în piatră, care se contorsionau în arzătoarea  lumină ecuatorială, lei cu trunchiuri de dragoni, dragoni cu capete de tigru, tigri cu cozi de şarpe, creaturi ca nişte meduze zburătoare, îmbinări demenţiale de zeităţi monstruoase, idoli cu cîte patru chipuri identice întoarse spre cele patru zări şi cu nenumărate braţe, coloane cocoţate pe cîte şase elefanţi, pagode care se învolburau spre cer ca nişte degete însetate, maimuţe şi mult aur, fildeş şi păuni, şi în clipa aceea a
184
ştiut că de astă dată nu trebuie să se mai lase abătut din drum, pentru că săvîrşise destule greşeli în trecut şi alţii plătiseră pentru ele. Şi a mai ştiut că omul grăsun, viclean, cu ochii înrouraţi, care, uneori, ca nume de cod, se dădea drept fratele său, şi celălalt bărbat din încăpere, cel care cîndva izbutise să zădărnicească planul de masacrare a Orchestrei Filarmonice din Israel de către o bandă de terorişti, erau amîndoi duşmanii lui de moarte şi că nu trebuia să se lase ademenit de vorbele lor mieroase şi să nu cadă în capcana lor, pentru că ei o luaseră pe Ivria de lîngă el, şi din cauza lor Netta... şi acum venise rîndul lui. Camera aceasta cu înfăţişare spartană, întreagă această clădire modestă, împrejmuită cu un zid înalt de piatră şi ascunsă pe după un şir de chiparoşi opaci, pitită îndărătul unor construcţii mult mai vizibile, ba chiar şi cutia pentru colectarea Fondului Naţional, cu petele ei de muşte, chiar şi uriaşul glob Larousse-Gallimard, şi telefonul străvechi, un telefon negru, pătrat, din bachelită, fabricat, probabil, prin anii cincizeci, cu numerele îngălbenite şi pe jumătate şterse în găurile lor, şi coridorul exterior ai cărui pereţi fuseseră, în sfîrşit, acoperiţi cu un placaj ieftin din plastic care imita lemnul, menit să acopere un strat de izolator acustic, şi chiar şi aparatul, ieftin şi zgomotos, de aer condiţionat din biroul lui Tsippy şi făgăduinţa iubirii ei eterne, toate erau împotriva lui, şi totul era destinat să-l atragă într-o cursă vicleană, cu vorbe dulci şi poate chiar cu ameninţări voalate, şi dacă nu
185
era atent, o să rămînă fără nimic, sau poate că nimicul o să se aleagă de el şi pînă atunci n-o să-l lase să trăiască, sau poate că va trăi după voia lor, oricît ar fi el de precaut şi de grijuliu. „Odihnească-se în pace", a rostit Yoel în sinea lui, mişcîndu-şi însă buzele.
— Poftim?
— N-am spus nimic. Mă gîndeam.
în faţa lui, în celălalt fotoliu de răchită, bărbatul de vîrstă mijlocie, cu faţa tînără şi pîntecele plat ca o tobă, şedea fără să spună, la rîndul lui, nimic. I se spunea Acrobatul, deşi înfăţişarea lui nu evoca nici circul, nici jocurile olimpice; arăta mai curînd ca un veteran al Partidului Laburist, un fost pionier şi constructor de drumuri care, cu timpul, izbutise să ajungă şeful unui magazin cooperatist sau directorul regional al unei ferme de lapte.
între timp, Patronul găsea nimerit să nu rupă tăcerea pînă în momentul care o să i se pară potrivit. Şi cînd a sosit acel moment, s-a înclinat în faţă şi a întrebat cu o voce moale, aproape fără să tulbure liniştea:
— Ei, ce spui, Yoel?
— Dacă marea favoare pe care mi-o cereţi este revenirea mea în slujbă, răspunsul e negativ. Categoric.
Din nou Acrobatul a început să-şi clatine încet capul dintr-o parte în alta, de parcă refuza să-şi creadă urechilor si, în acest timp, a emis iar, de patru ori, sunetul ţţţţ.
A vorbit Profesor:
— Bon. Pentru moment, lăsăm deoparte chestiunea întoarcerii la slujbă. Vom reveni
186
asupra ei mai tîrziu. Nu o discutăm, cu condiţia să pleci săptămîna asta să te întîlneşti cu prietena ta. Dacă se va dovedi că-ţi oferă şi de data asta măcar un sfert din ce ţi-a încredinţat data trecută, atunci o să-mi pot îngădui să te trimit într-o romantică escapadă cu ea, chiar într-o caleaşca trasă de cai albi.
— Bivoli, l-a corectat Yoel.
— Pardon ?
— Bivoli.    Cred   că   ăsta-i   pluralul.   La Bangkok nu sînt cai. Nici albi, nici de altă culoare. Tot ce poate fi tras e tras de bivoli. Sau de boi. Sau de un animal asemănător numit banteng.
— Şi nu am nici o obiecţie, a continuat Patronul, dacă socoteşti necesar să-i dezvălui numele  de  fată  al  străbunicii  vitrege  din partea  verişoarei   cumnatului   tău.   Tăcere, Ostashinsky. Nu mă întrerupe!
— O clipă, a răspuns Yoel, trecîndu-şi, inconştient, degetul între gît şi gulerul cămăşii, aşa cum făcea adeseori, încă nu m-ai atras în nimic, îmi trebuie un timp de gîndire.
— Dragul meu Yoel, a început Patronul, ca şi cum se lansa într-un panegiric, te înşeli amarnic dacă-ţi închipui că ai libertatea de alegere. Noi oferim asemenea libertate, cu oarecare rezerve, desigur, dar nu în cazul de faţă. Datorită emoţiilor pe care se pare că le-ai stîrnit în acea frumoasă doamnă, fosta soţie a ştii-tu-cui, şi a pricopselilor cu care te-a regalat pe tine şi, implicit, pe noi, un mare număr de oameni sînt astăzi în viaţă, şi nu numai în viaţă, ci chiar se bucură de viaţă, fără să
187
bănuiască, nici în cele mai negre visuri, că fără cadouaşele făcute de cucoană ar fi fost la ora asta morţi. Aşa, încît, aici nu se pune problema alegerii între o croazieră romantică şi o vacanţă în Bermude. Vorbim despre o treabă care o să-ţi ia maximum o sută sau o sută cincizeci de ore de la uşa ei la uşa ta.
— Lasă-mă o clipă, a răspuns Yoel, ostenit.
A închis ochii. Şase ore şi jumătate l-a aşteptat Ivria în zadar, pe aeroportul Ben Gurion, într-o dimineaţă de iarnă din '72, cînd se înţe-leseseră să se întîlnească la terminalul zborurilor interne şi să ia un avion spre Sharmesh-Sheikh, ca să petreacă o vacanţă împreună, iar el nu putuse găsi un mijloc sigur de a o informa că va sosi mult mai tîrziu din Madrid, pentru că în ultimul moment reuşise să descopere o pistă, care, la cîteva zile după aceea, s-a dovedit a fi falsă, o pierdere de vreme. Şi, după ce l-a aşteptat zadarnic şase ore şi jumătate, s-a dus acasă, s-o înlocuiască pe Lisa care avea grijă de Netta, pe atunci în vîrstă de optsprezece luni. Cînd Yoel a sosit acasă a doua zi la ora patru dimineaţa, a găsit-o aşteptîndu-l la masa din bucătărie, în hainele ei albe, cu un pahar de ceai rece în faţă, şi, fără să-şi ridice ochii de la muşamaua care acoperea masa, i-a spus:
— Nu te osteni să-mi explici, arăţi atît de obosit şi de dezamăgit, încît pot să te înţeleg şi fără explicaţii.
Mulţi ani mai tîrziu, cînd femeia asiatică l-a părăsit în grădina templu din Bangkok, a încercat aceeaşi senzaţie ciudată: că cineva îl
188
aşteaptă, dar că nu-l va aştepta la infinit şi că, dacă va întîrzia, va fi prea tîrziu. Insă, în ruptul capului n-ar fi putut descoperi unde se făcuse nevăzută femeia în oraşul acela tentacular şi ornamental, pur şi simplu se topise în mulţime, după ce-i impusese o condiţie decisivă, anume să nu existe nici un fel de legătură între ei, condiţie pe care el o acceptase şi i-o făgăduise, aşa încît cum ar fi putut să o urmărească, chiar dacă ar fi ştiut unde s-o caute.
— Cînd trebuie să vă dau răspunsul ? a întrebat el.
— Chiar acum, Yoel, i-a răspuns Profesor cu o severitate pe care nu i-o cunoscuse pînă atunci. Acum. Nu-i nevoie de nici o introspecţie. Te scutim de aşa ceva. Nu-ţi dăm nici o posibilitate de alegere.
— Trebuie să mă mai gîndesc, a stăruit Yoel.
— Te rog, i-a făcut Patronul concesia. Gîn-deşte-te. De ce nu? Gîndeşte-te pînă termini de mîncat tortul lui Tsippy. După aceea du-te cu Acrobatul la Departamentul Operaţional şi ei or să finalizeze cu voi toate detaliile. Am uitat să-ţi spun că Acrobatul va fi partenerul tău, lansatorul tău.
Yoel şi-a lăsat în jos ochii dureroşi, contem-plîndu-şi picioarele. De parcă, spre uimirea lui, acestea ar fi început deodată să-i vorbească în urdu, limba aceea în care, potrivit lui Vermont, înţelesul fiecărui cuvînt depindea de cum îl citeai: de la dreapta la stingă sau invers. Cu o totală lipsă de entuziasm, a luat o linguriţă de tort. Dulceaţa şi cremozitatea
189
prăjiturii l-au umplut de o furie subită şi, fără să se mişte de pe scaun, a început să se zbată şi să se zvîrcolească în el însuşi, ca un peşte care a înghiţit momeala şi cîrligul i s-a înfipt în carne. Simţea căldura jilavă a musonului într-un Bangkok înfăşat într-o ceaţă lipicioasă. Auzea clipocitul vegetaţiei tropicale luxuriante, plesnind de sevă veninoasă. Vedea bivolul pră-buşindu-se în mîzga străzii strimte şi elefantul trăgînd o căruţă încărcată cu bambus şi papagalii în vîrful copacilor şi maimuţele cu coadă lungă zbenguindu-se de jur-împrejur şi schimonosindu-se. Cocioabele de lemn din mahalale şi apa stătută, clocită, de pe străzi, lianele groase, încîlcite, liliecii zburînd chiar înainte de stingerea ultimei dîre de lumină a zilei, crocodilul scoţîndu-şi botul din apa canalului, scînteierea aerului spart de zumzetul a milioane de gîze, ficuşii uriaşi şi arţarii, magnoliile şi rododendronii, manglierii în ceaţa dimineţii, pădurile de arbori de mahon, hăţişurile colcăind de creaturi hulpave, plantaţiile de bananieri şi de orez şi de trestie de zahăr răsărind din glodul cîmpiilor ce băltiseră de apă rîncedă şi, plutind peste toate, aburul murdar, lucitor. Acolo îl aşteptau degetele ei răcoroase; dacă îşi îngăduia să se lase momit, s-ar putea să nu se mai întoarcă niciodată, iar dacă refuza să li se supună, s-ar putea să fie prea tîrziu. încet, cu gesturi extrem de domoale, a aşezat farfuria pe braţul fotoliului de răchită. Apoi s-a ridicat în picioare şi a declarat: — Bine. M-am gîndit. Răspunsul e: nu.
190
— Excepţional, a exclamat Patronul, rostind cuvîntul cu o politeţe emfatică, bine calculată, iar Yoel a observat că vaga inflexiune cîntată, franţuzească, devenise uşor, aproape imperceptibil, mai accentuată. Excepţional şi împotriva bunelor mele aşteptări.
Şi-a mişcat capul, în sus şi în jos, de parcă jelea ceva ce fusese ireparabil distrus.
— O să aştept - a aruncat o privire la ceas -o să aştept, încă douăzeci şi patru de ore, un răspuns raţional din partea ta. Apropo, ai idee, cumva, care-i problema cu tine?
— Problemă personală, a răspuns Yoel, smul-gînd, dintr-o singură mişcare, cîrligul de undiţă înfipt în carne.
— Depăşeşte-o! O să te ajutăm. Şi acum, du-te direct acasă, fără să te mai opreşti pe drum,  şi mîine la orele unsprezece - şi-a consultat din nou ceasul - la unsprezece şi zece, îţi telefonez. Şi o să trimit pe cineva să te aducă pentru întrevederea de la Departamentul Operaţional. O să pleci miercuri la prima oră. Acrobatul o să te însoţească. Sînt convins că o să lucraţi minunat împreună. Ca de obicei. Ostashinsky, vrei, te rog, să-ţi ceri scuze? Şi poţi să mănînci tu felia de tort pe care a lăsat-o Yoel. La revedere. Fii atent cum conduci. Şi nu uita să-i transmiţi Nettei dragostea caldă a unui moşneag.
191
Douăzeci şi cinci
Dar Patronul a hotărît să nu aştepte pînă a doua zi dimineaţa. Chiar în aceeaşi zi, spre sfîrşitul după-amiezii, Renault-ul său şi-a făcut apariţia pe mica şosea din Ramat Lotan. S-a învîrtit de două ori în jurul maşinii, a încercat de două ori toate portierele ca să se asigure că sînt bine închise şi, în cele din urmă, s-a îndreptat spre aleea grădinii. Yoel era afară, gol pînă la brîu şi transpirat, împingînd maşina de tuns iarba. A strigat către vizitator, peste zgomotul asurzitor al aparatului.
— Aşteaptă puţin. Nu mai am mult. Musafirul a răcnit la rîndul lui:
— Inchide-o!
Şi Yoel, în virtutea a douăzeci şi trei de ani de obişnuinţă, s-a supus şi a închis maşina. S-a lăsat o tăcere bruscă.
— Am venit să rezolv problema personală la care făceai aluzie. Dacă problema e Netta...
— îmi pare rău, a răspuns Yoel, dîndu-şi seama, din experienţă, că acesta era momentul de criză şi de decizie. E păcat să iroseşti şi timpul tău şi timpul meu, pentru că nu o să
192
plec, şi hotărîrea mea e definitivă. Ţi-am mai spus-o. Cît despre problemele mele personale, mă rog, se întîmplă să fie... personale. Punct. Pe de altă parte, dacă ai venit pentru o partidă de şah, de ce nu intri în casă, cred că Netta tocmai a ieşit de sub duş şi e în living-room. Regret, dar eu sînt ocupat.
Cu aceste cuvinte, a tras de un cordon şi, pe dată, zgomotul care-ţi spărgea urechile s-a pornit din nou, înăbuşind răspunsul musafirului. Acesta s-a întors şi a intrat în casă, de unde a ieşit un sfert de oră mai tîrziu, timp în care Yoel ajunsese în colţul pajiştii, în partea laterală a casei, sub ferestrele Lisei şi ale lui Avigail. A tuns cu obstinaţie colţişorul acela, de două ori, de trei ori şi chiar şi a patra oară, pînă cînd Renault-ul a dispărut. Abia atunci a închis motorul, a dus aparatul la loc în magazia de unelte, a luat o lopată şi a început să adune iarba tăiată în grămăjoare mici, perfect egale; şi-a continuat treaba chiar şi cînd a apărut Netta, desculţă, cu ochii în flăcări şi o cămaşă largă peste pantalonii lăbărţaţi. L-a întrebat, fără nici un preambul, dacă refuzul lui avea vreo legătură cu ea. Yoel a exclamat „Ce dracu'!"; dar după o clipă s-a corectat şi a adăugat:
— Mă rog, de fapt s-ar putea să aibă oarecare legătură şi cu tine, dar nu în sensul îngust al cuvîntului şi nu pentru c-ar fi vreo problemă să te las singură. Din punctul ăsta de vedere, nu există nici o problemă. Şi, în fond, nu eşti singură.
193
— Atunci care e problema ta, a spus Netta, pe un ton declarativ, cu o,undă de dispreţ în glas. Nu e vorba de o călătorie fatidică, menită să salveze Patria, sau aşa ceva?
— Mă rog, eu, unul, mi-am adus contribuţia. I-a zîmbit fiicei lui, deşi rareori îşi zîmbeau
unul altuia. Netta i-a răspuns cu o expresie luminoasă, care lui Yoel i s-a părut nouă şi totuşi nu, o expresie care includea un uşor tremur în colţul buzelor, aşa cum se ivea pe chipul mamei ei, în tinereţe, de cîte ori se străduia să-şi ascundă emoţia.
— Uite ce-i. Foarte simplu. M-am săturat de toată nebunia asta. Spune-mi, îţi aminteşti ce spunea Vitkin, cînd pica uneori seara ca să cînte la chitară ? Obişnuia să spună: „Am venit în căutarea unor semne de viaţă". Spre aşa ceva mă îndrept şi eu. Asta caut şi eu. Dar nu e nici o grabă. Şi mîine e o zi. Am chef să stau acasă, fără să fac nimic, alte cîteva luni de zile. Sau chiar ani. Sau pe vecie. Pînă o să reuşesc să descopăr ce se petrece. Sau despre ce e vorba în propoziţiune. Sau pînă ce o să mă conving, prin propria-mi experienţă, că e cu neputinţă să descoperi, să înţelegi ceva. Aşa să fie? O să vedem.
— Eşti un personaj ciudat, a răspuns Netta cu seriozitate, aproape cu entuziasm înfrînat. S-ar putea să ai dreptate în legătură cu călătoria. Şi, oricum ai decide, tot ai suferi. Aşa, încît, procedează cum doreşti. Nu pleca! Stai aici. îmi place să văd că toată ziua te învîrteşti prin casă sau prin grădină, şi că uneori, în
194
toiul nopţii, răsări în bucătărie. Cîteodată eşti chiar drăguţ. Dar încetează să te mai uiţi la mine în felul ăsta. Nu, nu intra încă în casă: astă-seară pregătesc eu cina pentru toţi. Pentru toţi - înseamnă pentru tine şi pentru mine, fiindcă bunicile au sters-o. S-au dus la o petrecere la hotelul Sharon, dată în vederea strîn-gerii de fonduri pentru imigranţi; şi or să se întoarcă tîrziu.
195