ALEKSANDR SOLJENITIN
VITELUL si STEJARUL
ÎNSEMNÃRI DIN VIATA LITERARÃ 
Volumul I

ALEKSANDR SOLJENITÎN, romancier si istoric rus, s-a nãscut la 11 decembrie 1918 la Kislovodsk, Rusia. A luptat în cel de-al doilea rãzboi mondial, în 1945 a fost arestat pentru cã scrisese o scrisoare în care îl critica pe Stalin si a petrecut opt ani în închisoare si în lagãre de muncã fortatã si încã trei ani în exil. Reabilitat în 1956, i s-a permis sã se stabileascã Ia Riazan, unde a devenit profesor de matematicã si a început sã scrie, în 1962 publicã nuvela O zi din viata luilvan Denisovici, care îi aduce notorietatea. Continuã sã scrie romane si povestiri, care circulã însã în samizdat sau sînt publicate în Occident, în 1970 i se atribuie Premiul Nobel pentru literaturã, dar refuzã sã se ducã la Stockholm sã-1 primeascã, de teamã cã nu i se va mai permite sã se întoarcã în tarã. La aparitia, în 1973, a primului volum din Arhipelagul Gulag, este vehement atacat de presa sovieticã, apoi, la 12 februarie 1974, arestat, acuzat de trãdare si expulzat, în decembrie îsi ia în primire Premiul Nobel. Din 1975 se stabileste în Statele Unite, unde continuã sã scrie, abia în 1990 recãpãtîndu-si cetãtenia rusã. în prezent, locuieste în Rusia. Alte scrieri: Primul cerc (1968), Pavilionul cancerosilor (1968), August 1914 (1972), Lenin la Ziirich (1975), „Problema rusã" la sfîrsitul secolului XX (\994), Un grãunte între douã pietre de moarã (1998), Rusia sub avalansã (1998) etc.

Prima parte a acestei cãrti a fost scrisã în primãvara lui 1967, înainte ca autorul sã se fi adresat printr-o scrisoare Congresului al IV-lea al scriitorilor sovietici, în acel moment el nu-si propunea sã-si continue cartea. Totusi, pe parcursul desfãsurãrii evenimentelor a apãrut necesitatea de a continua subiectul — si astfel au fost scrise succesiv cele trei Completãri — în noiembrie 1967, în februarie 1971 si în decembrie 1973. (în aceastã editie nu sînt datate observatiile fãcute atunci.) Tot acest corpus de bazã al cãrtii a fost scris în localitãti din împrejurimile Moscovei (Rojdestvo-pe-Istia, Jukovka si Peredelkino). încã de-atunci autorul avea în vedere sã scrie si aduna, aproape numai oral, materiale pentru Completarea Invizibilii. Dar în conditiile regimului sovietic nu puteai încredinta asa ceva hîrtiei nici mãcar în ciornã. Pericolul la care ti-ai fi expus colegii, colaboratorii, simpatizantii si prietenii ar fi fost extrem de mare.
îndatã dupã expulzarea din URSS — în februarie 1974 — a fost scrisã în Elvetia Completarea a patra (deznodãmîntul: arestarea si expulzarea). Cu un asemenea cuprins Vitelul si stejarul a fost publicat pentru prima datã în ruseste în 1975 la editura parizianã YMCA-Press; apoi, în traduceri dupã aceastã editie, cartea a apãrut în multe limbi.
Atunci însã, în vara lui 1974 si în 1975, în împrejurimile alpine ale orasului Zurich, a fost scrisã Completarea a cincea, Invizibilii. Dar pentru securitatea Invizibililor însisi capitolul despre ei avea sã mai astepte ani multi pînã sã poatã fi tipãrit. Mai tîrziu, prin contacte directe si indirecte cu protagonistii, aveau sã se precizeze noi si noi amãnunte ale participãrii lor. Astfel, în textul cãrtii au apãrut adaosuri, rectificãri si noi observatii datînd din anii 1978,1986, 1990 si 1992.
în Rusia textul Vitelului cu toate cele cinci Completãri a fost publicat pentru prima datã în 1991, în revista Novîi Mir. Totusi, unii participanti si unele detalii nici atunci n-au putut fi mentionate, în aceastã editie se publicã pentru prima datã textul complet al cãrtii cu ultimele retusuri fãcute de autor.
PRECIZARE
Existã o literaturã, destul de abundentã, pe care am putea-o numi literatura secundarã: literatura despre literaturã; literatura pe teme literare; literatura generatã de literaturã (dacã n-ar fi existat în prealabil prima nu s-ar fi nãscut nici a doua). Eu însumi, de pe pozitiile profesiei mele, o citesc cu plãcere, dar o plasez categoric mai prejos decît literatura-lite-raturã. si apoi s-a scris asa de mult, iar rãgaz pentru lecturã oamenii au din ce în ce mai putin, încît stai si te-ntrebi: sã scrii memorii si, unde mai pui, memorii literare, nu-i un lucru de care ar cam trebui sã rosim?
Zãu cã nu mi-as fi închipuit vreodatã cã la patruzeci si nouã de ani ai mei am sã mã apuc sã încropesc ceva în genul memoriilor. Dar doi factori m-au împins în aceastã directie. Unul este secretomania încrîncenatâ si fricoasã de la care se trag toate nenorocirile tãrii noastre. Nu numai cã nu le vorbim si nu le scriem si nu le povestim deschis prietenilor despre ceea ce gîndim si despre ce si cum a fost — dar ne temem si de hîrtie sã nu care cumva sã ne trãdeze, fiindcã palosul stã, ca altãdatã, gata sã ne ia gîtul: din clipã-n clipã ne putem trezi fãrã cap. Cît o sã mai tinã secretomania asta nimeni nu poate spune. Poate cã între timp multi dintre noi vor fi dati pe mîna cãlãului si în felul acesta unele lucruri vor rãmîne nespuse.
Al doilea factor este urmãtorul: de doi ani de zile stau cu latul în jurul gîtului, dar încã nu mã strînge tare, iar la primãvarã vreau sã smucesc putintel capul. Va ceda lantul? sau mã voi sufoca? imposibil de prevãzut cu certitudine.
latã-mã exact între doi bolovani* — pe unul am reusit sã-1 împing mai încolo, în fata celui de-al doilea cam tremur, deocamdatã mã aflu într-o scurtã pauzã.
Asa cã mi-am zis cã, poate, a venit vremea sã dau niscaiva explicatii. Pentru orice eventualitate.
Aprilie 1967
* între Arhipelag si Roata rosie (Adnotare din 1986).

SCRIITORUL ILEGALIST
Cã revolutionarii activeazã în ilegalitate, nu mirã pe nimeni. De mirare este atunci cînd treaba asta o fac scriitorii.
Pentru scriitorii preocupati de adevãr, viata n-a fost niciodatã simplã, nu este (si nici nu va fi!): pe unul 1-a doborît calomnia, pe celãlalt duelul, pe acesta o nereusitã viata de familie, pe acela ruina sau mizeria neagrã si fãrã iesire, unul a fost trimis la casa de nebuni, altul la închisoare. si cînd este sã nu duci lipsã de nimic, ca în cazul lui Lev Tolstoi, constiinta este aceea care te roade pe dinãuntru si mai amarnic.
Dar a te cufunda în ilegalitate si a dori cu ardoare nu sã fii descoperit, ci dimpotrivã, ca Dumnezeu sã te ajute sã nu fii descoperit — iatã apanajul scriitorului de la noi, al scriitorului din Rusia, din Rusia sovieticã! De-acum se stie precis cã, spre sfîrsitul vietii sale, Ra-discev a scris ceva important pe care, precaut, 1-a ascuns bine de tot: asa de bine cã noi cei de astãzi nu-1 vom mai descoperi si nu-1 vom mai cunoaste. La fel si Puskin, cu ingeniozitatea sa, încifrase capitolul 10 din Oneghin: asta o stie toatã lumea. Ceea ce se stie mai putin este cã multã vreme Ceaadaev s-a consacrat criptografiei: si-a împãrtit manuscrisul în fascicule pe care le-a ascuns în diferite cãrti din vasta lui bibliotecã. Pentru o perchezitie efectuatã de Lubi-anka, asta, bineînteles, nu este o ascunzãtoare: cãci oricît de multe ar fi cãrtile, va exista totdeauna posibilitatea sã se trimitã un numãr suficient de executanti care vor lua de cotor fiecare carte si o vor scutura cu rãbdare (prieteni, sã nu ascundeti nimic în cãrti!). Dar jandarmii tarului habar n-aveau ce au în fatã: Ceaadaev a murit, iar biblioteca lui a rãmas intactã pînã în epoca revolutiilor si fasciculele împrãstiate, ignorate de toti, au rãmas sã îngãlbeneascã între filele cãrtilor, în anii '20 au fost descoperite, adunate, studiate,
si în anii '30 au fost în sfîrsit pregãtite pentru publicare de cãtre D.I. sahovski — dar în momentul acela sahovski a fost aruncat în puscãrie (de unde nu s-a mai întors), iar manuscrisele lui Ceaadaev se pãstreazã si-n ziua de azi în mare secret la Casa Puskin: nu li se încuviinteazã publicarea din cauza caracterului lor... reactionar*. Asadar, Ceaadaev detine recordul printre scriitorii rusi: au trecut o sutã zece ani de la moartea lui si el tot la index! Iatã ce înseamnã sã fii scriitor!
Dar apoi vremurile s-au mai îmblînzit: scriitorii rusi nu mai scriau pentru sertar, publicau tot ce doreau (numai criticii si publicistii mai cãutau formule esopice, dar în curînd s-au descurcat si fãrã acestea). Aveau atîta libertate în a scrie, atîta libertate în a zgîl-tîi edificiul statului, încît literatura rusã a devenit solul din care au rãsãrit toti acesti tineri. Porniti împotriva tarului si a jandarmilor, ei s-au lansat în revolutie si au înfãptuit-o.
Dar, o datã trecutã de pragul revolutiilor pe care le generase, literatura s-a poticnit imediat: a nimerit nu într-un univers însorit, ci sub un plafon din ce în ce mai jos si între ziduri din ce în ce mai înghesuite. Foarte repede au aflat scriitorii sovietici cã nu orice carte poate sã treacã. si dupã vreo zece ani, au aflat cã gratiile si sîrma ghimpatã pot foarte bine sã tinã loc de drepturi de autor. si din nou scriitorii au început sã-si ascundã scrierile, fãrã ca prin aceasta sã-si piardã speranta de a-si vedea publicate cãrtile în timpul vietii.
Pînã sã fiu arestat, nu întelegeam mare lucru din chestiile astea. Fãrã sã-mi fac prea multe socoteli m-am îndreptat spre literaturã, nestiind prea bine la ce-mi foloseste asta mie si la ce-i foloseste literaturii. Singurul lucru care mã frãmînta era în legãturã, chipurile, cu dificultatea de a gãsi teme noi pentru povestirile mele. Mã apucã groaza cînd mã gîndesc ce scriitor as fi devenit eu (si as fi devenit) dacã n-as fi fost arestat.
Dar, o datã arestat, dupã vreo doi ani de puscãrie si de lagãr, gî-fiind deja sub mormanele de teme, am acceptat ca pe o evidentã, am înteles ca pe o realitate incontestabilã ceea ce-mi vedeau ochii: nu numai cã nimeni n-o sã mã publice, dar pentru un singur rînd o sã plãtesc cu capul. Fãrã sã mã las cuprins de îndoieli, fãrã sã mã dedublez, mi-am asumat destinul: sã scriu numai pentru ca sã nu se uite nimic, pentru ca urmasii sã ia cunostintã cîndva de toate cîte au fost. Cît mai sînt însã în viatã, nu trebuie sã-mi fac în forul meu interior vreo iluzie sau sã nutresc vreun vis cum cã au sã mã publice.
si m-am lepãdat de acest vis otios. si în schimb mi-a rãmas aceastã unicã certitudine cã munca mea nu va fi în zadar, cã va ajunge în capetele luate ca tintã si, fluid invizibil, va fi primitã de cei cãrora le este destinatã. Mã împãcasem cu ideea cã trebuie sã tac pentru tot restul zilelor mele, asa cum te-mpaci cu ideea cã niciodatã nu vei putea sã te sustragi gravitatiei terestre. si terminînd azi o lucrare, mîine alta, cînd în lagãr, cînd în surghiun, cînd de-acum în posturã de reabilitat, mai întîi versuri, apoi piese, apoi si prozã, aveam un singur scop: sã le ascund într-un ungher tainic în care sã-ncap si eu.
De aceea, în lagãr, a trebuit sã-mi învãt poeziile pe de rost — mii si mii de versuri. Pentru aceasta am inventat niste mãtãnii bazate pe un sistem metric si, în închisorile de tranzit, mãrunteam bete de chibrit în chistoace pe care le mutam dintr-un loc într-altul. Cãtre sfîrsitul stagiului meu de lagãr, dupã ce am devenit încrezãtor în capacitatea memoriei mele, am început sã scriu si sã învãt dialoguri în prozã si chiar oleacã de prozã-prozã. Memoria mea înmagazina! Treaba mergea. Dar consumam din ce în ce mai mult timp ca sã repet în fiecare lunã toatã masa de lucruri memorizate — asta îmi lua deja o sãptãmînã pe lunã.
A început atunci perioada surghiunului si, o datã cu ea, cancerul, în toamna lui 1953 toate indiciile conduceau la concluzia cã îmi trãiam ultimele luni de viatã, în decembrie, medicii, niste tineri surghiuniti si ei, mi-au confirmat cã mai aveam de trãit maximum trei sãptãmîni.
O datã cu viata mea ameninta sã se steargã si tot ceea ce imprimasem pe pelicula memoriei în anii petrecuti în lagãr.
Acesta a fost un moment teribil al vietii mele: sã mor în pragul eliberãrii si sã se piardã tot ceea ce scrisesem, tot sensul experientei pe care o trãisem pînã atunci, în conditiile specifice ale cenzurii postale sovietice, nu puteam sã lansez vreun strigãt, vreun apel cãtre cineva din afarã: veniti, luati, salvati-mi scrierile! Nici la vreun strãin nu puteam apela. Prietenii erau si ei prin lagãre. Mama murise. Sotia, nemaiasteptîndu-mã sã mã întorc, se recãsãtorise.
în aceste ultime sãptãmîni promise mie de doctori nu puteam sâ-mi ocolesc ocupatiile scolare, dar seara si în noptile nedormite din cauza durerilor, mã grãbeam sã scriu cît mai mãrunt si, cînd se strîngeau cîteva foi, le rãsuceam si tubuletele astfel obtinute le îndesam într-o sticlã de sampanie — asta are gîtul larg. Sticla am îngropat-o în grãdina mea si, în ajunul Anului Nou 1954, am plecat sã mor în Taskent.
Dar n-am murit. (Cu tumoarea mea malignã netratatã, abandonat fãrã sperantã, s-a întîmplat o minune dumnezeiascã, altã explicatie nu gãsesc. De-atunci încoace îmi trãiesc viata ca pe un bun ce mi-a fost restituit. Dar ea nu-mi mai apartine în întelesul deplin al cu-vîntului, ea ascunde în interiorul ei un scop.) în primãvara aceea, la Kok-Terek, înviat din morti, beat de reîntîlnirea cu viata (poate numai pentru doi sau trei ani?), ametit de aburul bucuriei, am scris Republica muncii. Pe aceasta n-am mai încercat s-o învãt pe de rost, aceasta a fost prima scriere în legãturã cu care am învãtat sã cunosc fericirea de a nu mai fi nevoit sã ard fragment cu fragment îndatã ce 1-am învãtat pe dinafarã; de a pãstra intact începutul atîta timp cît n-am scris sfîrsitul; de a avea posibilitatea sã revãd dintr-o singurã citire toatã piesa; si de a o rescrie; si de a o corecta si iar a o rescrie. Acest dram mi 1-a deschis Nikolai Ivanovici Zubov (vezi Completarea a cincea, schita 1): el m-a învãtat cum sã pãstrez variantele de lucru si pe cea definitivã. Apoi am început eu însumi sã deprind o meserie nouã, am învãtat singur sã aranjez ascunzãtori, peste mînã si la îndemînã, unde toate hîrtiile mele, atît cele finisate cît si cele în lucru, sã nu fie accesibile nici hotului ocazional nici perchezitiei superficiale la domiciliul deportatului. Nu erau de ajuns cele treizeci de ore de clasã la scoalã, de dirigentie, de lucru într-o bucãtãrie de burlac (secretul activitãtii mele literare nu-mi îngãduia nici sã mã însor); nu era de ajuns cã scriam în clandestinitate — mai trebuia acum sã învãt si meseria de a ascunde ceea ce scriam.
Dar o meserie a tras dupã ea pe o alta: sã-mi microfilmez eu însumi manuscrisele (fãrã cel mai mic bec electric, la lumina unui soare care nu se ascundea aproape niciodatã pe dupã nori — sã prinzi un scurt interval de nebulozitate). Iar microfilmele trebuiau presate imediat între coperte de carte si introduse în niste plicuri cu adresa gata scrisã: Statele Unite ale Americii, ferma Aleksandrei Lvovna Tolstoi. Nu stiam pe nimeni în Occident, dar eram convins cã fiica lui Tolstoi nu se va eschiva de la ajutorul pe care i-1 ceream.
în copilãrie citesti despre front sau despre partizani si te întrebi uimit: de unde oare le vine oamenilor îndrãzneala asta nebuneascã? ti se pare cã tu însuti n-ai fi rezistat niciodatã. Asa gîndeam eu prin anii '30 cînd îl citeam pe Remarque (Im Westen nichts neues), apoi am ajuns pe front si m-am convins cã totul este mai simplu, mult mai simplu; putin cîte putin te obisnuiesti cu situatia si-ti dai seama cã în realitate lucrurile nu stau chiar asa.
Tot asa dacã e sã intri nitam-nisam în clandestinitate, la lumina unei lanterne rosii, mascat în negru, si sã depui vreun jurãmînt sau sã te semnezi cu propriul tãu sînge, atunci, desigur, e de groazã. Dar, pentru un om smuls de multã vreme din mediul lui familial, care nu are pe ce (si nici poftã) sã-si construiascã o viatã socialã, pentru un asemenea om, un contact dupã altul, o ascunzãtoare dupã alta, o cunostintã fãcutã cu cineva si prin acesta o cunostintã fãcutã cu altcineva, aici o frazã conventionalã prilejuitã de o scrisoare sau de o întîlnire, acolo un nume conspirativ sau un mic lant de cîteva persoane — si uite asa te trezesti într-o bunã dimineatã: oameni buni, dar e cam multã vreme de cînd mã aflu în afara legii!
E dureros, desigur, cã trebuie sã cobori în acele subterane ale ilegalitãtii pentru a face nu revolutie, ci pur si simplu literaturã.
Anii treceau, mã întorsesem deja din deportare, mã mutasem în Rusia Centralã, sotia revenise la mine; m-au reabilitat si m-au lãsat sã duc o viatã nici prea prea nici foarte foarte, o viatã anonim-con-formistã, dar partea nevãzutã a acestei vieti — literatura subteranã — îmi devenise la fel de familiarã ca si partea ei vizibilã — învãtãmîntul. Acum se puneau alte probleme: în ce stadiu al redactãrii trebuie opritã lucrarea, în ce termen ar fi bine sã fie încheiatã, în cîte exemplare si pe ce masinã sã fie dactilografiatã, ce format sã aibã pagina, care sã fie densitatea rîndurilor, si apoi ce destinatie sã dai exemplarelor. Nefiind în situatia celui care nu are decît sã-si ducã treaba la bun sfîrsit, s-o admire si sã plece, scriitorul rezolva toate aceste probleme nu la modul degajat, ci vesnic trebuia sã facã niste calcule stresante de om certat cu legea: cum si unde sã pãstreze materialul cu pricina, cu ce sã-1 transporte si ce noi ascunzãtori sã mai conceapã, cãci numãrul paginilor scrise si retranscrise , creste si tot creste.
Mai important decît toate era volumul lucrãrii — nu volumul în coli tipografice, ci volumul în centimetri cubi. în privinta aceasta, mã scoteau din încurcãturã ochii mei încã valizi si scrisul meu, de la naturã mãrunt ca semintele de arpagic; hîrtia subtire, dacã reuseam s-o aduc de la Moscova; mãsura distrugerii complete (mereu si numai prin foc) a tuturor schitelor, planurilor si variantelor intermediare; o retranscriere strînsã la maximum, rînd lipit de rînd, fãrã nici o margine, fatã si verso; si, o datã terminatã dactilografierea, arderea si a manuscrisului definitiv: încã de la primii mei pasi în literaturã, încã fiind în detentie, nu aveam încredere decît în foc. Acesta a fost drumul devenirii romanului Primul Cerc, al povestirii s-854 si al scenariului stiu tancurile adevãrul, ca sã nu mai vorbesc de scrieri mai vechi. (Mi-era mai mare jalea sã distrug originalul scenariului, scris într-un stil deosebit. Dar într-o searã de groazã a trebuit sã-1 ard. Treaba aceasta îmi venea foarte la în-demînã, pentru cã în locuinta de la Riazan aveam încãlzire cu sobã. Cu încãlzire centralã, problema arderii ar fi fost mult mai complicatã.)
Mã mîndream cu cele învãtate de la Zubov. La Riazan am inventat tehnica pãstrãrii manuscriselor în picup: acesta are în interior o cavitate si este el însusi asa de greu încît la cîntar nu se observã cã i s-a adãugat ceva. si partea de sus a dulapului, parte marcatã de cîrpãceala caracteristicã epocii sovietice, am folosit-o pentru o dublurã din placaj.
Toate aceste precautii erau, desigur, cam exagerate, dar Dumnezeu pãzeste ceea ce este bine pãzit. Dupã toate legile statisticii era aproape exclus ca, fãrã motiv exterior, KGB sã dea buzna în locuinta mea si sã facã acest lucru chiar dacã eram si eu unul dintre fostii puscãriasi; de-alde ãstia se numãrau cu milioanele! (Dar dacã totusi ar fi dat buzna, atunci, pentru mine, anonimul si neputinciosul de-atunci, asta ar fi însemnat moartea si nimic altceva — asa cum cititorul va avea ocazia sã se convingã, citind cîndva în întregime mãcar textul initial al Cercului, în 96 de capitole.) Dar, deocamdatã rãmîne valabil proverbul: „Nimeni n-ar sti cã existã ciocãnitoare în pãdure, dacã n-ar auzi-o ciocãnind."
Securitatea era musai sã mi-o întãresc prin tot modul meu de viatã: la Riazan, unde mã mutasem de curînd, trebuia sã nu am absolut nici o relatie, nici un prieten, sã nu primesc si sã nu fac vizite, cãci mi-era imposibil sã explic cuiva cã, vorba aceea, cît e luna de mare si cît e anul de lung, nu aveam nici mãcar o orã de timp liber, nici de sãrbãtori, nici în concediu; nu trebuia sã las sã-mi iasã afarã din casã nici cel mai mic crîmpei de secret; nu trebuia nici o clipã sã permit cuiva sâ-si strecoare o privire indiscretã în locuinta mea—sotia respecta si ea cu strictete un asemenea regim, si pe acest lucru eu puneam mare pret. La locul de muncã, printre colegi, trebuia sã nu las niciodatã sã se bãnuiascã amploarea pre-
14
ocupãrilor mele, ci sã mã arãt mereu profan în materie de literaturã. (De pe urma activitãtii mele literare „dusmãnoase" mã alesesem deja cu un proces penal si, în aceastã chestiune specialã, fie cã mã potoleam, fie cã nu, agentii puteau fi pe urmele mele.) în sfîrsit, desi în viata de toate zilele mã izbeam la tot pasul de îngîmfarea, grosolãnia, prostia si lãcomia autoritãtilor si institutiilor de toate gradele si desi uneori aveam posibilitatea ca, printr-o reclamatie bine tintitã sau printr-o replicã fermã, sã rectific ceva sau sã obtin ceva, mi-am impus sã nu mã pretez niciodatã la asa ceva, sã nu mã fac cîtusi de putin remarcat prin vreun gest care sã aducã a rebeliune, a luptã, sã fiu un cetãtean sovietic exemplar, adicã sã mã supun totdeauna oricãrei samavolnicii, sã mã înclin totdeauna recunoscãtor în fata oricãrei prostii.
Capul ce se pleacã sabia nu-1 taie.
Era foarte greu de jucat acest teatru! De parcã exilul nu s-ar fi terminat, de parcã lagãrul nu ar fi fost de domeniul trecutului, de parcã as fi continuat sã rãmîn cu acelasi numãr pe mine, fãrã dreptul de a ridica, mã rog, cît de cît capul spre soare si de a mã îndrepta de spinare si de parcã orice terchea-berchea ar fi avut si acum dreptul sã facã pe seful cu mine. Nu as fi putut sã-mi vãrs focul decît în cartea la care lucram, dar si de la aceasta trebuia sã mã abtin, fiindcã legea poeziei ne obligã sã ne stãpînim mînia si sã abordãm realitatea din punctul de vedere al eternitãtii.
Dar de toate aceste dãri mã achitam fãrã sã mã enervez: oricum, lucram bine si cu spor, chiar dacã sufeream din cauza prea drãmuitului meu timp liber; chiar dacã nu aveam o viatã cu adevãrat linistitã. Mã uimea felul în care niste scriitori asigurati în materie de timp liber si bunuri materiale, scriitori renumiti de altfel, explicau la radio care sînt mijloacele de a te concentra la începutul unei zile de muncã si cît este de important sã înlãturi toate obstacolele si sã te înconjuri de obiecte dãtãtoare de elan. Dar eu învãtasem încã din lagãr sã compun si sã scriu din mers sub escortã în coloanã, în mijlocul stepei înghetate, la turnãtorie si în baraca asurzitoare. Asa cum soldatul adoarme îndatã ce se întinde pe pã-mînt, asa cum cîinele pe ger îsi foloseste, în chip de sobã, propria lui blanã mitoasã, tot asa si eu îmi formasem ca pe o a doua naturã obisnuinta de a scrie oriunde. si desi acum eram în libertate (legea comprimãrii si decomprimãrii sufletului omenesc!), devenisem ceva mai nãzuros, radioul mã deranja, discutiile mã deranjau —
15
chiar si în huruitul neîntrerupt al camioanelor ce treceau pe sub fereastra mea de la Riazan, ajunsesem sã stãpînesc genul, necunoscut mie pînã atunci, al scenariului de film. Numai sã fi avut timp liber douã—trei ore la rînd! M-a ferit Dumnezeu de chinurile creatiei, de accesele de disperare si sterilitate.
Starea mea sufleteascã se mentinuse perfect constantã, chiar optimistã si chiar triumfãtoare în toti acesti ani de îndeletnicire cu ale scrisului în subteran — cinci ani de lagãr pînã sã mã îmbolnãvesc si sapte ani de exil si apoi de libertate, aceastã „a doua viatã" dupã uimitoarea mea însãnãtosire. Literatura acelei epoci, literaturã promovatã cu surle si trîmbite, cu cele vreo zece reviste masive si cu cele douã gazele literare ale ei, cu culegerile nenumãrate si romanele editate în volume separate, operele complete, premiile anuale si scenariile radiofonice trase de pãr — toate acestea pentru mine rãmîneau definitiv în afara literaturii, si nu-mi consumam timpul si nervii ca sã mã tin la curent cu ele: stiam dinainte cã nu este nimic de capul lor. Nu cã în mediul acela n-ar fi putut sã aparã talente — probabil cã ele existau si acolo, dar acolo si piereau. Cãci cîmpul unde era aruncatã sãmînta nu era cel care trebuia: stiam eu cã pe acel cîmp nu putea sã creascã nimic. De-abia intrati în literaturã, ei toti atîti cîti erau — romancieri sociali, dramaturgi patetici, poeti politici, si cu atît mai vîrtos publicisti si critici — se învoiserâ ca, oricare ar fi subiectul sau tema, sã nu spunã adevãrul capital, cel care le sare oamenilor în ochi si fãrã literaturã. Acel jurãmînt de abtinere de la rostirea adevãrului se numea realism socialist. si chiar poetii galanti, si chiar poetii lirici care, din prudentã, se refugiau în naturã sau într-un romantism gratios, erau cu totii osînditi la precaritate din cauzã cã nu îndrãzneau sã se atingã de acest adevãr capital.
si apoi toti anii aceia de practicare a scrisului în subteran i-am trãit cu convingerea cã nu eram singurul care se înfrîna si recurgea la siretlicuri; cã eram vreo cîteva zeci de felul acesta, firi solitare, încãpãtînate si închise, rãspîndite pe tot cuprinsul Rusiei, scriind fiecare dupã cum îi dicteazã sufletul si constiinta despre ceea ce stie în legãturã cu epoca noastrã si cu ceea ce este adevãrul capital. — Pe lîngã închisori, executii, lagãre si exiluri, adevãrul capital mai continea si altceva, dar risca sã rãmînã nedezvãluit, dacã aceste componente ale lui ar fi fost cu totul trecute sub tãcere. Sîntem cîteva zeci de felul acesta, cu totii într-o asteptare încordatã, dar pînã
16
nu va veni vremea potrivitã nu-i chip sã ne deschidem sufletul uiiii altora. Dar va veni o zi — si deodatã, precum cei Treizeci si Trei de viteji, vom tîsni cu totii din adîncurile mãrii — si astfel va reînvia marea noastrã literaturã, pe care noi am îmbrîncit-o în abis.
si mai exista o a treia certitudine: a spune cã noi, cohortã de cãsti scînteietoare, ne vom ridica din mare, nu înseamnã decît a recurge la un simbol postum. Nu despre noi însine, nu despre trupurile noastre — noi vom fi murit pînã atunci — ci numai despre cãrtile noastre va fi vorba, despre cãrtile pãstrate prin fidelitatea si ingeniozitatea prietenilor nostri. Eu tot nu credeam cã literatura poate sã initieze si sã provoace rãsturnarea unei societãti (totusi, nu aceasta ne demonstrase istoria Rusiei?!). Gîndeam cã societatea va avea, din alte cauze, un soc si chiar se va înnoi, cã atunci va apãrea o falie, o bresã a libertãtii, si îndatã literatura noastrã din subteran va intra în actiune pentru a exprima mintilor dezorientate si tulburate de ce a fost fatal ca totul sã se întîmple asa cum s-a întîmplat, si cum se face cã începînd din anul 1917 totul se suceste si se rãsuceste întruna.
Dar iatã cã au trecut anii si, se pare, totul tinde sã arate cã cele trei certitudini ale mele au fost toate gresite.
Cîmpul literaturii s-a dovedit a nu fi chiar asa de neroditor. Degeaba s-a încercat sã se extirpe din el tot ceea ce-i dã vietii hranã si sevã, cã viata tot a prins rãdãcini. Se poate sã nu recunosti viata care pulseazã în Tiorkin, în Tiorkinpe lumea cealaltã, în mujicii din Krutolucinsk ai lui Zalîghin? Cum sã nu recunosti viabilitatea cãrtilor lui suksin, Mojaev, Tendriakov, Belov, Astafiev si chiar Solouhin? si ale cãrtilor lui I. Maksimov si I. Vladimov? si I. Ka-zakov, ce scriitor mare si talentat ar fi fost dacã nu s-ar fi eschivat de la rostirea adevãrului capital! Nu enumãr toate numele pentru cã nu încap toate aici. si apoi mai sînt poetii tineri si curajosi, în general, Uniunea Scriitorilor care o respinsese cîndva pe tvetaeva, îl condamnase pe Zamiatin, îl persecutase pe Bulgakov, acceptase sã fie lichidati Mandelstam, Pavel Vasiliev, Pilniak, Artiom Vesiolîi, îi exclusese pe Ahmatova si Pasternak, aceastã uniune compromisã îmi apãrea mie, din fundul clandestinitãtii mele, ca încarnare a So-domei si Gomorei, a chioscarilor si cãmãtarilor care pîrgãreau templul cu vechiturile lor: trebuia sã le rãstorni mesele si cu biciul sã-i scoti pe treptele de-afarã. Sînt uimit si foarte fericit de greseala mea.
Am gresit eu si în a doua estimare, dar, de data aceasta, în sensul cel rãu: numãrul unor asemenea ingeniosi, al unor asemenea per-
17
severenti — al unor asemenea norocosi! — s-a dovedit a fi cu totul insuficient. Ca sã facem noi o întreagã literaturã nu era cu putintã; mãtura cekistã era actionatã de o mînã mai inflexibilã decît îmi închipuiam eu. Cîte spirite luminoase si, poate, cîte genii chiar, au fost bãgate, definitiv, integral si ireversibil, în pãmînt. (Sau ele erau si mai perseverente si mai ingenioase decît noi? si, încã mai scriu si astãzi fãrã sã sufle un cuvînt, fãrã sã scoatã capul pe fereastrã, stiind cã încã n-a sunat ceasul libertãtii? Nu exclud aceastã posibilitate. Cãci dacã vreunul ar fi vorbit despre mine la sectia de prozã cu vreun anisor mai devreme — cine 1-ar fi crezut?)
Varlam salamov a iesit în lume cu foile lui în cea mai timpurie primãvarã: s-a încrezut imediat în Congresul al XX-lea si, începînd cu aceastã epocã, si-a lansat versurile pe încã nebãtãtoritele cãrãri ale samizdatului. Eu le-am citit în vara lui 1956 si am tresãrit: iatã un frate! dintre fratii ascunsi despre care stiam, fãrã umbrã de îndoialã, cã existã. Era un capãt de fir care m-a ajutat sã mã deschid imediat cãtre el, dar m-am dovedit mai rezervat decît el, si apoi la data aceea aveam în mine atîtea lucruri nescrise încã, si apoi si sãnãtatea si vîrsta îmi permiteau sã mai astept — si drept urmare, am tãcut continuînd sã scriu.
Am gresit eu si în a treia estimare: mult mai devreme, încã din timpul vietii noastre, am început sã iesim din abisul apelor întunecate. Mi-a fost dat sã trãiesc îndeajuns ca sã cunosc aceastã fericire: sã scot capul în lume si sã arunc primele pietricele în fruntea îngustã a lui Goliat. Fruntea rãmînea intactã, pietricelele ricosau, dar, cãzînd pe pãmînt, începeau sã se transforme în iarba fiarelor. Erau întîmpinate cu entuziasm sau cu urã, nimeni nu trecea însã indiferent pe lîngã ele.
Dar mai tîrziu, dimpotrivã, lucrurile au început sã treneze, sã se lungeascã precum o primãvarã rece care nu se mai sfîrseste. Istoria a început sã-si lanseze lasourile nenumãrate ca sã-i prindã si sã-i sugrume în fiecare buclã pe cît mai multi. si astfel (cum era si de asteptat) involutia a fost asa de mare încît acum nu mai aveam ce alege, de pus la cale nu mai aveam ce pune decît, cu ultimele forte, sã aruncãm cu ultimele pietricele în fruntea asta incasabilã.
Da, da, desigur, e la mintea omului: nu gãuresti cu o nuia de rãchitã niste turnuri din beton armat. Dar mai stii, turnurile astea or fi poate numai asa, niste desene fãcute pe o rogojinã!
18
Timp de doisprezece ani, calm si senin, am scris si am tot scris. Numai în al treisprezecelea m-a trecut un fior. Era în vara anului 1960. De multele lucruri scrise si lipsite de orice plasament, începuse sã mi se facã silã; îmi pierdusem viteza de reactie si de miscare, în subteranele literaturii începea sã-mi lipseascã aerul.
Avantajul major al scriitorului ilegalist tine de libertatea condeiului sãu: imaginatia lui nu este bîntuitã nici de cenzori nici de redactori, în fatã nu-i stã decît materialul lui, deasupra capului nu-i pluteste decît adevãrul. Dar situatia lui comportã si un neajuns permanent: lipsa de cititori si, mai ales, de cititori exigenti înzestrati cu sensibilitate literarã. Cãci pe cei cîtiva cititori ai lui (eu aveam înjur de zece, cei mai multi dintre ei fosti detinuti, dar nici dintre acestia n-a fost vreunul care sã fi reusit a-mi citi toate scrierile — sã nu se uite cã nu locuim în acelasi oras, cã nimãnui nu-i prisosesc zilele libere, nici banii pentru cãlãtorii, nici camerele pentru primit oaspeti), deci pe cei cîtiva cititori ai lui, scriitorul ilegalist trebuie sã-i aleagã dupã cu totul alte criterii: sã fie siguri din punct de vedere politic si sã stie sã tacã. Aceste douã calitãti rar se asociazã cu un gust artistic rafinat. Astfel scriitorul ilegalist nu are parte de o criticã artisticã severã, la curent cu normele literare ale epocii. Or, se adevereste cã aceastã criticã, aceastã sobrã fixare topograficã a unei scrieri în spatiul estetic, este foarte necesarã, cã oricãrui scriitor îi este indispensabilã fie si o datã la cinci ani, sau mãcar o datã la zece ani. Se adevereste cã întrebarea lui Puskin: „Esti multumit de ce ai scris, artist meticulos?" este justificatã, dar nu în întregime. Scriind zece si doisprezece ani într-o izolare absolutã, pierzi, pe neobservate, simtul mãsurii, începi sã fii prea îngãduitor cu tine însuti si pur si simplu sã nu mai observi cã tirada cutare este prea stridentã, cã exclamatia cutare este grandilocventã, cã, negãsind o articulatie mai justã, în pasajul cutare ai pus o platitudine.
Cînd, mai tîrziu, iesind din subteran, m-am apucat sã-mi perii, pentru lumea exterioarã, scrierile, sã le perii de ceea ce deocamdatã compatriotii mei n-ar fi înghitit nicicum, am constatat cu uimire cã ele n-au avut decît de cîstigat din aceastã atenuare a stridentelor si cã au dobîndit un impact mai mare; si am început sã identific acele pasaje unde, fãrã sã-mi dau seama mai înainte, îmi permisesem neglijente: în loc de o cãrãmidã ireprosabilã, rezistentã la foc, pusesem una ciocnitã si friabilã, încã de la primul contact cu me-
19
diul literar profesional, am simtit cã trebuie sã-mi recuperez unele întîrzieri.
Din cauza totalei mele inexperiente, esecul cel mai mare 1-am avut cu piesele. Cînd am început sã scriu piese în lagãr, apoi în deportare, nu aveam în minte decît spectacolele teatrale vãzute de mine în Rostovul provincial al anilor '30 si care încã de-atunci erau cu mult sub nivelul teatrului mondial. Convins cã esentialul, într-o creatie, este adevãrul si experienta de viatã, subapreciam faptul cã formele sînt supuse îmbãtrînirii, cã gusturile secolului al XX-lea se modificã într-o mãsurã considerabilã si cã autorul nu poate neglija acest fenomen. Chiar si azi, dupã ce am frecventat în anii '60 teatrele Moscovei (care nu mai sînt, vai, teatre ale artistilor si nici ale dramaturgilor, ci teatre ale regizorilor, practic creatorii unici ai spectacolului), îmi pare rãu cã am scris piese.*
în 1960 n-as fi putut sã formulez si sã explic cu exactitate toate aceste lucruri, dar am simtit cã mã anchilozez, cã teancul deja masiv al scrierilor mele zace nefolosit — am început sã simt cã ceva îmi dã ghes sã mã pun în miscare. Pentru mine, care eram blocat din toate pãrtile, nu putea fi vorba de miscare. Atunci am început sã-mi fac tot felul de gînduri: toatã întreprinderea mea literarã asa de subtil conceputã, silentioasã si invizibilã, ajunsese într-o fundãturã.
înainte de a muri, Tolstoi scrisese cã, în general, sînt imorale demersurile pe care Ie face un scriitor pentru a se vedea publicat încã din timpul vietii. Trebuie, spunea el, sã muncesti numai pentru posteritate: aceasta, dupã moartea ta, dacã vrea sã te publice, n-are decît s-o tacã.'Lãsînd la o parte faptul cã Tolstoi nu a ajuns la toate nobilele sale reflectii decît dupã ce a fãcut turul pasiunilor si al pãcatelor, trebuie sã spunem cã aici el n-a nimerit-o nici mãcar pentru niste epoci domoale, darmite pentru una grãbitã ca a noastrã. El are dreptate atunci cînd spune cã goana dupã un nou succes de public este pãgubitoare pentru talentul scriitoricesc. Dar paguba este si mai mare atunci cînd, ani de zile, nu poti avea cititori — cititori severi, ostili, entuziasti — atunci cînd, prin talentul tãu, nu poti influenta cîtusi de putin societatea înconjurãtoare, tineretul care
* Proza lui salamov, dupã pãrerea mea, a suferit si ea în urma lungii claustrãri în care a lucrat-o. Ea ar fi putut fi cu adevãrat perfectã — cu aceeasi sumã de materiale si cu aceeasi conceptie din partea autorului.
20
creste. Acest mutism conferã puritate, dar comportã si o anumitã iresponsabilitate. Judecata lui Tolstoi este pripitã.
Literatura tipãritã în epoca aceea nu fãcuse decît sã mã amuze; de-acum începea sã mã irite. Tocmai apãruserã memoriile lui Eh-renburg si Paustovski; am trimis la diferite redactii o criticã severã pe care, bineînteles, nimeni n-a acceptat-o, numele meu nefiind cunoscut nimãnui. Dupã forma lui, articolul meu pãrea sã se ridice împotriva literaturii memorialistice în general, dar în realitate el exprima starea sufleteascã a unui om scandalizat de a-i vedea pe acesti scriitori, care cunoscuserã aceastã îndelungatã epocã sumbrã, strãduindu-se în continuare sã gliseze lin, fãrã sã ne spunã ceva important, ci niste fleacuri acolo, si dîndu-ne pe la ochi cu unguent lenitiv ca sã ne împiedice pentru mai multã vreme sã vedem adevãrul — dar de ce se tem atîta acesti scriitori care s-au aranjat si pe care nu-i amenintã nimeni?
în toamna aceea, pitulat în vizuina mea si tras la fatã, am început sã-mi bat capul cu întrebarea: oare n-as putea eu totusi sã scriu ceva pe care sã nu-1 pot publica, dar pe care mãcar sã-1 pot arãta oamenilor? pe care mãcar sã nu trebuiascã sã-1 ascund? Astfel mi-a venit ideea sã scriu Luminarea în vînt — piesã care se bazeazã pe un material de actualitate, dar de coloraturã cosmopolitã, piesã despre oricare societate prosperã a deceniului nostru, fie ea din Vest sau din Est.
Aceastã piesã — cea mai nereusitã din cîte am scris — mi-a dat mai multã bãtaie de cap decît toate celelalte la un loc. Mai exact, am aflat pentru prima datã cît timp poti sã trudesti asupra unei lucrãri si sã nu-ti reuseascã, chiar dacã o rescrii de patru sau de cinci ori. si am mai aflat cã poti sã sacrifici scene întregi si sã pui în locul lor altele, si de aerul de artificialitate tot sã nu scapi. Multã muncã investisem în ea si cînd sã zic cã am terminat, am constatat cã nu era ceea ce trebuia. si totusi pornisem de la povestea adevãratã a unei familii moscovite, nicãieri nu mã abãtusem de la dicteul propriei mele constiinte, în text exprimasem numai ideile în care credeam si chiar ideile mele favorite, refuzînd de la primul act sã fac pe placul cenzurii — si totusi, de ce nu mi-a reusit? Oare numai pentru cã m-am îndepãrtat de realitatea rusã concretã (nicidecum pentru a mã camufla, si nu numai pentru a da piesei un aspect „deschis", ci si pentru a conferi expunerii o mai mare generalitate: lucrul acesta i se potriveste mai bine Occidentului sãtul decît nouã)
21
— si fãrã solul rusesc trebuia sã pierd si limba rusã? Dar altii scriu ce poftesc în aceastã manierã fãrã chip si fãrã limbã — si le iese ceva; de ce trebuie ca eu...? Adicã, nu poti sã faci un pas si jumãtate în abstractie, si tot restul sã-1 scrii concret.
O altã încercare am fãcut-o în 1961, dar fãrã sã-mi dau seama. Fãrã sã stiu de ce, fãrã plan preconceput, am luat pur si simplu s-854 si 1-am redactilografiat/?em«c/M-/, trecînd peste pasajele si judecãtile cele mai abrupte si peste povestea lungã spusã de cãpitanul de fregatã Cezarului în legãturã cu modul în care, în 1945, la Sevas-topol, i-am pãcãlit pe americani cu simulacrul nostru de bunãstare. Am fãcut asta, Dumnezeu stie de ce, si am pus lucrarea deoparte. Dar de data aceasta am pus-o în mod deschis, fãrã s-o ascund, încercam bucuria intensã a unei eliberãri! — sã nu-ti mai bati capul cu cãutarea unei ascunzãtori pentru o lucrare proaspãt terminatã, s-o tii pur si simplu în sertar—o fericire pe care scriitorii n-o apreciazã la valoarea ei. Cãci niciodatã seara nu mã culcam înainte de a fi verificat dacã totul este ascuns cum trebuie si înainte de a-mi fi stabilit conduita de urmat în eventualitatea c-ar fi venit sã-mi batã la usã în noaptea aceea.
Mã sãturasem pînã în gît de conspiratie, cãci îmi dãdea bãtãi de cap mai dihai decît munca de redactare. Dar nu mã asteptam la nici o detensionare din nici o parte si radioul occidental, pe care-1 ascultam totdeauna chiar în ciuda bruiajului, nu stia nimic despre alunecãrile si faliile geologice care se produceau la adîncime si care în curînd aveau sã fie resimtite la suprafatã. Nimeni nu stia nimic, eu nu mã asteptam la nimic îmbucurãtor si m-am angajat la o nouã finisare si la o retranscriere a Cercului. Dupã incolorul Congres al XXI-lea, care îngropase pe tãcute minunatele perspective deschise de al XX-lea, era imposibil sã prevezi acel atac subit, zgomotos si furios pe care Hrusciov urma sã-1 declanseze contra lui Stalin la Congresul al XXII-lea! si a-1 explica era pentru noi, niste provinciali neinformati, o absolutã imposibilitate.
Dar atacul s-a produs nu în secret, ca la Congresul al XX-lea, ci pe fatã! Din cîte-mi aminteam, de mult nu mai citisem niste lucruri asa de interesante ca discursurile tinute la Congresul al XXII-lea! în cãmãruta acestei case din lemn putrezit, unde un bãt de chibrit aruncat la întîmplare putea sã prefacã în cenusã toate manuscrisele mele din toti acesti ani, eu citeam si reciteam aceste discursuri — si zidurile dosnicului meu univers începeau sã se clatine ca la teatru
22
perdelele culiselor, si în clãtinarea lor liberã se lãrgeau si mã fãceau si pe mine sã mã clatin si sã mã frãmînt: nu venise oare mult asteptatul moment teribil si radios, clipa în care trebuia sã-mi arãt scã-fîrlia la suprafata apei?
Nu aveam dreptul sã gresesc! Nu trebuia sã mã arãt înainte de vreme. Dar a rata clipa unicã — nici asta nu trebuia!
si apoi intervenise la Congresul al XXII-lea si Tvardovski, cu o bunã cuvîntare în care strecurase discret ideea cã de multã vreme ar exista posibilitatea de a se da dovadã de mai multã îndrãznealã si libertate în ceea ce se publicã, posibilitate pe care însã „noi n-o folosim". Asta revenea la a spune pur si simplu cã Novîi mir nu publica texte ceva mai îndrãznete si mai incisive, desi ar fi putut s-o facã.
în ochii mei, Tvardovski din perioada tãrii Muravia nu se detasa cîtusi de putin din plutonul poetilor angajati în serviciul de tã-mîiere a minciunii, în timpul deportãrii mele, îi parcursesem cele douã volume de versuri publicate în 1954, dar nu gãsisem în ele nimic remarcabil. Dar, încã de pe cînd eram pe front, îl retinusem pe Vasili Tiorkin ca pe o reusitã exceptionalã: cu mult înainte de aparitia primelor cãrti veridice despre rãzboi (de la Transeele lui Nekrasov încoace reusitele nu sînt chiar asa de multe, poate vreo jumãtate de duzinã), în suvoiul larmei agitatorice care însotea canonadele noastre de pe pãmînt si din aer, Tvardovski izbutise sã scrie un poem mai tare decît bronzul, un poem curajos si nepoluat — servit de acest rar simt al mãsurii si poate si de aceastã destul de des întîlnitã delicatete tãrãneascã. (Aceastã delicatete pe care tãranul, în ciuda necazurilor lui cotidiene, o pãstreazã sub coaja noduroasã a inculturii continuã sã mã uimeascã.) Neavînd libertatea sã spunã întregul adevãr despre rãzboi, Tvardovski s-a oprit, totusi, la un milimetru de hotarul minciunilor, netrecînd nicãieri peste acest ultim milimetru, nicãieri! — de aici s-a si nãscut miracolul. Aceasta nu este numai pãrerea mea personalã, eu am auzit-o clar exprimatã, încã în vremea rãzboiului, de cãtre ostasii bateriei mele. în cadrul serviciului nostru de reperaj acustic, ei aveau destul timp, chiar în conditii de luptã, sã tragã cu urechea la vreo lecturã (noaptea, la aparatele posturilor de ascultare; de la postul central se citea cîte ceva). Ei bine, din bogata ofertã ce li se fãcea, alegerea si preferinta lor se opreau, evident, asupra lui Rãzboi si pace si Tiorkin.
23
Dar apoi, si detinut în lagãre, si deportat, si diriginte la scoalã, si scriitor clandestin, n-am mai avut, din lipsã de timp liber, posibilitatea sã citesc nici Casa de la drum, nici altceva. (Numai pe Tiorkinpe lumea cealaltã îl citisem încã din 1956, în rest preferinta si atentia mea se orientau mereu spre samizdat.) Nici nu stiam cã în Pravda apãruse un capitol din Mai departe decît depãrtarea si cã poemul obtinuse în anul acela premiul Lenin. Poemul 1-am citit în ansamblul lui mult mai tîrziu, dar capitolul „Asa a fost" 1-am citit atunci cînd mi 1-a scos în cale Novîi mir.
Pentru vremea aceea, în atmosfera de lasitate generalã, acest poem trecea drept act de curaj: noaptea-muncã a mãtusichii Daria
— „ura! dreptatea va avea o datã-n plus de partea lui..." si chiar „Moscova cu-nalte blocuri un straniu pavilion pãrea". si în acel moment am simtit primul imbold: ce-ar fi sã-i arãt lui Tvardovski ceva scris de mine? de ce sã nu fac pasul acesta?
Dar frunzãrind si cîntãrind mereu acelasi capitol, am dat peste „pãrintele cel groaznic" si peste „echitatea" lui vecinã cu inechitatea lui si pentru afirmatia cã-i sîntem „pentru victorie datori" si cã Stalin e rudã bunã cu otelul care ne ajutã-n luptã.
si-n cartea-ne de aur pur... Nu-i virgulã, nu-i rînd, vã jur... Onoarea noastrã s-o pãteze. Da, toate cîte-au fost — Au fost!
Zãu cã e prea catifelat: lagãrele, patruzeci de ani de rusine, nu au pãtat onoarea? Zãu cã socoteala e prea expeditivã: „ce-a fost, a fost", „aici n-ai ce s-aduni, nici ce sã scazi". Pãi, asa se poate vorbi si despre toate speciile de fascism. Atunci la ce bun Niirnberg-ul?
— ce-a fost a fost...? Filozofie a neputintei, filozofie care refuzã sã se pronunte asupra istoriei.* Poetul pipãia cu piciorul marginea cãrãrii pavate, dar ideea de a se abate de la ea îl înspãimînta.
* Lidia Ciukovskaia în însemnãri despre Anna Ahmatova îsi aminteste cum aceasta, cu cinci ani mai devreme, era furioasã pe Tvardovski pentru capitolul „Prietenul din copilãrie", publicat atunci:
O minciunã nouã în locul celei vechi tara? Ea n-are nici un rol aici!... Poporul? Aici nu e nici un popor! si poetul ca si detinutul
24
si nici eu nu stiam ce sã fac: sã mã smulg din mlastinã si sã-mi întind bratele spre el: hai! — o sã vinã sau o sã se îndãrãtniceascã?
Nici despre Novîi mir nu aveam o imagine clarã: judecind dupã cele cu care-si umplea majoritatea paginilor, putine lucruri, gãseam eu, o deosebeau de celelalte reviste. Acele contraste pe care revistele sovietice le percepeau ca existînd între ele erau pentru mine insignifiante, mai ales într-o perspectivã sau retrospectivã istoricã îndelungatã. Toate aceste reviste se foloseau de una si aceeasi terminologie de bazã, de una si aceeasi placã, de unul si acelasi des-cîntec, si din toate acestea eu nu eram capabil sã înghit nici mãcar cît ar fi încãput într-o linguritã de ceai.
Dar ceva însemna acest vuiet subteran al vulcanului care erupsese la congresul al XXII-lea!... în sfîrsit, m-am hotãrît. s-854, pe care-1 „usurasem" fãrã sã stiu în ce scop si sub ce inspiratie, pica la tanc. M-am decis sã-1 predau la Novîi mir. (Dacã nu s-ar fi întîm-plat asta, ar fi putut sã se întîmple altceva, altceva mai rãu: fotocopia manuscrisului din lagãr as fi trimis-o peste granitã, sub pseudonimul Stepan Hlînov, asa cum era deja pregãtitã. Eu nu stiam cã, si de va fi publicatã si bãgatã în seamã în Occident, varianta cea mai reusitã n-ar putea sã aibã nici a suta parte din influenta pe care ar trebui s-o aibã. Dar de un an bãtut pe muchie greata pe care mi-o producea aceastã situatie fãrã iesire mã împingea sã fortez cumva nota.)
Eu personal nu m-am dus la Novîi mir: neasteptîndu-mã la nici un succes, picioarele mele, la rîndul lor, nu se simteau atrase în-tr-acolo, asta-i totul. Aveam patruzeci si trei de ani, mã lovisem cu capul de destui pereti pe lumea asta, ca sã mã mai duc la redactie ca un tînãr debutant. Prietenul meu de închisoare Lev Kopelev s-a angajat sã transmitã manuscrisul. Desi avea sase coli de autor, manuscrisul era cum nu se poate mai subtire, gînditi-vã si dumneavoastrã: coalã scrisã pe ambele fete, fãrã margini lãsate nefolosite si cu rîndurile înghesuite unele în altele.
...trecuse pe acolo. Mîncase pîinea aceea.
si detinutul
Pe-acelasi bilet cu mine, Era invitat la Kremlin.
Da: pentru 1956 era comoda scãricicã a minciunii.
25
L-am dat — si unde n-am început sã mã frãmînt, nu ca un tînãr autor ahtiat dupã glorie, ci ca un vechi si înrãit client al lagãrelor, care avusese imprudenta sâ-si trãdeze pista.
Era începutul lui noiembrie 1961. (într-o notã întîmplãtoare din luna aceea, citesc urmãtoarele: „Senzatia cã mã aflu într-un scrîn-ciob care m-aruncã în slava cerului: mi-e fricã, mi se taie rãsuflarea — si totusi e bine.") Nu stiam pe unde s-o iau ca sã ajung la hotel în Moscova, dar, o datã ajuns acolo si avantajat de faptul cã, în ajunul sãrbãtorilor, multi pãrãsiserã orasul, am putut obtine un pat. Aici am trãit zile marcate de ultime ezitãri — încã mai puteam opri totul, încã mai puteam recupera totul. (Am rãmas însã nu pentru a mai sta în cumpãnã, ci ca sã citesc Pentru cine bat clopotele, text difo-zat de samizdat si împrumutat mie pentru trei zile. Nu citisem pînã arunci nici un rînd de Hemingway.)
Hotelul s-a nimerit sã fie la Ostankino, exact lîngã acel semi-nar-saraskã1, unde se desfãsoarã actiunea Cercului meu si unde, de la prima mea experientã de viatã concentrationarã, m-am apucat serios de scris în 1948. în alternantã cu Hemingway, ieseam sã hoinãresc pe lîngã gardul saraskãi mele. Gardul era tot acolo, în-cercuind în acelasi perimetru acelasi spatiu strimt în care odinioarã erau înghesuiti atîtia oameni eminenti si în care dãdeau în clocot discutiile si proiectele noastre.
Mã aflam acum, rãtãcitor, la vreo zece metri de acea cãsutã episcopalã asemãnãtoare cu o arcã si de acei tei, tei seculari, pe sub care, trei ani de zile, pãsisem un-doi-trei si un-doi-trei si iar un-doi-trei dimineata, la prînz si seara, visînd la o îndepãrtatã si luminoasã libertate, într-un viitor cu totul altul, luminos într-o tarã a luminii.
si iatã-mã cã acum, pe o zi posomoritã si umedã, înotînd prin zloata de noiembrie, mergeam pe partea astãlaltã a cãrãrii pe care odinioarã numai santinelele, la schimbarea gãrzii, o strãbãteau de la un foisor la altul, si mã întrebam: dar ce-am fãcut? Cãci, vedeti bine, sînt din nou în mîinile lor.
Cum am putut eu, fãrã nici o constrîngere exterioarã, sã mã duc singur si sã mã denunt?...
1 saraska: în argoul detinutilor, închisoare de tip special în care regimul stalinist exploata în scopuri proprii cercetãrile savantilor si tehnicienilor detinuti aici. Soljenitîn evocã aici saraska de la Mavrino din Primul Cerc. (N.t.)
26
DESCOPERINDU-MÃ
Am trãit apoi ca vai de lume o lunã întreagã la Riazan: undeva, la aceastã orã, invizibil, destinul meu se misca si, dupã convingerea mea tot mai fermã, se misca spre mai rãu. Unui detinut inveterat, unui fiu al Gulagului, îi este aproape inaccesibilã credinta în mai bine. si dezobisnuindu-se, de-a lungul anilor de lagãr, de a mai lua vreo hotãrîre pe cont propriu (pentru tot ce este important esti lãsat aproape întotdeauna la discretia destinului), noi chiar ne obisnuim cu ideea cã este mai putin periculos sã nu hotãrãsti nimic, -sã nu întreprinzi nimic: trãiesti si multumeste-te cu simplul fapt de a trãi!
Dar eu tocmai încãlcasem aceastã lege a lagãrelor si acum era de groazã. si continuam si lucrul la noua redactare a Cercului; toate textele, inclusiv cele din lagãr, erau la mine în apartament, iar aceastã aventurã cu Novîi mir mi se pãrea o imprudentã cu atît mai funestã.
Oricum ar rãsuna tobele congresului al XXII-lea, orice monument s-ar promite a se ridica în memoria detinutilor dispãruti (de altfel — numai în memoria comunistilor, nici pînã în ziua de azi nu s-a ridicat), a crede cã a sosit deja vremea rostirii adevãrului, haida de, asta nu se poate; cu sigurantã, capetele noastre, inimile si limbile prea si-au pierdut obiceiul de a mai crede în asa ceva! Noi am renuntat de a mai spune vreodatã adevãrul si de a-1 mai auzi.
Totusi, la 9 decembrie mi-a sosit o telegramã de la L. Kopelev: „Aleksandr Trifonovici este entuziasmat de articol" („articol" era numele de cod pe care-1 convenisem pentru povestire, un articol putea sã se refere si la metodica predãrii matematicii). Ca o pasãre care din zbor se izbeste de geam — asa a sosit acea telegramã. si a luat sfîrsit imobilitatea de atîtia ani. Dupã încã o zi (chiar de ziua nasterii mele) a sosit o telegramã si de la Tvardovski în persoanã:
27
mã convoca la redactie, în ziua urmãtoare am plecat la Moscova si, traversînd piata Strastnaia spre Novîi mir, am zãbovit superstitios lîngã statuia lui Puskin — în parte ca sã-1 rog sã mã sprijine, în parte ca sã-1 asigur cã-mi stiu drumul, cã nu voi gresi. A fost ca un fel de rugãciune.
împreunã cu Kopelev, am urcat larga scarã boiereascã a lui Novîi mir—într-un film, aceastã scarã ar fi foarte potrivitã pentru o scenã de bal. Era la amiazã, Tvardovski încã nu era acolo, dar si redactia abia ce se adunase, la ora asta începea programul. Am început sã fac cunostintã cu cei de la sectia prozã. Anna Samoilovna Berzer, redactor la aceastã sectie, era aceea care fãcuse cel mai mult pentru ca povestirea mea sã ajungã în mîinile lui Tvardovski.
Iatã cum s-au petrecut lucrurile (numai cã mie nu în acel an mi s-a povestit cum a fost). Manuscrisul meu, tinut atîta timp în rezervã si camuflat, zãcuse o sãptãmînã întreagã pe biroul Annei Berzer, zãcuse neprotejat, nici mãcar pus între niste coperte, lãsat la înde-mîna primului turnãtor sau rãufãcãtor care ar fi trecut pe-acolo. Anna Samoilovna nu fusese prevenitã asupra cazului pe care-1 reprezenta aceastã scriere. La un moment dat ea s-a apucat sã-si debaraseze biroul, a citit cîteva fraze si si-a dat seama cã textul cu pricina nu poate fi tinut în conditiile acestea si cã de citit trebuie citit altundeva. L-a luat acasã si 1-a citit chiar în seara aceea. A rãmas cu gura cãscatã. si-a confruntat impresia cu cea a Kaleriei Ozerova, prietena ei, redactor la sectia de criticã literarã. Cele douã impresii concordau. Cunoscînd bine atmosfera de la Novîi mir, A.S. si-a dat seama cã, în cadrul comitetului de redactie, fiecare, conform conceptiei sale despre binele revistei, cu sigurantã, va cãuta sã intercepteze manuscrisul, sã-1 dea uitãrii, sã-1 facã pierdut, sã nu-1 lase sã ajungã pînã la Tvardovski. Ea trebuia deci ca printr-o stratagemã sã-i scurtcircuiteze pe toti si, pe deasupra mocirlei de precautie si lasitate, sã trimitã manuscrisul chiar lui Tvardovski, menit a fi acum primul care deschide acest dosar. Dar atentie! acest manuscris cu aspectul lui jalnic si mototolit o sã-1 facã pe sef sã-si întoarcã fata de la el. A.S. i-a dat la redactilografiere pe cheltuiala redactiei. Asta a luat ceva timp. S-a mai consumat timp si astep-tîndu-1 pe Tvardovski sã-si revinã dintr-unul dintre obisnuitele lui accese de ebrietate (betii nefericite, dar poate si salvatoare, dupã cum aveam sã înteleg cu timpul). Dar dificultatea majorã pentru A.S. era de a sti cum sã-i manevreze pe membrii redactiei pentru
28
a rãzbi la Tvardovski, care n-o primea decît foarte rar si, pe nedrept, o antipatiza, cine stie, poate cã-i subaprecia gustul artistic, dragostea de muncã si devotamentul total fatã de interesele revistei. Dar, cunoscînd bine caracterul si slãbiciunile tuturor superiorilor, ea 1-a abordat pe primul dintre acestia, pe E.N. Gherasimov, seful sectiei prozã, om cãruia în trecut destinul îi produsese destule socuri: „Avem un material despre lagãre. Vrei sã-1 citesti?" Gherasimov a trimis-o la plimbare: „Nu mã mai bate la cap cu lagãrele astea." Cu aceeasi problemã 1-a abordat si pe loctiitorul al doilea al redac-torului-sef, A. Kondratovici — un omulet care avea mereu aerul cã-si ciuleste urechile, obsedat si înspãimîntat de cenzurã. Kondratovici a rãspuns cã despre lagãre stie deja totul si cã nu are nevoie de nimic, în plus, si-asa nu poate fi publicat. Atunci A. Berzer a pus manuscrisul în fata secretarului responsabil B. Zaks, pe care 1-a întrebat insidios: „Uitati-vã un pic; vreti sã-1 cititi?" întrebare mai dibace ca aceasta nici cã s-ar fi putut pune. De multi ani de zile B.G. Zaks, gentleman rece si posomorit, nu mai avea nici o poftã de literaturã artisticã, nu voia ca aceasta sã-i strice ultima parte a vietii, zilele însorite petrecute la Koktebel în octombrie al fiecãrui an, cele mai bune concerte de iarnã la Moscova. El a citit primul paragraf al povestirii mele, 1-a pus deoparte fãrã sã spunã un cuvînt si a plecat. (Cãci si asa nu-1 putea publica.)
De-acum, A. Berzer avea tot dreptul sã se adreseze si lui Tvardovski, — cãci toti ceilalti ridicaserã din umeri! A asteptat sã se iveascã ocazia — ce-i drept, în prezenta lui Kondratovici, cãci n-a reusit sã stea de vorbã cu seful între patru ochi — ca sã-i spunã cã existã douã manuscrise mai aparte care neapãrat trebuie sã fie citite de redactorul-sef: Sofia Petrovna de Lidia Ciukovskaia si apoi ceva cu „un lagãr vãzut de un mujic, o chestie foarte popularã". si de data aceasta nici cã s-ar fi putut ca prin cîteva cuvinte sã se atingã exact partea unde era coarda sensibilã a lui Tvardovski! Rãspunsul lui a venit imediat: asta dati-mi-o.* Dar Kondratovici s-a dezmeticit si a sãrit ca ars: „Lãsati-o la mine pînã mîine, o citesc eu mai întîi!"
* si Sofia Petrovna a trebuit sã mai astepte cîtiva ani: pînã la împlinirea vîrstei de un sfert de secol si pînã la publicarea ei în strãinãtate. Faptul cã una si aceeasi revistã n-ar îndrãzni sã publice o a doua povestire pe tema concen-trationarã, acest fapt, foarte curent la noi, este de neînteles pentru Occident. Publicarea unei asemenea povestiri ar constitui o linie...
29
El nu putea sã scape ocazia de a-i servi de filtru protector redac-torului-sef.
Kondratovici a luat asupra lui aceastã treabã si, de la primele rînduri, a înteles cã anonimul autor (nu semnasem textul, în credinta cã poate astfel frînez cursul ostil al evenimentelor), cã acest obscur autor al povestirii despre lagãre n-are nici cea mai micã idee despre asezarea elementelor principale ale unei propozitii si mai foloseste si niste cuvinte barbare. A trebuit sã ia creionul si sã bifeze pagina întîi, a doua, a cincea, a opta, punînd subiectele, predicatele si atributele la locurile lor. Dar povestirea s-a dovedit plinã de agramatisme de la un capãt la altul si, de la o anumitã paginã, Kondratovici s-a lãsat pãgubas. Ce pãrere îsi fãcuse el spre dimineatã, nu stiu, dar cred cã nu era o problemã sã si-o modifice într-un sens sau altul. Tvardovski însã, fãrã sã-i cearã pãrerea, s-a apucat sã citeascã el însusi manuscrisul.
Familiarizîndu-mã apoi cu viata redactiei, m-am convins cã Ivan Denisovici n-ar fi vãzut lumina tiparului dacã A. Berzer n-ar fi fost asa de rãzbãtãtoare si nu 1-ar fi agãtat pe Tvardovski strecurîndu-i cã „e o chestie vãzutã de un mujic". Denisovici al meu n-ar fi primit el în veci luminã verde de la cele trei gorile ale sefului: De-mentiev, Zaks si Kondratovici.
N-am sã spun cã aveam cine stie ce plan precis, dar un lucra îl intuiam, îl presimteam cu claritate: mujicul ãsta de Ivan Denisovici nu putea sã-i lase indiferenti nici pe mujicul superior care era Alek-sandr Tvardovski, nici pe mujicul suprem, Nikita Hrusciov. Asa s-a si întîmplat: la urma urmei, nici poezia, nici chiar politica n-au fost acelea care au hotãrît soarta povestirii mele, ci tocmai aceastã substantã funciarmente tãrãneascã, atît de batjocoritã, asupritã, ponegritã la noi începînd de la Marea Cotiturã, si chiar si mai dinainte.
Dupã cum avea sã povesteascã mai tîrziu el însusi, Tvardovski, în seara aceea, s-a asezat în pat si a luat manuscrisul. Dar, dupã douã-trei pagini, si-a zis cã asa ceva nu se citeste culcat. S-a ridicat, s-a îmbrãcat. Ai casei dormeau deja, dar el, toatã noaptea, cu pauze la bucãtãrie pentru ceai, a citit povestirea, o datã, apoi si a doua oarã (n-a mai citit niciodatã a doua oarã ceea ce am scris eu ulterior, si, în general, nu reciteste niciodatã nimic, nici dupã concesii fãcute de autori). Asa a trecut noaptea, apoi au venit ceasurile, pentru tãrani, matinale, dar încã nocturne pentru oamenii de litere, si trebuia sã mai asteptãm. Tvardovski nu s-a culcat defel.
30
L-a sunat pe Kondratovici si i-a dat ordin sã afle de la Berzer: cine este autorul si unde se gãseste. Acesta este modul în care s-a ajuns din verigã în verigã la Kopelev. Acum, Tvardovski telefona la acesta. Un lucru i-a plãcut îndeosebi: aici nu era mistificarea vreunui condei renumit (de altfel, el era convins de aceasta) si autorul nu era om de litere si nu era din Moscova.
Pentru Tvardovski începeau zilele fericite ale descoperirii: dãdu imediat o raitã cu manuscrisul pe la prietenii sãi, cerîndu-i fiecãruia sã punã la bãtaie cîte o sticlã în cinstea aparitiei unui nou scriitor. Trebuie sã-1 cunosti pe Tvardovski: el este un adevãrat editor prin aceea cã, spre deosebire de altii, la el plãcerea de a descoperi noi talente merge pînã la febrilitatea, pînã la pasiunea cãutãtorului de aur.
El îsi asalta prietenii, dar iatã ce era straniu în legãturã cu viata lui: la cincizeci si unu de ani, poet celebru, redactor-sef al celei mai bune reviste, figurã importantã a Uniunii Scriitorilor, figurã de mare calibru si printre comunisti, Tvardovski nu avea decît prieteni de slabã calitate: loctiitorul sãu numãrul unu (geniul sãu rãu) De-mentiev; apoi tovarãsul sãu de pahar, inexpresivul LA. Sat, scutier postum si cumnat al mãscãriciului Lunacearski; plus M.A. Lifsit, un marxist dogmatic fosilizat. Se spune cã a avut perioade de prietenie cu Viktor Nekrasov, cu Em. Kazakievici si cu altii, dar apoi prietenia aceasta a avut soarta carului care a nimerit prin hîrtoape: s-a împotmolit, a ajuns cu rotile-n sus. Adicã, si prin mediul în care se misca si prin însusi felul lui de a fi, Tvardovski era condamnat la singurãtate. Din cauza anvergurii sale. si a caracterului sãu. si din cauza obîrsiei sale tãrãnesti. si din cauza vietii de membru al protipendadei sovietice, viatã nefireascã pentru un poet.
în timp ce se goleau aceste sticle si se cerea sã se aducã, pentru a fi privit ca o minune, manuscrisul original în care literele se înghesuiau ca oile mînate la strungã si în care nu era nici pic de spatiu liber pentru interventiile creionului redactional, la revistã, dupã uzantele de rigoare în cazurile importante, se întocmeau referate cu privire la manuscris. Iatã ce scria Kondratovici: „.. .Noi, probabil, n-o sã-1 putem publica... Ar trebui înainte de toate sã i se sugereze autorului sã introducã motivul detinutilor care asteaptã ca suferintele lor sã ia sfîrsit... Ar trebui periatã putin limba." De-mentiev: „Unghiul de vedere al autorului: în lagãr este îngrozitor si la fel si în afara lagãrului. Manuscrisul constituie un caz complicat:
31
a nu-1 publica înseamnã a te teme de adevãr... a-1 publica este im -posibil, el nu aratã totusi decît o laturã a vietii." (Cititorul sã nu tragã de aici concluzia cã Dementiev se frãmînta cu adevãrat între a publica si a nu publica. El stia prea bine: a publica asa ceva era si imposibil si periculos, si n-o sã facã nimeni treaba asta, dar, avînd în vedere cã patronul sãu era asa de cucerit si entuziasmat de cazul respectiv, nu se putea da un verdict prea aspru.)
Dar ca sã aflu si sã pricep toate acestea mi-a trebuit mai mult de un an. si la aceastã primã vizitã, Kondratovici, strãduindu-se sã facã pe importantul (de altfel, lipsa lui de substantã spiritualã, lipsa lui de personalitate îmi apãruserã de la prima vedere), m-a întrebat foarte semnificativ ca pe un modest autor peste care a dat norocul:
— Mai aveti si altceva?
întrebare simplã! întrebare fireascã — ei trebuiau sã-si facã o idee despre mãsura în care reusita mea era sau nu rezultatul în-tîmplãrii. Dar tocmai ãsta era marele meu secret, în cinci ani de lagãr cheltuisem resurse de ingeniozitate ca sã-i pãcãlesc pe cei ce mã perchezitionau, în opt ani, petrecuti în deportare si în libertate, inventasem ascunzãtori. Dar nu fãcusem toate acestea pentru ca sã sustin acum o conversatie de salon, drept pentru care i-am luat vorba din gurã lui Kondratovici:
— Pentru aceastã primã luare de contact, as prefera sã nu începem cu aceastã întrebare.
Sosind Tvardovski, am fost invitat în marea salã de redactie (la data aceea, cei de la Novîi mir aveau la dispozitie un spatiu destul de îngust; un colt al sãlii era considerat a fi cabinetul lui Tvardovski). Nu-1 cunosteam decît dupã niste proaste fotografii de ziar si, avînd în vedere slabele mele calitãti de fizionomist, as fi putut sã nu-mi dau seama cã era el. Era mare, masiv în toate sensurile, dar iatã rãsãrind si un al doilea, tot mare si tot masiv în toate sensurile, simpatic — nimic de zis, si care cu greu îsi ascundea bonomia. Acest al doilea personaj s-a întîmplat sã fie Dementiev. Tvardovski însã, potrivit momentului, a afisat o atitudine demn-protocolarã; si totusi, chiar prin aceastã mascã nu putea sã nu strãbatã si sã mã frapeze din prima clipã expresia copilãroasã a fetei lui — aceastã sinceritate de copil neasigurat contra rãului, de copil cãruia, se pare, nici lunga zãbovire prin sferele înalte nici turta dulce oferitã de ocupantul tronului nu i-au pervertit sufletul cîtusi de putin.
32
nu va veni vremea potrivitã nu-i chip sã ne deschidem sufletul unii altora. Dar va veni o zi — si deodatã, precum cei Treizeci si Trei de viteji, vom tîsni cu totii din adîncurile mãrii — si astfel va reînvia marea noastrã literaturã, pe care noi am îmbrîncit-o în abis.
si mai exista o a treia certitudine: a spune cã noi, cohortã de cãsti scînteietoare, ne vom ridica din mare, nu înseamnã decît a recurge la un simbol postum. Nu despre noi însine, nu despre trupurile noastre — noi vom fi murit pînã atunci — ci numai despre cãrtile noastre va fi vorba, despre cãrtile pãstrate prin fidelitatea si ingeniozitatea prietenilor nostri. Eu tot nu credeam cã literatura poate sã initieze si sã provoace rãsturnarea unei societãti (totusi, nu aceasta ne demonstrase istoria Rusiei?!). Gîndeam cã societatea va avea, din alte cauze, un soc si chiar se va înnoi, cã atunci va apãrea o falie, o bresã a libertãtii, si îndatã literatura noastrã din subteran va intra în actiune pentru a exprima mintilor dezorientate si tulburate de ce a fost fatal ca totul sã se întîmple asa cum s-a întîmplat, si cum se face cã începînd din anul 1917 totul se suceste si se rãsuceste întruna.
Dar iatã cã au trecut anii si, se pare, totul tinde sã arate cã cele trei certitudini ale mele au fost toate gresite.
Cîmpul literaturii s-a dovedit a nu fi chiar asa de neroditor. Degeaba s-a încercat sã se extirpe din el tot ceea ce-i dã vietii hranã si sevã, cã viata tot a prins rãdãcini. Se poate sã nu recunosti viata care pulseazã în Tiorkin, în Tiorkinpe lumea cealaltã, în mujicii din Krutolucinsk ai lui Zalîghin? Cum sã nu recunosti viabilitatea cãrtilor lui suksin, Mojaev, Tendriakov, Belov, Astafiev si chiar Solouhin? si ale cãrtilor lui L Maksimov si I. Vladimov? si I. Ka-zakov, ce scriitor mare si talentat ar fi fost dacã nu s-ar fi eschivat de la rostirea adevãrului capital! Nu enumãr toate numele pentru cã nu încap toate aici. si apoi mai sînt poetii tineri si curajosi. In general, Uniunea Scriitorilor care o respinsese cîndva pe tvetaeva, îl condamnase pe Zamiatin, îl persecutase pe Bulgakov, acceptase sã fie lichidati Mandelstam, Pavel Vasiliev, Pilniak, Artiom Vesiolîi, îi exclusese pe Ahmatova si Pasternak, aceastã uniune compromisã îmi apãrea mie, din rundul clandestinitãtii mele, ca încarnare a So-domei si Gomorei, a chioscarilor si cãmãtarilor care pîrgãreau templul cu vechiturile lor: trebuia sã le rãstorni mesele si cu biciul sã-i scoti pe treptele de-afarã. Sînt uimit si foarte fericit de greseala mea.
Am gresit eu si în a doua estimare, dar, de data aceasta, în sensul cel rãu: numãrul unor asemenea ingeniosi, al unor asemenea per-
17
severenti — al unor asemenea norocosi! — s-a dovedit a fi cu totul insuficient. Ca sã facem noi o întreagã literaturã nu era cu putintã; mãtura cekistã era actionatã de o mînã mai inflexibilã decît îmi închipuiam eu. Cîte spirite luminoase si, poate, cîte genii chiar, au fost bãgate, definitiv, integral si ireversibil, în pãmînt. (Sau ele erau si mai perseverente si mai ingenioase decît noi? si, încã mai scriu si astãzi fãrã sã sufle un cuvînt, fãrã sã scoatã capul pe fereastrã, stiind cã încã n-a sunat ceasul libertãtii? Nu exclud aceastã posibilitate. Cãci dacã vreunul ar fi vorbit despre mine la sectia de prozã cu vreun anisor mai devreme — cine 1-ar fi crezut?)
Varlam salamov a iesit în lume cu foile lui în cea mai timpurie primãvarã: s-a încrezut imediat în Congresul al XX-lea si, începînd cu aceastã epocã, si-a lansat versurile pe încã nebãtãtoritele cãrãri ale samizdatului. Eu le-am citit în vara lui 1956 si am tresãrit: iatã un frate! dintre fratii ascunsi despre care stiam, fãrã umbrã de îndoialã, cã existã. Era un capãt de fir care m-a ajutat sã mã deschid imediat cãtre el, dar m-am dovedit mai rezervat decît el, si apoi la data aceea aveam în mine atîtea lucruri nescrise încã, si apoi si sãnãtatea si vîrsta îmi permiteau sã mai astept — si drept urmare, am tãcut continuînd sã scriu.
Am gresit eu si în a treia estimare: mult mai devreme, încã din timpul vietii noastre, am început sã iesim din abisul apelor întunecate. Mi-a fost dat sã trãiesc îndeajuns ca sã cunosc aceastã fericire: sã scot capul în lume si sã arunc primele pietricele în fruntea îngustã a lui Goliat. Fruntea rãmînea intactã, pietricelele ricosau, dar, cãzînd pe pãmînt, începeau sã se transforme în iarba fiarelor. Erau întîmpinate cu entuziasm sau cu urã, nimeni nu trecea însã indiferent pe lîngã ele.
Dar mai tîrziu, dimpotrivã, lucrurile au început sã treneze, sã se lungeascã precum o primãvarã rece care nu se mai sfârseste. Istoria a început sã-si lanseze lasourile nenumãrate ca sã-i prindã si sã-i sugrume în fiecare buclã pe cît mai multi. si astfel (cum era si de asteptat) involutia a fost asa de mare încît acum nu mai aveam ce alege, de pus la cale nu mai aveam ce pune decît, cu ultimele forte, sã aruncãm cu ultimele pietricele în fruntea asta incasabilã.
Da, da, desigur, e la mintea omului: nu gãuresti cu o nuia de rãchitã niste turnuri din beton armat. Dar mai stii, turnurile astea or fi poate numai asa, niste desene fãcute pe o rogojinã!
18
Timp de doisprezece ani, calm si senin, am scris si am tot scris. Numai în al treisprezecelea m-a trecut un fior. Era în vara anului 1960. De multele lucruri scrise si lipsite de orice plasament, începuse sã mi se facã silã; îmi pierdusem viteza de reactie si de miscare, în subteranele literaturii începea sã-mi lipseascã aerul.
Avantajul major al scriitorului ilegalist tine de libertatea condeiului sãu: imaginatia lui nu este bîntuitã nici de cenzori nici de redactori, în fatã nu-i stã decît materialul lui, deasupra capului nu-i pluteste decît adevãrul. Dar situatia lui comportã si un neajuns permanent: lipsa de cititori si, mai ales, de cititori exigenti înzestrati cu sensibilitate literarã. Cãci pe cei cîtiva cititori ai lui (eu aveam înjur de zece, cei mai multi dintre ei fosti detinuti, dar nici dintre acestia n-a fost vreunul care sã fi reusit a-mi citi toate scrierile — sã nu se uite cã nu locuim în acelasi oras, cã nimãnui nu-i prisosesc zilele libere, nici banii pentru cãlãtorii, nici camerele pentru primit oaspeti), deci pe cei cîtiva cititori ai lui, scriitorul ilegalist trebuie sã-i aleagã dupã cu totul alte criterii: sã fie siguri din punct de vedere politic si sã stie sã tacã. Aceste douã calitãti rar se asociazã cu un gust artistic rafinat. Astfel scriitorul ilegalist nu are parte de o criticã artisticã severã, la curent cu normele literare ale epocii. Or, se adevereste cã aceastã criticã, aceastã sobrã fixare topograficã a unei scrieri în spatiul estetic, este foarte necesarã, cã oricãrui scriitor îi este indispensabilã fie si o datã la cinci ani, sau mãcar o datã la zece ani. Se adevereste cã întrebarea lui Puskin: „Esti multumit de ce ai scris, artist meticulos?" este justificatã, dar nu în întregime. Scriind zece si doisprezece ani într-o izolare absolutã, pierzi, pe neobservate, simtul mãsurii, începi sã fii prea îngãduitor cu tine însuti si pur si simplu sã nu mai observi cã tirada cutare este prea stridentã, cã exclamatia cutare este grandilocventã, cã, negãsind o articulatie mai justã, în pasajul cutare ai pus o platitudine.
Cînd, mai tîrziu, iesind din subteran, m-am apucat sã-mi perii, pentru lumea exterioarã, scrierile, sã le perii de ceea ce deocamdatã compatriotii mei n-ar fi înghitit nicicum, am constatat cu uimire cã ele n-au avut decît de cîstigat din aceastã atenuare a stridentelor si cã au dobîndit un impact mai mare; si am început sã identific acele pasaje unde, fãrã sã-mi dau seama mai înainte, îmi permisesem neglijente: în loc de o cãrãmidã ireprosabilã, rezistentã la foc, pusesem una ciocnitã si friabilã, încã de la primul contact cu me-
19
diul literar profesional, am simtit cã trebuie sã-mi recuperez unele întîrzieri.
Din cauza totalei mele inexperiente, esecul cel mai mare 1-am avut cu piesele. Cînd am început sã scriu piese în lagãr, apoi în deportare, nu aveam în minte decît spectacolele teatrale vãzute de mine în Rostovul provincial al anilor '30 si care încã de-atunci erau cu mult sub nivelul teatrului mondial. Convins cã esentialul, într-o creatie, este adevãrul si experienta de viatã, subapreciam faptul cã formele sînt supuse îmbãtrînirii, cã gusturile secolului al XX-lea se modificã într-o mãsurã considerabilã si cã autorul nu poate neglija acest fenomen. Chiar si azi, dupã ce am frecventat în anii '60 teatrele Moscovei (care nu mai sînt, vai, teatre ale artistilor si nici ale dramaturgilor, ci teatre ale regizorilor, practic creatorii unici ai spectacolului), îmi pare rãu cã am scris piese.*
în 1960 n-as fi putut sã formulez si sã explic cu exactitate toate aceste lucruri, dar am simtit cã mã anchilozez, cã teancul deja masiv al scrierilor mele zace nefolosit — am început sã simt cã ceva îmi dã ghes sã mã pun în miscare. Pentru mine, care eram blocat din toate pãrtile, nu putea fi vorba de miscare. Atunci am început sã-mi fac tot felul de gînduri: toatã întreprinderea mea literarã asa de subtil conceputã, silentioasã si invizibilã, ajunsese într-o fundãturã.
înainte de a muri, Tolstoi scrisese cã, în general, sînt imorale demersurile pe care le face un scriitor pentru a se vedea publicat încã din timpul vietii. Trebuie, spunea el, sã muncesti numai pentru posteritate: aceasta, dupã moartea ta, dacã vrea sã te publice, n-are decît s-o tacã.'Lãsînd la o parte faptul cã Tolstoi nu a ajuns la toate nobilele sale reflectii decît dupã ce a fãcut turul pasiunilor si al pãcatelor, trebuie sã spunem cã aici el n-a nimerit-o nici mãcar pentru niste epoci domoale, darmite pentru una grãbitã ca a noastrã. El are dreptate atunci cînd spune cã goana dupã un nou succes de public este pãgubitoare pentru talentul scriitoricesc. Dar paguba este si mai mare atunci cînd, ani de zile, nu poti avea cititori — cititori severi, ostili, entuziasti — atunci cînd, prin talentul tãu, nu poti influenta cîtusi de putin societatea înconjurãtoare, tineretul care
* Proza lui salamov, dupã pãrerea mea, a suferit si ea în urma lungii claustrãri în care a lucrat-o. Ea ar fi putut fi cu adevãrat perfectã — cu aceeasi sumã de materiale si cu aceeasi conceptie din partea autorului.
20
creste. Acest mutism conferã puritate, dar comportã si o anumitã iresponsabilitate. Judecata lui Tolstoi este pripitã.
Literatura tipãritã în epoca aceea nu fãcuse decît sã mã amuze; de-acum începea sã mã irite. Tocmai apãruserã memoriile lui Eh-renburg si Paustovski; am trimis la diferite redactii o criticã severã pe care, bineînteles, nimeni n-a acceptat-o, numele meu nefiind cunoscut nimãnui. Dupã forma lui, articolul meu pãrea sã se ridice împotriva literaturii memorialistice în general, dar în realitate el exprima starea sufleteascã a unui om scandalizat de a-i vedea pe acesti scriitori, care cunoscuserã aceastã îndelungatã epocã sumbrã, strãduindu-se în continuare sã gliseze lin, fãrã sã ne spunã ceva important, ci niste fleacuri acolo, si dîndu-ne pe la ochi cu unguent lenitiv ca sã ne împiedice pentru mai multã vreme sã vedem adevãrul — dar de ce se tem atîta acesti scriitori care s-au aranjat si pe care nu-i amenintã nimeni?
în toamna aceea, pitulat în vizuina mea si tras la fatã, am început sã-mi bat capul cu întrebarea: oare n-as putea eu totusi sã scriu ceva pe care sã nu-1 pot publica, dar pe care mãcar sã-1 pot arãta oamenilor? pe care mãcar sã nu trebuiascã sã-1 ascund? Astfel mi-a venit ideea sã scriu Luminarea în vînt — piesã care se bazeazã pe un material de actualitate, dar de coloraturã cosmopolitã, piesã despre oricare societate prosperã a deceniului nostru, fie ea din Vest sau din Est.
Aceastã piesã — cea mai nereusitã din cîte am scris — mi-a dat mai multã bãtaie de cap decît toate celelalte la un loc. Mai exact, am aflat pentru prima datã cît timp poti sã trudesti asupra unei lucrãri si sã nu-ti reuseascã, chiar dacã o rescrii de patru sau de cinci ori. si am mai aflat cã poti sã sacrifici scene întregi si sã pui în locul lor altele, si de aerul de artificialitate tot sã nu scapi. Multã muncã investisem în ea si cînd sã zic cã am terminat, am constatat cã nu era ceea ce trebuia. si totusi pornisem de la povestea adevãratã a unei familii moscovite, nicãieri nu mã abãtusem de la dicteul propriei mele constiinte, în text exprimasem numai ideile în care credeam si chiar ideile mele favorite, refuzînd de la primul act sã fac pe placul cenzurii — si totusi, de ce nu mi-a reusit? Oare numai pentru cã m-am îndepãrtat de realitatea rusã concretã (nicidecum pentru a mã camufla, si nu numai pentru a da piesei un aspect „deschis", ci si pentru a conferi expunerii o mai mare generalitate: lucrul acesta i se potriveste mai bine Occidentului sãtul decît nouã)
21
— si fãrã solul rusesc trebuia sã pierd si limba rusã? Dar altii scriu ce poftesc în aceastã manierã fãrã chip si fãrã limbã — si le iese ceva; de ce trebuie ca eu...? Adicã, nu poti sã faci un pas si jumãtate în abstractie, si tot restul sã-1 scrii concret.
O altã încercare am fãcut-o în 1961, dar fãrã sã-mi dau seama. Fãrã sã stiu de ce, fãrã plan preconceput, am luat pur si simplu s-854 si 1-am redactilografiatperiindu-l, trecînd peste pasajele si judecãtile cele mai abrupte si peste povestea lungã spusã de cãpitanul de fregatã Cezarului în legãturã cu modul în care, în 1945, la Sevas-topol, i-am pãcãlit pe americani cu simulacrul nostru de bunãstare. Am fãcut asta, Dumnezeu stie de ce, si am pus lucrarea deoparte. Dar de data aceasta am pus-o în mod deschis, rarã s-o ascund, încercam bucuria intensã a unei eliberãri! — sã nu-ti mai bati capul cu cãutarea unei ascunzãtori pentru o lucrare proaspãt terminatã, s-o tii pur si simplu în sertar—o fericire pe care scriitorii n-o apreciazã la valoarea ei. Cãci niciodatã seara nu mã culcam înainte de a fi verificat dacã totul este ascuns cum trebuie si înainte de a-mi fi stabilit conduita de urmat în eventualitatea c-ar fi venit sã-mi batã la usã în noaptea aceea.
Mã sãturasem pînã în gît de conspiratie, cãci îmi dãdea bãtãi de cap mai dihai decît munca de redactare. Dar nu mã asteptam la nici o detensionare din nici o parte si radioul occidental, pe care-1 ascultam totdeauna chiar în ciuda bruiajului, nu stia nimic despre alunecãrile si faliile geologice care se produceau la adîncime si care în curînd aveau sã fie resimtite la suprafatã. Nimeni nu stia nimic, eu nu mã asteptam la nimic îmbucurãtor si m-am angajat la o nouã finisare si la o retranscriere a Cercului. Dupã incolorul Congres al XXI-lea, care îngropase pe tãcute minunatele perspective deschise de al XX-lea, era imposibil sã prevezi acel atac subit, zgomotos si furios pe care Hrusciov urma sã-1 declanseze contra lui Stalin la Congresul al XXII-lea! si a-1 explica era pentru noi, niste provinciali neinformati, o absolutã imposibilitate.
Dar atacul s-a produs nu în secret, ca la Congresul al XX-lea, ci pe fatã! Din cîte-mi aminteam, de mult nu mai citisem niste lucruri asa de interesante ca discursurile tinute la Congresul al XXII-lea! în cãmãruta acestei case din lemn putrezit, unde un bãt de chibrit aruncat la întîmplare putea sã prefacã în cenusã toate manuscrisele mele din toti acesti ani, eu citeam si reciteam aceste discursuri — si zidurile dosnicului meu univers începeau sã se clatine ca la teatru
22
perdelele culiselor, si în clãtinarea lor liberã se lãrgeau si mã fãceau si pe mine sã mã clatin si sã mã frãmînt: nu venise oare mult asteptatul moment teribil si radios, clipa în care trebuia sã-mi arãt scã-fîrlia la suprafata apei?
Nu aveam dreptul sã gresesc! Nu trebuia sã mã arãt înainte de vreme. Dar a rata clipa unicã — nici asta nu trebuia!
si apoi intervenise la Congresul al XXII-lea si Tvardovski, cu o bunã cuvîntare în care strecurase discret ideea cã de multã vreme ar exista posibilitatea de a se da dovadã de mai multã îndrãznealã si libertate în ceea ce se publicã, posibilitate pe care însã „noi n-o folosim". Asta revenea la a spune pur si simplu cã Novîi mir nu publica texte ceva mai îndrãznete si mai incisive, desi ar fi putut s-o facã.
în ochii mei, Tvardovski din perioada tãrii Muravia nu se detasa cîtusi de putin din plutonul poetilor angajati în serviciul de tã-mîiere a minciunii, în timpul deportãrii mele, îi parcursesem cele douã volume de versuri publicate în 1954, dar nu gãsisem în ele nimic remarcabil. Dar, încã de pe cînd eram pe front, îl retinusem pe Vasili Tiorkin ca pe o reusitã exceptionalã: cu mult înainte de aparitia primelor cãrti veridice despre rãzboi (de la Transeele lui Nekrasov încoace reusitele nu sînt chiar asa de multe, poate vreo jumãtate de duzinã), în suvoiul larmei agitatorice care însotea canonadele noastre de pe pãmînt si din aer, Tvardovski izbutise sã scrie un poem mai tare decît bronzul, un poem curajos si nepoluat — servit de acest rar simt al mãsurii si poate si de aceastã destul de des întîlnitã delicatete tãrãneascã. (Aceastã delicatete pe care tãranul, în ciuda necazurilor lui cotidiene, o pãstreazã sub coaja noduroasã a inculturii continuã sã mã uimeascã.) Neavînd libertatea sã spunã întregul adevãr despre rãzboi, Tvardovski s-a oprit, totusi, la un milimetru de hotarul minciunilor, netrecînd nicãieri peste acest ultim milimetru, nicãieri! — de aici s-a si nãscut miracolul. Aceasta nu este numai pãrerea mea personalã, eu am auzit-o clar exprimatã, încã în vremea rãzboiului, de cãtre ostasii bateriei mele. în cadrul serviciului nostru de reperaj acustic, ei aveau destul timp, chiar în conditii de luptã, sã tragã cu urechea la vreo lecturã (noaptea, la aparatele posturilor de ascultare; de la postul central se citea cîte ceva). Ei bine, din bogata ofertã ce li se fãcea, alegerea si preferinta lor se opreau, evident, asupra lui Rãzboi si pace si Tiorkin.
23
Dar apoi, si detinut în lagãre, si deportat, si diriginte la scoalã, si scriitor clandestin, n-am mai avut, din lipsã de timp liber, posibilitatea sã citesc nici Casa de la drum, nici altceva. (Numai pe Tiorkin pe lumea cealaltã îl citisem încã din 1956, în rest preferinta si atentia mea se orientau mereu spre samizdat.) Nici nu stiam cã în Pravda apãruse un capitol din Mai departe decît depãrtarea si cã poemul obtinuse în anul acela premiul Lenin. Poemul 1-am citit în ansamblul lui mult mai tîrziu, dar capitolul „Asa a fost" 1-am citit atunci cînd mi 1-a scos în cale Novîi mir.
Pentru vremea aceea, în atmosfera de lasitate generalã, acest poem trecea drept act de curaj: noaptea-muncã a mãtusichii Daria
— „ura! dreptatea va avea o datã-n plus de partea lui..." si chiar „Moscova cu-nalte blocuri un straniu pavilion pãrea". si în acel moment am simtit primul imbold: ce-ar fi sã-i arãt lui Tvardovski ceva scris de mine? de ce sã nu fac pasul acesta?
Dar frunzãrind si cîntãrind mereu acelasi capitol, am dat peste „pãrintele cel groaznic" si peste „echitatea" lui vecinã cu inechitatea lui si pentru afirmatia cã-i sîntem „pentru victorie datori" si cã Stalin e rudã bunã cu otelul care ne ajutã-n luptã.
si-n cartea-ne de aur pur... Nu-i virgulã, nu-i rînd, vã jur... Onoarea noastrã s-o pãteze. Da, toate cîte-au fost — Au fost!
Zãu cã e prea catifelat: lagãrele, patruzeci de ani de rusine, nu au pãtat onoarea? Zãu cã socoteala e prea expeditivã: „ce-a fost, a fost", „aici n-ai ce s-aduni, nici ce sã scazi". Pãi, asa se poate vorbi si despre toate speciile de fascism. Atunci la ce bun Nurnberg-ul?
— ce-a fost a fost...? Filozofie a neputintei, filozofie care refuzã sã se pronunte asupra istoriei.* Poetul pipãia cu piciorul marginea cãrãrii pavate, dar ideea de a se abate de la ea îl înspãimînta.
* Lidia Ciukovskaia în însemnãri despre Anna Ahmatova îsi aminteste cum aceasta, cu cinci ani mai devreme, era furioasã pe Tvardovski pentru capitolul „Prietenul din copilãrie", publicat atunci:
O minciunã nouã în locul celei vechi tara? Ea n-are nici un rol aici!... Poporul? Aici nu e nici un popor! si poetul ca si detinutul
24
si nici eu nu stiam ce sã fac: sã mã smulg din mlastinã si sã-mi întind bratele spre el: hai! — o sã vinã sau o sã se îndãrãtniceascã?
Nici despre Novîi mir nu aveam o imagine clarã: judecind dupã cele cu care-si umplea majoritatea paginilor, putine lucruri, gãseam eu, o deosebeau de celelalte reviste. Acele contraste pe care revistele sovietice le percepeau ca existînd între ele erau pentru mine insignifiante, mai ales într-o perspectivã sau retrospectivã istoricã îndelungatã. Toate aceste reviste se foloseau de una si aceeasi terminologie de bazã, de una si aceeasi placã, de unul si acelasi des-cîntec, si din toate acestea eu nu eram capabil sã înghit nici mãcar cît ar fi încãput într-o linguritã de ceai.
Dar ceva însemna acest vuiet subteran al vulcanului care erupsese la congresul al XXII-lea!... în sfîrsit, m-am hotãrît. s-854, pe care-1 „usurasem" fãrã sã stiu în ce scop si sub ce inspiratie, pica la tanc. M-am decis sã-1 predau la Novîi mir. (Dacã nu s-ar fi întîm-plat asta, ar fi putut sã se mtîmple altceva, altceva mai rãu: fotocopia manuscrisului din lagãr as fi trimis-o peste granitã, sub pseudonimul Stepan Hlînov, asa cum era deja pregãtitã. Eu nu stiam cã, si de va fi publicatã si bãgatã în seamã în Occident, varianta cea mai reusitã n-ar putea sã aibã nici a suta parte din influenta pe care ar trebui s-o aibã. Dar de un an bãtut pe muchie greata pe care mi-o producea aceastã situatie fãrã iesire mã împingea sã fortez cumva nota.)
Eu personal nu m-am dus la Novîi mir. neasteptîndu-mã la nici un succes, picioarele mele, la rîndul lor, nu se simteau atrase în-tr-acolo, asta-i totul. Aveam patruzeci si trei de ani, mã lovisem cu capul de destui pereti pe lumea asta, ca sã mã mai duc la redactie ca un tînãr debutant. Prietenul meu de închisoare Lev Kopelev s-a angajat sã transmitã manuscrisul. Desi avea sase coli de autor, manuscrisul era cum nu se poate mai subtire, gînditi-vã si dumneavoastrã: coalã scrisã pe ambele fete, fãrã margini lãsate nefolosite si cu rîndurile înghesuite unele în altele.
...trecuse pe acolo. Mîncase pîinea aceea.
si detinutul
Pe-acelasi bilet cu mine, Era invitat la Kremlin.
Da: pentru 1956 era comoda scãricicã a minciunii.
25
L-am dat — si unde n-am început sã mã frãmînt, nu ca un tînãr autor ahtiat dupã glorie, ci ca un vechi si înrãit client al lagãrelor, care avusese imprudenta sã-si trãdeze pista.
Era începutul lui noiembrie 1961. (într-o notã întîmplãtoare din luna aceea, citesc urmãtoarele: „Senzatia cã mã aflu într-un scrîn-ciob care m-aruncã în slava cerului: mi-e fricã, mi se taie rãsuflarea — si totusi e bine.") Nu stiam pe unde s-o iau ca sã ajung la hotel în Moscova, dar, o datã ajuns acolo si avantajat de faptul cã, în ajunul sãrbãtorilor, multi pãrãsiserã orasul, am putut obtine un pat. Aici am trãit zile marcate de ultime ezitãri — încã mai puteam opri totul, încã mai puteam recupera totul. (Am rãmas însã nu pentru a mai sta în cumpãnã, ci ca sã citesc Pentru cine bat clopotele, text difuzat de samizdat si împrumutat mie pentru trei zile. Nu citisem pînã atunci nici un rînd de Hemingway.)
Hotelul s-a nimerit sã fie la Ostankino, exact lîngã acel semi-nar-saraskã1, unde se desfãsoarã actiunea Cercului meu si unde, de la prima mea experientã de viatã concentrationarã, m-am apucat serios de scris în 1948. în alternantã cu Hemingway, ieseam sã hoinãresc pe lîngã gardul saraskãi mele. Gardul era tot acolo, în-cercuind în acelasi perimetru acelasi spatiu strimt în care odinioarã erau înghesuiti atîtia oameni eminenti si în care dãdeau în clocot discutiile si proiectele noastre.
Mã aflam acum, rãtãcitor, la vreo zece metri de acea cãsutã episcopalã asemãnãtoare cu o arcã si de acei tei, tei seculari, pe sub care, trei ani de zile, pãsisem un—doi—trei si un—doi-trei si iar un— doi-trei dimineata, la prînz si seara, visînd la o îndepãrtatã si luminoasã libertate, într-un viitor cu totul altul, luminos într-o tarã a luminii.
si iatã-mã cã acum, pe o zi posomoritã si umedã, înotînd prin zloata de noiembrie, mergeam pe partea astãlaltã a cãrãrii pe care odinioarã numai santinelele, la schimbarea gãrzii, o strãbãteau de la un foisor la altul, si mã întrebam: dar ce-am fãcut? Cãci, vedeti bine, sînt din nou în mîinile lor.
Cum am putut eu, fãrã nici o constrîngere exterioarã, sã mã duc singur si sã mã denunt?...
1 saraska: în argoul detinutilor, închisoare de tip special în care regimul stalinist exploata în scopuri proprii cercetãrile savantilor si tehnicienilor detinuti aici. Soljenitîn evocã aici saraska de la Mavrino din Primul Cerc. (N.t.)
26
DESCOPERINDU-MA
Am trãit apoi ca vai de lume o lunã întreagã la Riazan: undeva, la aceastã orã, invizibil, destinul meu se misca si, dupã convingerea mea tot mai fermã, se misca spre mai rãu. Unui detinut inveterat, unui fiu al Gulagului, îi este aproape inaccesibilã credinta în mai bine. si dezobisnuindu-se, de-a lungul anilor de lagãr, de a mai lua vreo hotãrîre pe cont propriu (pentru tot ce este important esti lãsat aproape întotdeauna la discretia destinului), noi chiar ne obisnuim cu ideea cã este mai putin periculos sã nu hotãrãsti nimic, sã nu întreprinzi nimic: trãiesti si multumeste-te cu simplul fapt de a trãi!
Dar eu tocmai încãlcasem aceastã lege a lagãrelor si acum era de groazã. si continuam si lucrul la noua redactare a Cercului; toate textele, inclusiv cele din lagãr, erau la mine în apartament, iar aceastã aventurã cu Novîi mir mi se pãrea o imprudentã cu atît mai funestã.
Oricum ar rãsuna tobele congresului al XXII-lea, orice monument s-ar promite a se ridica în memoria detinutilor dispãruti (de altfel — numai în memoria comunistilor, nici pînã în ziua de azi nu s-a ridicat), a crede cã a sosit deja vremea rostirii adevãrului, haida de, asta nu se poate; cu sigurantã, capetele noastre, inimile si limbile prea si-au pierdut obiceiul de a mai crede în asa ceva! Noi am renuntat de a mai spune vreodatã adevãrul si de a-1 mai auzi.
Totusi, la 9 decembrie mi-a sosit o telegramã de la L. Kopelev: „Aleksandr Trifonovici este entuziasmat de articol" („articol" era numele de cod pe care-1 convenisem pentru povestire, un articol putea sã se refere si la metodica predãrii matematicii). Ca o pasãre care din zbor se izbeste de geam — asa a sosit acea telegramã. si a luat sfîrsit imobilitatea de atîtia ani. Dupã încã o zi (chiar de ziua nasterii mele) a sosit o telegramã si de la Tvardovski în persoanã:
27
mã convoca la redactie, în ziua urmãtoare am plecat la Moscova si, traversînd piata Strastnaia spre Novîi mir, am zãbovit superstitios lîngã statuia lui Puskin — în parte ca sã-1 rog sã mã sprijine, în parte ca sã-1 asigur cã-mi stiu drumul, cã nu voi gresi. A fost ca un fel de rugãciune.
împreunã cu Kopelev, am urcat larga scarã boiereascã a lui Novîi mir — într-un film, aceastã scarã ar fi foarte potrivitã pentru o scenã de bal. Era la amiazã, Tvardovski încã nu era acolo, dar si redactia abia ce se adunase, la ora asta începea programul. Am început sã fac cunostintã cu cei de la sectia prozã. Anna Samoilovna Berzer, redactor la aceastã sectie, era aceea care fãcuse cel mai mult pentru ca povestirea mea sã ajungã în mîinile lui Tvardovski.
Iatã cum s-au petrecut lucrurile (numai cã mie nu în acel an mi s-a povestit cum a fost). Manuscrisul meu, tinut atîta timp în rezervã si camuflat, zãcuse o sãptãmînã întreagã pe biroul Annei Berzer, zãcuse neprotejat, nici mãcar pus între niste coperte, lãsat la înde-mîna primului turnãtor sau rãufãcãtor care ar fi trecut pe-acolo. Anna Samoilovna nu fusese prevenitã asupra cazului pe care-1 reprezenta aceastã scriere. La un moment dat ea s-a apucat sã-si debaraseze biroul, a citit cîteva fraze si si-a dat seama cã textul cu pricina nu poate fi tinut în conditiile acestea si cã de citit trebuie citit altundeva. L-a luat acasã si 1-a citit chiar în seara aceea. A rãmas cu gura cãscatã. si-a confruntat impresia cu cea a Kaleriei Ozerova, prietena ei, redactor la sectia de criticã literarã. Cele douã impresii concordau. Cunoscînd bine atmosfera de la Novîi mir, A.S. si-a dat seama cã, în cadrul comitetului de redactie, fiecare, conform conceptiei sale despre binele revistei, cu sigurantã, va cãuta sã intercepteze manuscrisul, sã-1 dea uitãrii, sã-1 facã pierdut, sã nu-1 lase sã ajungã pînã la Tvardovski. Ea trebuia deci ca printr-o stratagemã sã-i scurtcircuiteze pe toti si, pe deasupra mocirlei de precautie si lasitate, sã trimitã manuscrisul chiar lui Tvardovski, menit a fi acum primul care deschide acest dosar. Dar atentie! acest manuscris cu aspectul lui jalnic si mototolit o sã-1 facã pe sef sã-si întoarcã fata de la el. A.S. 1-a dat la redactilografiere pe cheltuiala redactiei. Asta a luat ceva timp. S-a mai consumat timp si astep-tîndu-1 pe Tvardovski sã-si revinã dintr-unul dintre obisnuitele lui accese de ebrietate (betii nefericite, dar poate si salvatoare, dupã cum aveam sã înteleg cu timpul). Dar dificultatea majorã pentru A.S. era de a sti cum sã-i manevreze pe membrii redactiei pentru
28
a rãzbi la Tvardovski, care n-o primea decît foarte rar si, pe nedrept, o antipatiza, cine stie, poate cã-i subaprecia gustul artistic, dragostea de muncã si devotamentul total fatã de interesele revistei. Dar, cunoscînd bine caracterul si slãbiciunile tuturor superiorilor, ea 1-a abordat pe primul dintre acestia, pe E.N. Gherasimov, seful sectiei prozã, om cãruia în trecut destinul îi produsese destule socuri: „Avem un material despre lagãre. Vrei sã-1 citesti?" Gherasimov a trimis-o la plimbare: „Nu mã mai bate la cap cu lagãrele astea." Cu aceeasi problemã 1-a abordat si pe loctiitorul al doilea al redac-torului-sef, A. Kondratovici — un omulet care avea mereu aerul cã-si ciuleste urechile, obsedat si înspãimîntat de cenzurã. Kondratovici a rãspuns cã despre lagãre stie deja totul si cã nu are nevoie de nimic, în plus, si-asa nu poate fi publicat. Atunci A. Berzer a pus manuscrisul în fata secretarului responsabil B. Zaks, pe care 1-a întrebat insidios: „Uitati-vã un pic; vreti sã-1 cititi?" întrebare mai dibace ca aceasta nici cã s-ar fi putut pune. De multi ani de zile B.G. Zaks, gentleman rece si posomorit, nu mai avea nici o poftã de literaturã artisticã, nu voia ca aceasta sã-i strice ultima parte a vietii, zilele însorite petrecute la Koktebel în octombrie al fiecãrui an, cele mai bune concerte de iarnã la Moscova. El a citit primul paragraf al povestirii mele, 1-a pus deoparte fãrã sã spunã un cuvînt si a plecat. (Cãci si asa nu-1 putea publica.)
De-acum, A. Berzer avea tot dreptul sã se adreseze si lui Tvardovski, — cãci toti ceilalti ridicaserã din umeri! A asteptat sã se iveascã ocazia — ce-i drept, în prezenta lui Kondratovici, cãci n-a reusit sã stea de vorbã cu seful între patru ochi — ca sã-i spunã cã existã douã manuscrise mai aparte care neapãrat trebuie sã fie citite de redactorul-sef: Sofia Petrovna de Lidia Ciukovskaia si apoi ceva cu „un lagãr vãzut de un mujic, o chestie foarte popularã". si de data aceasta nici cã s-ar fi putut ca prin cîteva cuvinte sã se atingã exact partea unde era coarda sensibilã a lui Tvardovski! Rãspunsul lui a venit imediat: asta dati-mi-o.* Dar Kondratovici s-a dezmeticit si a sãrit ca ars: „Lãsati-o la mine pînã mîine, o citesc eu mai întîi!"
* si Sofia Petrovna a trebuit sã mai astepte cîtiva ani: pînã la împlinirea vîrstei de un sfert de secol si pînã la publicarea ei în strãinãtate. Faptul cã una si aceeasi revistã n-ar îndrãzni sã publice o a doua povestire pe tema concen-trationarã, acest fapt, foarte curent la noi, este de neînteles pentru Occident. Publicarea unei asemenea povestiri ar constitui o linie... *
29
El nu putea sã scape ocazia de a-i servi de filtru protector redac-torului-sef!
Kondratovici a luat asupra lui aceastã treabã si, de la primele rînduri, a înteles cã anonimul autor (nu semnasem textul, în credinta cã poate astfel frînez cursul ostil al evenimentelor), cã acest obscur autor al povestirii despre lagãre n-are nici cea mai micã idee despre asezarea elementelor principale ale unei propozitii si mai foloseste si niste cuvinte barbare. A trebuit sã ia creionul si sã bifeze pagina întîi, a doua, a cincea, a opta, punînd subiectele, predicatele si atributele la locurile lor. Dar povestirea s-a dovedit plinã de agramatisme de la un capãt la altul si, de la o anumitã paginã, Kondratovici s-a lãsat pãgubas. Ce pãrere îsi fãcuse el spre dimineatã, nu stiu, dar cred cã nu era o problemã sã si-o modifice într-un sens sau altul. Tvardovski însã, fãrã sã-i cearã pãrerea, s-a apucat sã citeascã el însusi manuscrisul.
Familiarizîndu-mã apoi cu viata redactiei, m-am convins cã Ivcm Denisovici n-ar fi vãzut lumina tiparului dacã A. Berzer n-ar fi fost asa de rãzbãtãtoare si nu 1-ar fi agãtat pe Tvardovski strecurîndu-i cã „e o chestie vãzutã de un mujic". Denisovici al meu n-ar fi primit el în veci luminã verde de la cele trei gorile ale sefului: De-mentiev, Zaks si Kondratovici.
N-am sã spun cã aveam cine stie ce plan precis, dar un lucru îl intuiam, îl presimteam cu claritate: mujicul ãsta de Ivan Denisovici nu putea sã-i lase indiferenti nici pe mujicul superior care era Alek-sandr Tvardovski, nici pe mujicul suprem, Nikita Hrusciov. Asa s-a si întîmplat: la urma urmei, nici poezia, nici chiar politica n-au fost acelea care au hotãrît soarta povestirii mele, ci tocmai aceastã substantã funciarmente tãrãneascã, atît de batjocoritã, asupritã, ponegritã la noi începînd de la Marea Cotiturã, si chiar si mai dinainte.
Dupã cum avea sã povesteascã mai tîrziu el însusi, Tvardovski, în seara aceea, s-a asezat în pat si a luat manuscrisul. Dar, dupã douã-trei pagini, si-a zis cã asa ceva nu se citeste culcat. S-a ridicat, s-a îmbrãcat. Ai casei dormeau deja, dar el, toatã noaptea, cu pauze la bucãtãrie pentru ceai, a citit povestirea, o datã, apoi si a doua oarã (n-a mai citit niciodatã a doua oarã ceea ce am scris eu ulterior, si, în general, nu reciteste niciodatã nimic, nici dupã concesii fãcute de autori). Asa a trecut noaptea, apoi au venit ceasurile, pentru tãrani, matinale, dar încã nocturne pentru oamenii de litere, si trebuia sã mai asteptãm. Tvardovski nu s-a culcat defel.
30
L-a sunat pe Kondratovici si i-a dat ordin sã afle de la Berzer: cine este autorul si unde se gãseste. Acesta este modul în care s-a ajuns din verigã în verigã la Kopelev. Acum, Tvardovski telefona la acesta. Un lucru i-a plãcut îndeosebi: aici nu era mistificarea vreunui condei renumit (de altfel, el era convins de aceasta) si autorul nu era om de litere si nu era din Moscova.
Pentru Tvardovski începeau zilele fericite ale descoperirii: dãdu imediat o raitã cu manuscrisul pe la prietenii sãi, cerîndu-i fiecãruia sã punã la bãtaie cîte o sticlã în cinstea aparitiei unui nou scriitor. Trebuie sã-1 cunosti pe Tvardovski: el este un adevãrat editor prin aceea cã, spre deosebire de altii, la el plãcerea de a descoperi noi talente merge pînã la febrilitatea, pînã la pasiunea cãutãtorului de aur.
El îsi asalta prietenii, dar iatã ce era straniu în legãturã cu viata lui: la cincizeci si unu de ani, poet celebru, redactor-sef al celei mai bune reviste, figurã importantã a Uniunii Scriitorilor, figurã de mare calibru si printre comunisti, Tvardovski nu avea decît prieteni de slabã calitate: loctiitorul sãu numãrul unu (geniul sãu rãu) De-mentiev; apoi tovarãsul sãu de pahar, inexpresivul LA. Sat, scutier postum si cumnat al mãscãriciului Lunacearski; plus M.A. Lifsit, un marxist dogmatic fosilizat. Se spune cã a avut perioade de prietenie cu Viktor Nekrasov, cu Em. Kazakievîci si cu altii, dar apoi prietenia aceasta a avut soarta carului care a nimerit prin hîrtoape: s-a împotmolit, a ajuns cu rotile-n sus. Adicã, si prin mediul în care se misca si prin însusi felul lui de a fi, Tvardovski era condamnat la singurãtate. Din cauza anvergurii sale. si a caracterului sãu. si din cauza obîrsiei sale tãrãnesti. si din cauza vietii de membru al protipendadei sovietice, viatã nefireascã pentru un poet. , în timp ce se goleau aceste sticle si se cerea sã se aducã, pentru a fi privit ca o minune, manuscrisul original în care literele se înghesuiau ca oile mînate la strungã si în care nu era nici pic de spatiu liber pentru interventiile creionului redactional, la revistã, dupã uzantele de rigoare în cazurile importante, se întocmeau referate cu privire la manuscris. Iatã ce scria Kondratovici: „...Noi, probabil, n-o sã-1 putem publica... Ar trebui înainte de toate sã i se sugereze autorului'sã introducã motivul detinutilor care asteaptã ca suferintele lor sã ia sfirsit... Ar trebui periatã putin limba." De-mentiev: „Unghiul de vedere al autorului: în lagãr este îngrozitor si la fel si în afara lagãrului. Manuscrisul constituie un caz complicat:
31
a nu-1 publica înseamnã a te teme de adevãr... a-1 publica este im -posibil, el nu aratã totusi decît o laturã a vietii." (Cititorul sã nu tragã de aici concluzia cã Dementiev se frãmînta cu adevãrat între a publica si a nu publica. El stia prea bine: a publica asa ceva era si imposibil si periculos, si n-o sã facã nimeni treaba asta, dar, avînd în vedere cã patronul sãu era asa de cucerit si entuziasmat de cazul respectiv, nu se putea da un verdict prea aspru.)
Dar ca sã aflu si sã pricep toate acestea mi-a trebuit mai mult de un an. si la aceastã primã vizitã, Kondratovici, strãduindu-se sã facã pe importantul (de altfel, lipsa lui de substantã spiritualã, lipsa lui de personalitate îmi apãruserã de la prima vedere), m-a întrebat foarte semnificativ ca pe un modest autor peste care a dat norocul:
— Mai aveti si altceva?
întrebare simplã! întrebare fireascã — ei trebuiau sã-si facã o idee despre mãsura în care reusita mea era sau nu rezultatul în-tîmplarii. Dar tocmai ãsta era marele meu secret, în cinci ani de lagãr cheltuisem resurse de ingeniozitate ca sã-i pãcãlesc pe cei ce mã perchezitionau, în opt ani, petrecuti în deportare si în libertate, inventasem ascunzãtori. Dar nu fãcusem toate acestea pentru ca sã sustin acum o conversatie de salon, drept pentru care i-am luat vorba din gurã lui Kondratovici:
— Pentru aceastã primã luare de contact, as prefera sã nu începem cu aceastã întrebare.
Sosind Tvardovski, am fost invitat în marea salã de redactie (la data aceea, cei de la Novîi mir aveau la dispozitie un spatiu destul de îngust; un colt al sãlii era considerat a fi cabinetul lui Tvardovski). Nu-1 cunosteam decît dupã niste proaste fotografii de ziar si, avînd în vedere slabele mele calitãti de fizionomist, as fi putut sã nu-mi dau seama cã era el. Era mare, masiv în toate sensurile, dar iatã rãsãrind si un al doilea, tot mare si tot masiv în toate sensurile, simpatic — nimic de zis, si care cu greu îsi ascundea bonomia. Acest al doilea personaj s-a întîmplat sã fie Dementiev. Tvardovski însã, potrivit momentului, a afisat o atitudine demn-protocolarã; si totusi, chiar prin aceastã mascã nu putea sã nu strãbatã si sã mã frapeze din prima clipã expresia copilãroasã a fetei lui — aceastã sinceritate de copil neasigurat contra rãului, de copil cãruia, se pare, nici lunga zãbovire prin sferele înalte nici turta dulce oferitã de ocupantul tronului nu i-au pervertit sufletul cîtusi de putin.
32
t  t
Toate vîrfurile redactiei s-au asezat în jurul unei vechi mese uriase, în formã de oval alungit, eu fatã-n fatã cu Aleksandr Trifo-novici. El fãcea mari eforturi sã se domine pe sine însusi si sã-si compunã o minã serioasã, dar nu prea reusea: era din ce în ce mai radios. Trãia acum unul dintre momentele cele mai fericite ale vietii sale; în jurul acestei mese, eroul zilei nu eram eu, ci el.
Se uita la mine cu o bunãvointã aproape confundabilã cu iubirea. Fãrã sã se grãbeascã, a luat la mînã diverse pasaje din povestirea mea, scurte sau lungi, asa cum îi veneau în minte, fãcînd operatiunea aceasta cu o plãcere, o mîndrie, o bucurie care nu mai erau ale descoperitorului, ale protectorului, ci ale creatorului; cita cu o asemenea tandrete, cu o asemenea emotie, încît ai fi zis cã toatã povestea aceasta era trãitã si pãtimitã de el, cã era povestea cea mai scumpã inimii lui. (Ceilalti membri ai redactiei dãdeau din cap a încuviintare si tineau isonul la elogiile sefului; singur, poate, De-mentiev a avut o atitudine moderat-apaticã. De altfel, el nici n-a luat cuvîntul în ziua aceea.)
Dar cel mai rezervat dintre toti si aproape lugubru am fost eu. îmi fixasem aceastã linie de conduitã, asteptîndu-mã sã-i vãd cã acum-acum încep sã-mi fãrîme oasele, sã-mi impunã concesii si tãieturi — or, eu pentru nimic în lume nu m-as fi învoit la asa ceva: cãci ei habar n-aveau cã ceea ce tineau în mînã era un lucru deja atenuat, deja laminat, îmi spuneam cã, la început, scrierea mea despre lagãr va fi întinsã cu delicatete pe masã si îndatã vor intra foarfecele în functiune si vor tãia toti spinii, toate zdrentele, toate floricelele. si eu, prin aerul meu lugubru, le arãtam dinainte cã nu mi s-a urcat la cap si cã nu pun pret foarte mare pe noile mele relatii.
Dar, minune! Nu mi-au rãsucit mîinile. Dar, minune! N-au scos si n-au fãcut uz de foarfeci. Sau eu am înnebunit? Oare redactia chiar crede cã textul ãsta poate fi tipãrit?
în total, observatiile lui Tvardovski — rugãminti afabile, exprimate pe tonul cel mai precaut! — au fost douã: Ivan Denisovici nu poate rîvni la munca de decorator de covoare ca sã primeascã pe sest suplimente; el nu poate totusi sã refuze sistematic ideea cã într-o bunã zi o sã-si recapete libertatea. Poate cã asta asa si era; am consimtit imediat, fãrã dificultate. Iar Zaks a opinat cã nu poate Ivan Denisovici sã creadã în mod serios cã Dumnezeu mãrunteste luna ca sã facã stele. si Mariamov mi-a semnalat vreo doi-trei termeni ucraineni gresiti.
33
Da, prieteni dragi, asa se poate colabora! Altfel îmi închipuisem eu redactiile noastre...
Pentru ca povestirea sã facã impresie bunã, mi-au propus sã-i spunem nuvelã — ei bine, fie si nuvelã.* Cu titlul de s-854, a mai spus Tvardovski pe un ton ce nu admitea replicã, povestirea nu va putea fi publicatã niciodatã. Eu nu le cunosteam mania de a re-boteza, de a edulcora, de a dilua totul, si nici n-am încercat sã mã opun. Prin schimb de sugestii fãcute de-o parte si de alta a mesei, cu participarea lui Kopelev, s-a convenit asupra titlului: O zi din viata lui Ivan Denisovici.
Tvardovski m-a avertizat cã nu-mi promite ferm cã voi fi publicat (Dumnezeule, dar eu eram bucuros cã n-au depus textul la KGB!), cã nu-mi fixeazã termen, dar cã nu va precupeti nici un efort ca sã mã ajute.
împinsi de curiozitate, au început sã-mi punã diverse întrebãri subsidiare ca, de pildã: în cît timp am scris aceastã nuvelã? (Atentie, pericol de explozie! am scris-o în patruzeci si cinci de zile. si atunci, în tot restul timpului?) Ei bine, vedeti, este greu de evaluat, nu-i asa, mereu pe frînturi, dupã orele de scoalã... în ce an am început-o, în ce an am terminat-o, cît a stat la mine? (Toate datele ardeau cu litere de foc în mintea mea! — dar dacã încep sã le spun, se va vedea imediat cît timp rãmîne nefolosit.) Eu si-asa nu-mi aminteam anii... si de ce dactilografiez asa de înghesuit, fãrã spatii libere, pe fatã si pe dos? (Dar stiti voi ce sînt ãia centimetri cubi, priceputilor?!...) Sã stiti un lucru, la Riazan, pur si simplu, nu ai de unde sã cumperi un petic de hîrtie... (Ceea ce iarãsi era adevãrat.)
M-au întrebat despre viata mea, trecutã si prezentã, si toti au tãcut jenati cînd le-am rãspuns direct cã predau la o scoalã, de
* Concesie zadarnicã din partea mea. La noi se sterg granitele dintre genuri, rezultatul fiind demonetizarea formelor. Ivan Denisovici este, desigur, o povestire, desi lungã si încãrcatã. Mai restrînsã decît povestirea as gãsi cã este schita — structurã lejerã, subiect clar si gîndire asijderea. Povestirea este ceea ce cel mai adesea la noi se încearcã a se numi roman: acolo unde existã interferentã de teme si chiar o aproape obligatorie extensie în timp. Romanul (execrabil cuvînt! nu se poate altfel?) se deosebeste de nuvelã nu atît prin volum si nu atît prin extensie în timp (el se caracterizeazã chiar prin concizie si dinamism), cît prin multimea destinelor pe care le cuprinde, prin lãrgimea orizontului si prin onestitatea gîndirii.
34
unde am un venit de saizeci de ruble pe lunã si cã mie mi-ajunge. (La Riazan nu voiam sã am normã întreagã, ca sã am timp disponibil, iar sotia mea, cu salariul ei mare, îsi întretinea cele trei bã-trîne.) Asemenea cifre, în general, depãsesc puterea de întelegere a oamenilor de litere; pentru cîteva rînduri de recenzie tot atîta se plãteste. De îmbrãcat, eram îmbrãcat la nivelul salariului meu. Autoritar si bine dispus, Tvardovski a dat ordin sã mi se facã imediat un contract pe baza celui mai înalt tarif practicat la ei (numai avansul echivala cu salariul meu pe doi ani). Am rãmas ca vrãjit, silin-du-mã sã fiu atent sã nu spun despre mine mai mult decît trebuie.
Ce mai am acasã? ce mai am? — aceasta era întrebarea pe care mi-o puneau cu cea mai mare insistentã Tvardovski si redactia. Trecînd în revistã straturile de texte îngropate de mine începînd din 1948, cãutam sã vãd ce le mai pot propune. Venind aici, nu avusesem în vedere sã le dezvãlui ceva în plus, dar ceva trebuia totusi, era greu sã-i conving cã scrisesem Ivan Denisovici ca sã-mi fac mîna.
Vulpea i-a zis mujicului: lasã-mã numai sã-mi pun lãbuta pe cãruta ta, cã de sãrit sar singurã.
Asa si cu mine.
Am promis sã fac investigatii pentru data urmãtoare; mi se pãrea cã se va mai gãsi la mine vreo povestioarã, si cîteva mici studii, si apoi si cîteva versuri. (Kondratovici a spus apoi, radiind de bucurie, cã, foarte bine, tema lagãrului s-a epuizat cu Ivan Denisovici, si cã ar fi bine sã o abordez pe aceea a frontului. Douãzeci de ani, mii de guri, astea, ca un singur om, trîmbitaserã din trîmbita militarã — si tema nu era epuizatã! Dar pentru cei cincizeci de milioane care pieriserã în exil si în lagãre, delusorul povestirii mele era suficient!...)
în acel decembrie, a trebuit sã mai merg de douã ori la Moscova. Ei diluaserã vreo zece expresii din povestire, dar Berzer, cu care legasem foarte repede o caldã prietenie, pe bunã dreptate m-a prevenit cã nu poti sti niciodatã ce trece si ce nu trece de cenzurã si cã este mai bine ca o vreme sã nu mai corectezi nimic. De altminteri, nici nu aveam chef sã fac concesii, îmi venea mai la îndemînã sã-mi iau povestirea înapoi decît s-o mutilez.
în cursul acelor vizite i-am dus lui Tvardovski cîte ceva: cîteva poezii de captivitate, cîteva Fãrîme dintre cele mai inofensive si povestirea Nu e sat fãrã un sfînt, epuratã de frazele cele mai nepublicabile. El a caracterizat Fãrîmele ca „note de pãstrat ca rezervã
35
în dosarul general", nesesizîndu-le deloc genul, în legãturã cu versurile a spus: „Pe unele le-am putea publica, dar n-o sã fie o bombã, or eu vreau sã fie o bombã." (Rebelul chema furtuna! — nu, desigur, nu era pe punctul de a mucezi!) Despre Matriona s-a discutat în comitetul de redactie la 2 ianuarie 1962.
(Pe-atunci mi-a cãzut fisa cã odatã si-odatã o sã fie bune la ceva minutele acestor întîlniri literare si m-am apucat sã-mi notez imediat dupã consumarea lor, sau, si mai bine, chiar în timpul discutiilor. Astfel am consemnat totul despre Tvardovski — si acum îmi pare rãu cã n-am loc sã relatez fidel si detaliat aceste întîlniri, recu-noscînd de altminteri cã aceasta ar putea sã lungeascã si sã încarce compozitia Schitelor, neajunsuri pe care as vrea sã le evit.)
La aceeasi masã uriasã, în formã de oval alungit, înjurai cãreia de curînd luase loc atîta lume, Tvardovski de data aceasta nu adunase cvorumul: unul nu reusise sã citeascã, altul lipsea din redactie. Dementiev era de fatã (angajat cu normã completã la Institutul de Literaturã Universalã, el nu avea la Novîi mir decît scurte aparitii; ceea ce fãcea el aici nu era pentru a-si asigura venitul de bazã, ci pentru a îndeplini o misiune importantã). Tvardovski îl invitã: „Sasa, ia loc!" Dar Dementiev trecu peste invitatie ca peste o zãdãrnicie: „Ce mai e de discutat aici?" Dupã expresia fetei lui, puteai crede cã a spus-o cu tristete (si-asa n-o sã-1 publice), dar eu am sesizat un alt ton: un ton care trãda supãrarea provocatã de faptul cã eu le aduc povestiri, una mai insolentã decît alta, si-1 abat pe Tvardovski de pe dramul pavat si omologat, încã de-atunci am perceput adevãratul sens al acestei scurte ciondãneli dintre ei.
Ei erau la „per tu", nu umblau niciodatã cu fasoane si ceremonii, erau amîndoi — Sasa. Nimeni din redactie nu îndrãznea sã-1 contrazicã pe Tvardovski; singurul care-si permitea sã vinã cu o pãrere personalã si sã polemizeze cît poftea, era Dementiev, si se împãmîntenise obiceiul ca Tvardovski sã nu considere definitivã nici o decizie pînã ce aceasta n-a fost pusã de acord cu Dementiev — primul fie cã-1 convingea pe al doilea, fie cã bãtea în retragere. Dar mai ales acasã (locuiau în aceeasi casã pe Kotelniceskaia) Dementiev stia sã-1 domine pe sef: Tvardovski tipa la el, bãtea cu pumnul în masã, dar cel mai adesea cãdea de acord cu el. Astfel, pe neobservate, un Sasa, din spatele celuilalt Sasa, dãdea bice revistei. Dementiev, se spune, intervenea prudent, cu foarte mult tact. Tvardovski n-ar fi suportat, pesemne, situatia în care Dementiev s-ar
36
fi multumit mereu numai sã-1 tinã în frîu. Nu putine erau cazurile cînd acesta îi dãdea si pinteni — nu avem de ce sã ne ascundem dupã deget (asa s-a întîmplat cu povestirile lui V. Grossman, de exemplu). si aproape invariabil scotea cîte un „Sasa, n-ai dreptate! Chestia asta o publicãm!", atunci cînd Tvardovski se împotrivea din niscaiva considerente personale. Dementiev era bãtãios — dar stia mãsura, stia unde sã dea înapoi, sã se recunoascã învins. El nu avea niciodatã o atitudine gãunos-vanitoasã, nu se umfla în pene, si aceasta le usura existenta, lui si celorlalti membri ai redactiei. Nici un redactor nu era complexat în fata lui; Dementiev era totdeauna dispus la abordãri operative, sesiza iute esenta problemei, si cînd putea sã dea o mînã de ajutor pentru a face sã treacã un articol sau un paragraf— punînd o surdinã, deplasînd cuvintele — o dãdea neapãrat. Prin contributia lui, revista era si mai proaspãtã, mai consistentã si chiar mai incisivã — dar totul în limitele rezonabilului, dar totul cetluit bine cu cercul de nãdejde al partidului si adãpostit bine sub acoperisul de nãdejde al partidului!
El si cu autorii vorbea liber, la obiect: îi era strãinã starea de automultumire, avea ochiul format pentru a descoperi un scriitor si gãsea modul potrivit de a discuta cu el. Avea un fel foarte agreabil de a-1 pronunta pe „o", zîmbea agreabil si stia cît este de îndrãgit de interlocutori. —Acest soi de mujic simpatic, cam rubicond,,cu pãrul putin ondulat si foarte rar, se apropia de saizeci de ani. si sã clipeascã din ochi stia, si stia sã strecoare, cu jumãtate de glas, sugestii — ca bãiat de încredere, accesibil oricui, îti primea manuscrisul, lucru pe care-1 fãcea cu plãcere! — „ei bine, o sã-1 prelucrãm, desigur, o sã-lprelucrãml" (si o sã-1 masacrãm). Chiar în fata sefului, în fata cãruia tu te fîstîcesti, el stie sã intervinã pentru tine: „Sasa, ai dreptate, asta-i un rahat, dar pe autor nu-1 poti face sã gîndeascã asa cum gîndesti tu. Hai sã-1 sprijinim, îl mai corectãm pe ici pe colo, si-1 publicãm."
Dar acolo unde cercul partidului plesnea, unde prin acoperis începea sã se vadã afarã, — acolo Dementiev nu pricepea ce comentarii s-ar mai putea face. Acolo intrau în actiune inima si clarviziunea lui Tvardovski. Asa a pierdut Dementiev partida cu Ivan Denisovici: o noapte de nesomn si lectura fãcutã de douã ori îl impresionaserã prea puternic pe Tvardovski pentru ca Dementiev sã mai poatã face fatã eruptiei de sensibilitate poeticã si tãrãneascã a sefului.
37
De altminteri, toate acestea eu nu le-am aflat si nu le-am înteles decît dupã ani de zile. Deocamdatã nu vedeam în Dementiev decît un dusman, încã nu întelesesem cã examenul de fond al Matrionei avusese deja loc între ei doi, acasã, în tainã, si cã de data aceasta al doilea Sasa, înarmat cu „adevãrul de partid", îl învinsese deja pe primul, îl învinsese pe redactorul-sef, dar nu putea înãbusi sentimentul din inima poetului. si Tvardovski, nevoit sã mã refuze, era ca pe jar, si dacã strigase la Sasa nr. 2 sã vinã la masa unei dezbateri care nu ducea la nimic, o fãcuse pentru ca acesta sã-1 ajute sã iasã din starea de perplexitate si sã-mi explice mie din ce motiv povestea despre Matriona nu poate fi publicatã în nici un caz, dar în nici un caz. (Ca si cînd le-as fi oferit-o eu. Le-o adusesem ca sã scap de insistentele lor.) Dar Dementiev a plecat, s-a lãsat pãgubas — si Tvardovski s-a vãzut în situatia de a „delibera" de unul singur — în prezenta a trei membri ai redactiei care n-au scos un cu-vînt si a mea cu rarele si apaticele mele rãspunsuri. A durat aproape trei ore aceastã deliberare — acest monolog al lui Tvardovski.
A fost un discurs confuz, incoerent, dar rostit din inimã. (Berzer, care se aflase si ea cu noi, mi-a spus dupã aceea cã de cînd era ea la Novîi mir — si era de cîtiva ani — nu-si amintea sã-1 fi vãzut, sã-1 fi auzit pe Tvardovski în starea aceasta.)
A fãcut un tur de orizont asupra povestirii si apoi un tur de orizont asupra consideratiilor generale, din nou asupra povestirii, si din nou asupra consideratiilor generale. Artist autentic, el nu putea sã-mi reproseze cum cã textul meu nu reflecta adevãrul. Dar sã admitã cã tocmai ceea ce prezentam eu era adevãrul în deplinãtatea lui, aceasta i-ar fi zdruncinat convingerile de membru al partidului si al societãtii sovietice.
Nu era prima datã cã se producea în sufletul lui — de cîte ori, desigur, se produsese — aceastã coliziune, dar poate niciodatã în-tr-o formã asa de gravã! El nu-si trãgea viata decît dintr-un singur izvor: literatura rusã — de la acele prime versuri ale lui Nekrasov învãtate pe de rost încã de pe cînd, copil fiind, umbla descult, si de la prima lui poezie compusã la treisprezece ani. Era devotat literaturii ruse, sfinteniei cu care ea abordeazã viata. Nu dorea altceva decît sã fie precum cei de odinioarã, ca Puskin si ca oamenii din anturajul acestuia. Dupã exemplul lui Esenin, ar fi fost gata sã moarã de fericirea de a împãrtãsi o soartã asemãnãtoare celei a lui Puskin. Dar nu mai era acel secol; de toti si peste tot îmbrãtisat,
38
înrãdãcinat în inima fiecãruia — si cu atît mai mult în inima unui redactor-sef— era un alt adevãr, unul mai important, adevãrul partidului. A îndruma literatura rusã, a o ajuta, el n-ar fi putut s-o facã astãzi fãrã carnetul de partid. Iar el nu putea sã poarte carnetul de partid fãrã sã fie sincer cu partidul. Trebuia ca aceste douã adevãruri sã nu se despartã, ci sã se contopeascã — de aceasta avea el nevoie ca de aer. (Motivul pentru care în curînd îl va îndrãgi si si-1 va apropia asa de mult pe Laksin este cã acesta este mare mester în concilierea celor douã adevãruri, stie sã treacã artistic de la unul la celãlalt fãrã sã lase sã se vadã fisuri.) Dupã ce mai întîi manuscrisul trecea printr-un prim sentiment al iubirii, Tvardovski trebuia neapãrat sã-1 facã sã treacã printr-un al doilea sentiment, si numai asa putea sã-1 publice ca pe o operã sovieticã-
Noi toti sedeam nemiscati, dar el se ridica si, folosind spatiul din spatele scaunului sãu, fãcea doi-trei pasi încolo si-ncoace si vorbea: „Dumneavoastrã insistati prea mult pe latura neprezentabilã a satului!... — ia dati mãcar o raitã si prin partea lui mai luminoasã. .. Dumneavoastrã nu vedeti decît degenerati, vîrcolaci, — dar sînt multe sate din care ies si generali, si directori de uzine, si apoi vin în satul lor în concediu." si tot el preciza: „Nu, eu nu vã spun sã faceti din Kira o komsomolistã." Cînd gãsea „prea crestineascã" atitudinea naratorului fatã de viatã, cînd, ca un animal priponit, se învîrtea în jurul ideii cã binele a devenit la noi sinonim cu proprietatea si-si amintea de Tolstoi: „Copii, binele este acela despre care vã vorbea bãtrînul!" si unde nu începea sã-mi laude povestirea pentru afinitatea ei cu proza moralã a lui Tolstoi. Apoi îi reprosa Matrionei cã „artisticeste este mai subtire" decît Ivan Denisovici. (Evident, dacã artisticeste este mai subtire, acesta este un motiv suficient pentru a nu o publica...) Dar apoi iar o lãuda cînd pentru expresiile ei populare, cînd pentru notatiile asupra vietii sãtesti.
La un moment dat începu sã laude „realismul fãrã epitete" si recunoscu cã realismul critic nu i se pare deloc mai rãu decît cel socialist.
si apoi încã multe si mãrunte despre baza tehnico-materialã — care, în America si în Suedia, este mai dezvoltatã, si despre noi ãstia care, în douãzeci de ani, n-o sã le ajungem din urmã, despre felul în care noi deja le „întoarcem spatele cu dezgust". si în acest moment îsi aminti cum Stalin, combãtîndu-1 pe Trotki, promitea sã
39
v \ \
construiascã socialismul „nu pe seama jefuirii satului". si deodatã, de parcã cineva ar fi proiectat un fascicul de luminã asupra lui, si învãluindu-ne cu niste priviri uimite, a întrebat: „si pe seama a ce a fost construit?" Dar noi 1-am lãsat sã se complice, am continuat sã tãcem si el s-a angajat din nou într-un du-te-vino tacticos pe parchetul lipicios si într-o peroratie despre decalajul dintre moralã si baza tehnico-materialã. Totusi, insista el, „religia n-a avut decît o slabã actiune inhibitivã asupra instinctelor rele". (N-am înteles: atunci ce le inhiba odinioarã?...)
si uite asa si-a continuat monologul aproape neîntrerupt, cînd radiind de noblete, cînd plecîndu-si capul pe sub plafonul dogmatic; cînd tresãrind sub efectul intuitiei adevãrului, al intuitiei care-o ia înaintea auzului si a vãzului poetului; cînd ca un buldozer îm-pingînd din greu mormanele de gunoi — bune pentru o baricadã — din grajdurile lui Augias.
Dar noi nu obiectam si nu încuviintam — noi tãceam. Obiecta însã povestirea despre bãtrîna nevoiasã pe numele de Matriona, manuscrisul tãcut pe care, conform promisiunii pe care i-o fãcuse lui Dementiev, urma sã-1 elimine. si, neîntîmpinînd nici o obiectie cu voce tare, dar ca si cînd i s-ar fi infirmat toate argumentele, Alek-sandr Trifonovici, cu un geamãt de pocãit, a pus la bãtaie ultimul si principalul argument:
— Eh, doar n-o sã-mi spuneti cã Revolutia din Octombrie a fost fãcutã de florile mãrului!
Nici unul dintre noi nu spusese asa ceva, Doamne fereste! nici unul nu scrisese asa ceva! Dar ceea ce acum devenea jenant era faptul cã nici unul dintre noi nu aprobase, nu zîmbise, nici mãcar un semn cu capul nu fãcuse. Ne complãceam într-o tãcere necuviincioasã.
Cum? — noi nici mãcar acest lucru, cel mai simplu dintre toate, nu-1 întelegeam? Nedumerit, ca orbit încã de lumina proiectoarelor, Aleksandr Trifonovici se plantã ca un taur în fata noastrã si exclamã nostalgic:
— Pãi, dacã n-ar fi fost Revolutia, nu 1-am fi descoperit pe Isa-kovski!... si eu cine as fi fost dacã n-ar fi fost Revolutia?...
Niste evenimente poetice disparate, iatã tot ce-i venea pe limbã în acest minut! (Dar Esenin, dar Kliuev, Klîcikov — au existat fãrã Revolutie? si ce-au primit de la ea?)
40
si concluzia deliberãrii a fost aceea cã — nu, desigur nu, „chestia asta nu poate fi publicatã".
Desi dupã aceea ar fi fost firesc ca manuscrisul sã i se restituie autorului, Tvardovski, în încurcãtura celui cu constiinta vinovatã, mi-a zis:
— Deocamdatã mai lasã-1 totusi la redactie. L-o mai citi careva...
Acum cã manuscrisul iesise deja la luminã, nu mai aveam nimic de pierdut, puteam sã-1 las la redactie.
si m-a mai rugat ceva A.T. (dupã multe cîte spusese, asta suna de-a dreptul uluitor):
— Un singur lucru îti cer: sã nu te crispezi ideologici Sã nu te apuci sã scrii unul dintre acele lucruri pe care redactorii, cu de la ei putere, le-ar lãsa sã treacã, fãrã sã mã consulte.
Adicã, el nu putea sã publice nimic din ceea ce-i adusesem eu — dar mã ruga ca pe viitor sã nu scriu altfel!
Tocmai asta si puteam sã-i promit...
Dorind sã mai atenueze refuzul, A.T. începu sã vorbeascã de mãsurile luate în vederea publicãrii lui Ivan Denisovici, mãsuri care erau încã de domeniul fantasticului. si se poticni, în realitate nici el nu stia: ce sã întreprindã? cum sã procedeze? cînd? îmi zise linistitor:
— Hai, sã nu ne zoresti. Nu întreba în ce numãr va fi asta. Eu nici n-aveam aceastã intentie. Se terminase fãrã Lubianka —
multumesc din suflet. Nu pierdusem decît într-o privintã: dezvãluisem, pur si simplu, secretul. De-acum trebuia sã-mi ascund de trei ori mai bine scrierile deja gata si lucrarea în curs. I-am replicat:
— Chestia asta are importantã la tinerete, atunci esti nerãbdãtor sã te vezi publicat cît mai repede. Dar acum, altele sînt preocupãrile
mele.
***
Cu aceasta ne-am despãrtit pentru destul de multã vreme. Eu nu 1-am zorit cu nimic pe Tvardovski si, în acel an, n-am gãsit nimic incorect în ritmul lent în care se desfãsurau lucrurile. si apoi, cu ce as fi putut sã compar acest ritm, cu ce unitate de mãsurã sã-1 mãsor? Oare pînã atunci mai existase vreun caz asemãnãtor în literatura noastrã?
- E usor de fãcut reprosuri cînd nu existã precedente. Cînd pui oul de gãinã pe vîrful sãu usor lovit, toatã lumea vede cã acesta
41
poate sã stea drept. Or, pînã atunci, nimãnui nu-i reusise aceastã figurã. Printre asii literaturii sovietice, cine, înainte de Tvardovski si în afara lui Tvardovski, ar fi avut vointa si îndrãzneala sã propunã sus de tot o asemenea povestioarã explozivã? La începutul anului 1962 era absolut imposibil sã anticipezi cãile si mijloacele prin care el va actiona si în ce mãsurã va reusi.
Dar au trecut anii, stim cã Tvardovski a întîrziat cu unsprezece luni publicarea povestirii, si este usor astãzi sã-1 acuzi cã nu s-a grãbit, cã a tãrãgãnat lucrurile în mod inadmisibil, în momentul în care povestirea mea tocmai sosise la redactie, Nikita încã mai tuna si fulgera împotriva lui Stalin, încã mai socotea ce piatrã sã mai arunce asupra acestuia — si tare i-ar fi fost de folos mãrturia unei victime! Da, dacã în momentul acela, imediat, în siajul congresului al XXII-lea, s-ar fi publicat Ivan Denisovici, ar fi fost si mai usor ca în jurul acestuia sã se dezlãntuie huiduitul antistalinist si, cred, Nikita, impulsiv cum era, cu plãcere ar fi înghesuit în Pravda si capitolele „O noapte a lui Stalin" trase din al meu Prim cerc. Aceastã publicare în Pravda, cu drãgutul de tiraj de cinci milioane, se contura atunci în mine foarte clar, aproape pregnant, o vedeam ca în mãrimea ei naturalã.
Astãzi, nu mai stiu: cum sã evaluãm cu dreptate? Povestea, sã i-o fi dus-o si sã i-o fi spus-o eu lui Nikita? Fãrã concursul lui Tvardovski, nici un congres al XXII-lea n-ar fi ajutat la nimic. Dar, în acelasi timp, cum sã nu spun acum cã Tvardovski a ratat o ocazie unicã, a ratat momentul de vîrf al fluxului, care ne-ar fi rostogolit micul nostru poloboc departe, departe, dincolo de lantul de stînci staliniste, si numai acolo i-ar fi revelat continutul. Dacã atunci, în cele douã-trei luni dupã congres, am fi publicat si capitolele despre Stalin — ce mult ar fi crescut eficienta demascãrii acestuia, ce mult le-am fi complicat sarcina celor care, mai tîrziu, s-au ocupat cu recosmetizarea acestuia. Literatura putea sã accelereze mersul istoriei. Dar nu 1-a accelerat.
Viktor Nekrasov, scandalizat, îmi spunea în iulie 1962:
— Eu nu înteleg; la ce bun asemenea ocoluri complicate? Culege, cãci, nu stiu ce reactii, apoi va redacta o scrisoare. Dar el are la îndemînã receptorul acelui telefon. Se ridice receptorul si sã-1 sune direct pe Nikita! I-o fi teamã...
Tvardovski, într-adevãr, are un asemenea caracter încît i se face râu dacã i se refuzã o cerere. Se spunea cã pentru el era un chin
42
cînd era rugat sã intervinã pentru cineva, pentru rezolvarea vreunei cereri de locuintã: dacã deodatã el, deputat în Sovietul Suprem si membru supleant al CC, se vede refuzat? — umilitor, nu-i asa?...
Se poate presupune cã se temea cã, adresîndu-se prea direct si intempestiv lui Hrusciov, va compromite sansele nuvelei. Dar cred cã aici era vorba mai degrabã de obisnuita inertie a acelui cerc de nomenclaturisti, cerc în care se învîrtea de-atîta timp: ei duc o viatã comodã si nu le stã-n fire sã se grãbeascã a fauri o istorie mereu fugarã — oare pentru cã ea nu va mai duce nicãieri? oare pentru cã, la drept vorbind, nu ei o fãuresc? Dar mai era si faptul cã, în urma descoperirii fãcute de el, Tvardovski încerca de cîteva luni un anumit sentiment de plenitudine; nuvela îl satisfãcea si nepublicatã. El, ca unul pentru care zilele nu intraserã în sac, a dat-o spre lecturã lui Ciukovski, lui Marsak — si nu numai pentru ca prin numele lor sã consolideze destinul viitor al manuscrisului, ci si pentru ca sã se delecteze el însusi pe seama aprecierilor lor, sã le citeascã pe acestea cu voce tare membrilor redactiei si sã le transforme în subiect de conversatie cu bunii sãi amici (mie nu mi le-a arãtat, temîndu-se cã am sã mi-o iau în cap). si lui Fedin i-a dat manuscrisul (reactia a fost nulã) si nu s-a opus ca acesta sã le fie transmis spre lecturã lui Paustovski si Ehrenburg (cum nu-i avea la inimã, oferta n-a fãcut-o el personal). A mosmondit mult la o prefatã pentru nuvelã (la drept vorbind, prefata ar fi putut si sã lipseascã: la ce bun sã te mai justifici?). Astfel, pe durata multor luni, s-a pregãtit pe-ndelete, fãrã sã se lãmureascã încã asupra modalitãtii de a ajunge cu problema mai sus. A da textul la cules si a-1 trimite la cenzurã, atît si nimic mai mult, i se pãrea funest (într-ade-vãr ar fi fost funest): cenzura nu s-ar fi multumit numai sã-1 interzicã, ci imediat ar fi fãcut raport la „sectia culturã" a CC, si aceasta ar fi purces pe loc la mãsuri preventive ostile.
si lunile treceau — se rãcea, ba chiar dispãruse complet ardoarea congresului al XXII-lea. Nestatornic în toate întreprinderile sale si cu atît mai mult în continuarea acestora, de umoare schimbãtoare, Hrusciov trebuia în plus sã-1 sustinã pe Nasser, sã-1 aprovizioneze cu rachete pe Castro si sã descopere mijlocul radical (cel mai bun dintre cele mai bune, de data aceasta) de a salva agricultura si de a-i asigura deplina înflorire, si apoi si cosmosul sã-1 urmãreascã nu stiu unde, si sã întãreascã lagãrele slãbite dupã cãderea lui Beria.
- '             43
si încã un pericol, neasteptat pentru Tvardovski, exista în aceastã practicã a lecturilor, a recomandãrilor si a pregãtirilor planificate: în veacul nostru mecanografic si fotografic, copiile manuscrisului se rãspîndeau foarte repede. (Se pare cã primii vinovati de toate acestea erau: acelasi V. Nekrasov care a luat prieteneste, numai pentru o noapte, manuscrisul de la Tvardovski si 1-a dat la reproducere fotograficã, pe de o parte, si N.I. Stoliarova, devenitã în cu-rînd prietena noastrã apropiatã, pe de altã parte, vezi Completarea a cincea, schita 9. Ambii binevoitori au actionat de bunã-credintã, dar în realitate gestul lor a fost dãunãtor.) în seiful lui Novîi mir, exemplarele originale erau tinute sub o supraveghere severã — dar în acest timp zeci, dacã nu sute de copii dactilografiate si fotocopii se rãspîndeau deja prin Moscova si Leningrad, ajungeau la Kiev, Odessa, Harkov, Nijni Novgorod. Rãspîndirea se intensifica pe fundalul convingerii unanime cã textul cu pricina nu va fi publicat niciodatã. Tvardovski era supãrat, cãuta sã descopere o „trãdare" în redactie, neîntelegînd tehnica si ritmurile secolului nostru, neînte-legînd cã el însusi, cu colectia lui de ditirambi orali si recenzii scrise, era propagatorul numãrul unu. El continua sã se codeascã, nu se hotãra, lunile treceau — si iatã, se contura pericolul real ca nuvela sã se strecoare spre Occident, si acolo oamenii sînt mai operativi — si, o datã publicatã acolo, ea nu va mai fi niciodatã publicatã la noi. (Logicã perfect accesibilã omului sovietic si absolut inaccesibilã occidentalului. Cãci, pentru noi, lumea nu este lume, ci „lagãre" vesnic beligerante, asa am fost educati.) Faptul cã, dupã ce manuscrisul a ajuns în Occident, nu s-a întîmplat nimic timp de aproape un an de zile, este si el o minune nu mai micã decît însãsi publicarea în URSS. Dar nu a ajuns în Occident — din cauza superficialitãtii occidentale: strãinii care au aflat despre aceastã povestioarã n-au dat importantã.
Probabil acest pericol 1-a si determinat pe Tvardovski sã se grãbeascã, în iulie a mers la Vladimir Semionovici Lebedev, expertul lui Hrusciov în probleme de culturã, si i-a predat manuscrisul cu — în anexã — un mãnunchi de recomandãri.
în tot acest timp, Tvardovski nu m-a chemat la el nici mãcar o datã. Eu aflam numai din relatãrile Annei Berzer cîte ceva despre ce se mai întîmpla pe-acolo pe la redactie, începeam de asemenea sã fac cunostintã, din cînd în cînd, cu oameni care-mi citiserã nuvela. Vreo douãzeci de asemenea cititori îmi dãdeau mie, cel iesit
44
din anonimatul clandestinitãtii, senzatia cã sînt înconjurat de o mare multime de oameni si cã am dobîndit o celebritate rãsunãtoare.
Mã pregãteam febril pentru o nouã perioadã periculoasã a vietii mele. Una era sã-mi ascund manuscrisele, cînd nu eram decît un fir de nisip printre alte fire de nisip; alta era acum, dupã ce fusesem descoperit si cînd Lubianka putea sã manifeste o curiozitate mai tenace decît aceea a lui Novîi mir si sã-si trimitã bãietii sã vadã ce-am mai scris. Am început sã-mi verific ascunzãtorile — si le-am gãsit prea simple, cu totul vulnerabile în fata acestor specialisti ai efractiei. De data aceasta, eu însumi am spart si am distrus al doilea plafon al dulapului, ca sã nu mai rãmînã nici o urmã; toate variantele si ciornele de prisos le-am ars de n-a mai rãmas nici una. Restul m-am decis sã nu-1 mai tin acasã, si în ajunul Anului Nou 1962, împreunã cu sotia, am dus, la prietenul ei Teus din Moscova, draga mea arhivã (dupã trei ani si jumãtate aceastã arhivã avea sã fie ridicatã de zbirii KGB-ului). în legãturã cu acest transfer am o amintire deosebit de vie. în vagonul de metrou în care cãlãtoream în acea zi de sãrbãtoare, a dat buzna la un moment dat un huligan beat care a început sã se ia de pasageri. si s-a întîmplat cã printre bãrbatii prezenti nu s-a gãsit nici unul care sã ia atitudine: unul era bãtrîn, altul prea prudent. Normal ar fi fost sã intervin eu — nu eram departe de individul cu pricina si aveam o mutrã care putea sã-1 domoleascã. Dar noi aveam la picioare valijoara scumpã cu toate manuscrisele si eu, unul, n-arh îndrãznit sã mã implic: dupã o încãierare, ajungi inevitabil la militie, fie ca participant, fie ca martor, — oricum te-ar înregistra, mai bine-ti vezi de treaba ta. Ar fi fost un episod tipic rusesc ca ingenioasele fire ale retelei mele sã se rupã din cauza unui asemenea huligan. si astfel, pentru a-mi îndeplini datoria de rus, a trebuit sã manifest o stãpînire de sine atipicã pentru un rus. si, ca un las, am preferat sã mã acopãr de rusine, sã-mi feresc ochii de privirile pline de repros ale femeilor care parcã ne-ntrebau: ce bãrbati mai sînteti si voi?
Poate nu într-o formã asa de umilitoare, dar de cîte ori, la fel de opresiv, istovitoarea mea conspiratie literarã nu m-a lipsit ea de libertatea de actiune, de libertatea de exprimare, de libertatea de a-mi îndrepta spinarea. Toti ne simteam oprimati, dar eu mai duceam în cîrcã si povara unei activitãti clandestine; astfel, de la cîte preocupãri de creatie literarã n-am fost eu deviat. Toate oasele
45
mele gem, toate oasele mele implorã: ajutã-ne sã ne dezdoim! — ce pot sã fac?
îmi mutasem arhiva, dar din întîlnirea din ianuarie de la Novîi mir eu am înteles cã, la drept vorbind, nimic nu pleca la tipar, în aceastã situatie nouã si plinã de pericole, trebuia ca, în paralel cu activitatea la scoalã, sã continui sã folosesc pentru scris timpii morti ai zilelor mele. Simteam nevoia sã mai dactilografiez o datã, o ultimã datã, Cercul si începînd din ianuarie 1962 mi-am asumat acest risc. Timp de patru luni de zile, pînã la sfîrsitul lui aprilie, nu m-am ocupat de nimic altceva; cît despre soarta lui Ivan Denisovici — un singur lucru mã preocupa: sã nu se urneascã nimic în aceste luni, sã nu se schimbe nimic, fie si sã nu avanseze nimic — numai sã-mi pot termina romanul în liniste.
Nici sã mã rog de cineva nu era nevoie: în legãturã cu Ivan Denisovici se bãtea pasul pe loc. în perioada sãrbãtorilor de l Mai, eu, încã neluat în vizor, am reusit sã le duc Zubovilor în Crimeea (unde se mutaserã dupã exil) exemplarul dactilografiat al romanului precum si un numãr de copii compacte fãcute în secret. Apoi acasã mã ocupam cu diferite puneri la punct si iatã cã vara bãtea la usã. Trebuia sã profit de sezonul cald ca sã voiajez si cu ocazia aceasta sã si difuzez niste microfilme prin zona Kamei si a Uralilor. Toatã povestea cu Novîi mir pãrea asa de compromisã (si cu atît mai bine! — gîndeam eu, îmi voi regãsi treptat linistea), încît ne-am pus în gînd, eu si sotia, sã plecãm spre Enisei si Baikal (cãlãtorisem eu prin Siberia, dar numai în „vagon de detinuti" si numai pînã la Novosibirsk). Pînã la urmã a iesit conform proverbului: „Sãracul n-are decît sã se-nsoare, dar noaptea îi va fi scurtã." Exact la Irkutk, nici mai departe nici mai aproape, mã astepta o telegramã urgentã din partea lui Tvardovski care mã invita sã trec pe la redactie „pentru cîteva minute".
Dar, de la Irkutk pînã la locul acelei întîlniri „pentru cîteva minute" erau patru zile si patru nopti de cãlãtorie cu trenul.
Redactia s-a reunit din nou în plen. Mi s-a spus vag cã o instantã importantã (aceasta însemna V.S. Lebedev) mi-a aprobat nuvela. Dar au fost exprimate cîteva dorinte privind îmbunãtãtirea ei. Tvardovski socotea cã aceste dorinte nu erau foarte numeroase si mã ruga stãruitor sã le satisfac, sã nu ratez sansa care mi se oferea.
El se strãduia din rãsputeri sã nu-si exteriorizeze prea mult starea de jubilatie. Sufletul lui de copil i se revela prin bucuria irepresibilã
46
ce i se citea în priviri. Tare era multumit de succesul planului pe care-1 urmãrise pe parcursul multor luni si numai ceremonialul unei sedinte de redactie îl obliga sã lase a se crede cã adaugã si el anumite remarce de-ale lui, dar de fapt, de la mine nu voia decît un singur lucru: sã le accept pe cele ale lui Lebedev. Dar el nu a vorbit chiar asa de direct si a condus cu seriozitate sedinta, propunînd tuturor membrilor sã sugereze corecturile pe care ei le considerau a fi de rigoare.
S-au spus unele lucruri, dar nimeni n-a venit cu ceva esential pentru cã fiecare nu urmãrea altceva decît sã-i facã pe plac redac-torului-sef si chiar îsi interzicea sã aibã vreo pãrere proprie, distinctã de-a acestuia. (Aceastã practicã nu Tvardovski a creat-o, ea s-a creat de la sine în revistã, fireste, în virtutea alinierii fiecãrei pãrti la ansamblu, aceasta s-a format ca în orice institutie, ca la orice verigã a sistemului sovietic.) Dar tocmai Dementiev sta acolo lipit de scaunul lui si tocmai el vedea cum se sparge cercul, cum cedeazã plafonul. Aleksandr Grigorievici Dementiev, care nu se rusina de faptul cã fusese secretar al organizatiei de bazã a scriitorilor din Leningrad, iar în vremea lui Hrusciov devenise comisar al celei mai liberale reviste — cine oare si de ce îl trimisese aici? — putin pentru a se împrospãta, putin pentru a se purifica, — dar si pentru a împiedica publicarea unor texte! Acum, fatã de cei care-1 trimiseserã aici cu jumãtate de normã, dar cu o dublã responsabilitate, el nu putea sã recunoascã autoritatea fie si a referentului lui Hrusciov si sã fie de acord cu atitudinea binevoitoare a întregii redactii. Om practic, el n-a luat cuvîntul atunci, în decembrie 1961, cînd toti mã lãudau si mã flatau: stia el prea bine cã si-asa aceastã nuvelã n-o sã fie publicatã. Dar acum cînd, din cauza evenimentelor care o luau razna si bruscau legea, se contura perspectiva ca nuvela mea sã rãzbeascã la luminã, — acum trebuia sã facã totul pentru a o corija.
Unde oare dispãruse expresia lui cînd malitios-amicalã, cînd afectiv-amicalã, asociatã cu capul în plinã încãruntire si lãsat într-o parte într-un mod care-1 fãcea simpatic? si ce durã devenise maniera lui, altãdatã cuceritor-amabilã, de a-1 pronunta pe „o"! si ce se mai îmbujora, ce i se mai urca dogoarea pînã la urechi! O precizare însã: el nu fãcea pe olimpianul, ci polemiza, trãind cu emotie momentul — cu emotie cã nu va cîstiga, cã nu va convinge. Descãrcãrile energiei retorice nu luau decît forma unor cuvinte mari
47 '
precum realism socialist, comunism, patriotism, materialism. Dacã ar fi fost dupã voia lui Dementiev, el atîta mi-ar fi dat la rindea nuvela încît aceasta ar fi devenit netedã ca oglinda si n-ar mai fi avut nici o asperitate. Dar aici trebuia sã umbli la miez. Atunci a început sã mã acuze cã fac de ocarã steagul si simbolul artei sovietice — Crucisãtorul Potemkin, si sã sustinã cã trebuie suprimatã orice aluzie la acest subiect. si, în plus, cã trebuie suprimat dialogul dintre Alioska si suhov cu privire la Dumnezeu — pentru cã, din punct de vedere estetic, este cu totul inexpresiv, iar din punct de vedere ideologic este incorect, si prea lung, si nu face decît sã strice o nuvelã, altminteri valoroasã. si în plus, mai spunea el, autorul nu trebuie sã se abatã de la exacta evaluare politicã a banderistilor', chiar în conditia lor de detinuti în lagãr, pentru cã ei au mîinile pãtate de sîngele oamenilor nostri sovietici. si în plus... El sustinea acum cã a fãcut multe adnotãri pe textul dactilografiat si cã ar putea sã mi le arate concret, numai cã a uitat textul acela acasã.
Ca un mistret înfuriat arãta Dementiev la sfirsitul monologului sãu, si dacã i s-ar fi pus acum în fatã cele o sutã cincizeci de pagini ale textului dactilografiat — probabil cã le-ar fi fãcut bucãti-bu-cãtele.
si Tvardovski nu zicea nici da nici nu. Da,cã n-ar fi avut dreptate, n-ar fi avut! Dar rationamentul comisarului politic era foarte just, din nuvela mea amorfa el voia sã facã o armã a realismului socialist — si ce putea sã-i obiecteze redactorul-sef? Nu putea sã-i obiecteze, dar Dumnezeu stie de ce nu zicea da. El nu-1 sustinea nici printr-un semn cu capul, nici printr-un semn cu ochiul. si se uita la mine de parcã ar fi asteptat ceva din partea mea. Dacã as fi cedat, hopul ar fi fost depãsit.
Totusi Dementiev exagera! Cu toatã inteligenta lui evidentã si percutantã, el ignora complet specia noastrã de fosti detinuti, aliajul din care este fãcut tribul nostru. Dacã si-ar fi supravegheat modul de exprimare, dacã ar fi cerut si el acolo niste concesii minime, chit cã detestabile, suficient de dãunãtoare textului — as fi luat notã de toate observatiile fãcute si, apoi, combinîndu-le cu exigentele expertului lui Hrusciov, as fi chibzuit asupra materialului respectiv
1 Stepan Bandera, lider nationalist ucrainean, internat de germani într-un lagãr de concentrare, emigrat dupã al doilea rãzboi mondial, asasinat la Miinchen de cãtre agentul sovietic Stasinski. (N.t.)
48
si poate as fi stricat ceva. Dar, în fata acestei priviri pline de furie agresivã, eu am rãspuns ferm, fãrã efort, fãrã sã mã întreb cîtusi de putin dacã o sã mã avantajeze sau nu aceastã reactie a mea. Mã gîndeam la tovarãsii mei de detentie, la fratii mei, la greva foamei de la Ekibastuz, la rebeliunea de la Kenghir1. si mã cuprindea rusinea si dezgustul cã eu încã mã mai tîrguiam cu oamenii de aici, cã puteam în mod serios sã concep cã niste literati, posesori ai carnetului rosu, ar fi devenit, dupã congresul al XXII-lea, capabili sã tipãreascã vreun cuvînt purtãtor de adevãr.
— Zece ani am asteptat — am rãspuns eu usurat — si pot sã mai astept încã zece ani. Nu mã grãbesc. Viata mea nu depinde de literaturã. Dati-mi manuscrisul, vreau sã plec.
Cuprins de panicã, a intervenit Tvardovski:
— Dar dumneata n-ai nici o obligatiei Tot ce s-a spus astãzi aici, rãmîne la aprecierea dumitale personalã. Dar dorinta vie a noastrã a tuturor este ca manuscrisul sã treacã.
si Dementiev n-a mai scos un cuvînt! S-a potolit. S-a îmblînzit. Ajunsese la limita dincolo de care nu mai avea nici o influentã asupra sefului. Nu putea sã se aventureze mai departe.
si acum trebuia sã merg... chiar la Dementiev acasã — ca sã iau exemplarul original. Ce se mai schimbase, ce prietenos deve-nise! Era oare el cel care, cu jumãtate de orã mai înainte, se repe-zise asa de mînios la mine, bãtînd din copite? Nitam-nisam, iatã-1 propunîndu-mi acum sã lucrez... în apartamentul lui. Nitam-nisam, uitînd cu totul de acea terminologie de ,,-isme" bubuitoare, iatã-1 încercînd prin anumite vagi aluzii sã mã roage sã-1 înteleg. Ehei, era mai nobil metalul din care era fãcut acest comisar. El se pare, se retrãsese în spatele multor pereti despãrtitori, si în spatele fiecãrui perete care se adãuga era tot mai trist. (Apropo, am auzit dupã aceea cã se trãgea dintr-o familie de negustori bogati; datã fiind vîrsta lui, el trebuie sã fi cunoscut si acel mod de viatã. Teama de anchete sã fi fost aceea care-1 fãcea sã caute a fi pe linie? Se întîmplã. Se pare cã si Sufronov este în aceeasi situatie. Sînt vreo cîtiva, asemenea slujitori în protipendada literarã.)
si iatã-mã din nou în fata nuvelei mele. Eu, dragul de mine, stiam ceea ce redactia nu stia: ce se manipulase si se rãscroise aici nu mai coincidea deloc cu varianta adevãratã. Aceasta nu mai era
1 Ekibastuz si Kenghir, locuri de detentie în Kazahstanul de Nord. (N.t.)
49
deloc nuvela mea în virginitatea ei initialã. Unde s-a început se poate si continua. Ar mai fi încã destulã dinamitã în ea, chiar si dupã tãieturile operate. Dar mi se pãrea de rãu augur un asemenea început de drum în literaturã: sã las din pret cum fac ei toti. Mi-aduc aminte ca azi cã în momentul acela, în ce mã privea, as fi preferat sã nu corectez nimic, si — dracu sã-i ia, n-au decît sã n-o publice. si totusi ar fi fost stupid sã nu încerc defel. Chiar atenuatã cu o jumãtate de procent, cu trei sferturi de procent (atît reprezenta în pondere si volum concesia pe care decisesem sã le-o fac lui Lebe-dev si revistei Novîi mir — totusi, o datã publicatã, o sã aibã efect! Da, merita sã încerc.
Dacã mã gîndesc bine, Lebedev îmi cerea niste lucruri uimitor de minore. Nu atingeau cu nimic esenta nuvelei. Pasajele cele mai ofensive pe care, cu strîngere de inimã, probabil cã le-as fi sacrificat, el le-a ocolit de parcã nici nu le-ar fi observat. Dar ce era cu acest liberal furisat acolo la vîrf, în imediata apropiere a primului secretar al CC? Cum se strecurase acolo? Cum de rezista acolo? Ce program avea? Cãci trebuia ajutat!
în esentã, Lebedev îmi cerea sã scot toate acele pasaje în care cãpitanul de rangul doi apãrea, dupã criteriile lui Ivan Denisovici, drept un personaj comic, asa cum si era conceput, si sã subliniez partinitatea acestuia (trebuia sã existe si un „erou pozitiv"!). Sacrificiul acesta mi se pãrea cel mai mic dintre toate. Eu am scos ceea ce era comic, a rãmas ceea ce era oarecum „eroic", dar „insuficient dezvoltat", dupã cum s-au exprimat ulterior criticii. Cam exagerat pãrea acum protestul cãpitanului de rangul doi la schimbarea gãrzii (initial protestul fusese conceput ca burlesc), dar, poate cã aceasta nu strica tabloul lagãrului. Apoi trebuia folosit mai rar cuvîntul „papagali", cerintã cãreia m-am conformat fãcîndu-1 sã aparã nu de sapte ori, ci de trei ori; aceeasi cerintã în legãturã cu „ticãlos" si „ticãlosi" cînd se vorbeste despre sefi (aveam în privinta aceasta cam multicele exemple); trebuia de asemenea ca nu autorul, ci cãpitanul sã-i condamne pe banderisti (am atribuit aceastã frazã cãpitanului, dar într-o editie separatã am suprimat-o: în gura cãpitanului, ea suna firesc, dar ei si asa au fost prea mult împroscati cu noroi), în plus trebuiau înzestrati detinutii cu o anumitã sperantã de libertate (dar acest lucru eu nu puteam sã-1 fac). si, culme a comicului pentru mine, care-1 uram pe Stalin, mi se cerea ca mãcar o datã sã-1 numesc pe acesta ca vinovat de toate nenorocirile, (într-a-
50
devãr — în nuvelã, el nu era pomenit niciodatã de nimeni! Desigur, omisiunea nu era întîmplãtoare: vinovat, dupã mine, era întreg regimul sovietic, nu numai Stalin.) Am fãcut aceastã concesie, men-tionîndu-1 o datã pe „tãtucul cel mustãcios"...
Am introdus corecturile respective în text, am plecat din Moscova si din nou a început pentru mine o perioadã de deplinã acalmie si lipsã de orizont (ah, nu m-au lãsat sã vãd Baikalul!). Din nou totul a revenit la starea anterioarã de imobilitate, ca si cum nuvela nu se pusese niciodatã în miscare, ca si cum totul nu fusese decît un vis. Abia la sfîrsitul lui septembrie, si asta în mare secret, am aflat de la Berzer cum evoluau lucrurile. La dacea de la Pitunda, Lebedev începuse sã-i citeascã nuvela mea lui Hrusciov (lui Ni-kita, în general, nu-i plãcea sã citeascã, el cãuta sã prindã din filme ceva culturã). Nikita asculta cu atentie aceastã nuvelã amuzantã, rîdea cînd trebuia, scotea cîte un ah si mãcãia cînd trebuia, si, dupã ce s-a ajuns cu lectura la jumãtatea textului, a cerut sã fie chemat Mikoian ca sã asculte împreunã. Totul a fost aprobat de la un capãt la altul si ceea ce a plãcut în mod deosebit a fost, desigur, scena muncii: „cum economiseste Ivan Denisovici mortarul" (chestia asta Hrusciov avea s-o povesteascã la întîlnirea de la Kremlin). Mikoian nu i-a fãcut nici o obiectie lui Hrusciov, si astfel destinul nuvelei a fost hotãrît în urma unei lecturi fãcute oarecum la gura sobei. Totusi, Hrusciov voia sã aranjeze totul în chip democratic.
Douã sãptãmîni mai tîrziu — Hrusciov îsi încheiase perioada de concediu si se întorsese deja la Moscova—Navîi mir primeste pe la amiazã un ordin prin care CC cerea ca a doua zi dimineatã sã i se aducã nici mai mult nici mai putin de 23 de exemplare ale nuvelei. Or, la redactie nu erau decît trei. Sã le dactilografieze? Nu s-ar reusi! Deci trebuia datã la cules. S-au angajat cîteva linotipuri la tipografia Izvestiei, s-a împãrtit cîte un fragment de nuvelã zetarilor care, complet nedumeriti, au trecut la operatiunea de culegere. Tot pe bucãti au verificat materialul în timpul noptii si corectorii de la Novîi mir, care au fost contrariati de cuvintele neobisnuite, de topica neobisnuitã si au rãmas cu gura cãscatã în fata unui asemenea continut. Apoi, în timpul schimbului din zori, le-gãtorul a brosat toate cele 25 de exemplare în cartonul albastru al lui Novîi mir si, dimineata, ca si cînd totul s-ar fi fãcut de la sine, au fost depuse 23 de exemplare la CC, iar matritele tipografice au fost ascunse în conditii speciale de pãstrare sub lacãt. Hrusciov a
51
ordonat ca exemplarele respective sã ajungã la sefii cei mari ai partidului, iar el — el s-a dus sã punã la punct agricultura din Asia Centralã.
Dupã douã sãptãmîni a revenit la Moscova sub zodia, fatidicã pentru el, a mijlocului de octombrie. La sedinta ordinarã a biroului politic („prezidiu" i se spunea atunci), Nikita le-a cerut celor prezenti sã fie de acord cu publicarea. Nu stiu exact, dar se pare cã totusi membrii biroului politic nu si-au dat în mod explicit acordul. Multi s-au eschivat de la un rãspuns precis („de ce tãceti?" — a întrebat Nikita), careva si-a luat inima în dinti si a întrebat: „si chestia asta cui îi va da apã la moarã?" Dar, la vremea aceea dupã legendã, Nikita era de genul „vã zdrobesc pe toti". Discutia nu s-a terminat, desigur, fãrã laude la adresa lui Ivan Denisovici care pune constiincios cãrãmidã peste cãrãmidã. si s-a decretat publicarea lui Ivan Denisovici. In orice caz, nu s-a înregistrat nici o voce care sã fi fost categoric contra.
Asa s-a produs minunea cenzurii sovietice sau, cum mai exact a fost ea numitã trei ani mai tîrziu, „consecinta voluntarismului în domeniul literaturii".
La 20 octombrie, într-o sîmbãtã, Hrusciov 1-a primit pe Tvar-dovski ca sã-i comunice decizia luatã de biroul politic. Nu stiu dacã a fost prima, dar în orice caz a fost ultima datã cînd au stat de vorbã, fãrã grabã, între patru ochi. în inima lui Tvardovski, ca desigur în inima oricãrui rus, a oricãrui om, existã o sete neostoitã de a crede în cineva. Astfel, cîndva, în ciuda totalei ruinãri a tãrãnimii si a suferintelor propriei lui familii, el si-a pus credinta în Stalin si a vãrsat lacrimi sincere la moartea acestuia. Apoi, dupã ce au fost dezvãluite fãrãdelegile lui Stalin, el, cu aceeasi sinceritate, s-a lepãdat de fostul idol si s-a strãduit sã creadã într-un adevãr nou, purificat, si în nou-promovatul om care rãspîndea lumina acestui adevãr. si anume în aceste culori 1-a vãzut el pe Hrusciov în cursul acestei convorbiri de douã sau trei ore; o lunã mai tîrziu, la apogeul prieteniei noastre, A.T. mi-a spus: „Ce om bun si inteligent! Ce fericire sã avem la cîrma tãrii un asemenea om!"
în cursul acestei întrevederi cu Tvardovski, Hrusciov a avut maniere de om blînd si visãtor, chiar de filozof. Nu avem motive sã punem la îndoialã acest lucru. Ca un vîrf de pumnal se aflau deja în conjunctie deasupra capului lui constelatiile dusmãnoase. Probabil cã primise deja telegrama de la Gromîko ce-1 informa cã în
52
ajun la Casa Albã fusese abordat cu cuvintele: „Spuneti cinstit, domnule Gromîko, aveti rachete în Cuba?" si ca întotdeauna cinstit si sigur, Gromîko a rãspuns: „Nu". Desigur, Hrusciov, discutînd pasnic cu Tvardovski despre literaturã, nu stia cã la Washington se pregãteau deja panouri cu fotografii mãrite ale rachetelor sovietice din Cuba, cã în lunea urmãtoare aceste panouri aveau sã fie prezentate delegatilor statelor americane si cã John Kennedy va obtine acordul acestora cu decizia lui, de o îndrãznealã fãrã precedent, de a controla vasele sovietice. Nimic altceva decît aceastã singurã duminicã îl mai despãrtea pe Hrusciov de sãptãmîna lui de rusine, teamã si capitulare. si tocmai în aceastã ultimã sîmbãtã s-a întîmplat sã-si dea viza pentru Ivan Denisovici.
„Eu uneori chiar 1-am întrerupt! — îmi povestea Tvardovski, mirîndu-se si el de atîta curaj. — I-am spus: nu se nasc copii din sãruturi, desfiintati cenzura asupra literaturii! Cãci dacã operele circulã în manuscris, este cel mai rãu lucru ce se poate întîmpla!" si Nikita asculta împãciuitor; ai fi zis cã nici lui nu-i erau strãine aceste vederi. Cel putin, aceasta era impresia lui Tvardovski. (Din confruntarea relatãrilor lui în redactie se poate deduce cã propriile lui idei, Tvardovski, fãrã sã-si dea seama, i le atribuia Iui Hrusciov, care nu scotea un cuvînt.)
Hrusciov i-a povestit lui Tvardovski cã se strînseserã deja trei volume de materiale privind crimele lui Stalin, dar cã deocamdatã nu se publicã nimic.* „Istoria va judeca faptele noastre." (Nikita prindea aripi si se umaniza de fiecare datã cînd vorbea despre faptul cã nimeni nu este nemuritor, despre timpul limitat sorocit vietilor noastre. Se regãsea acest motiv si în discursurile lui publice. Era o trãsãturã crestineascã de care el nu era constient, el, care fusese de la Lenin încoace aprigul prigonitor al bisericii! Nici unul dintre conducãtorii comunisti, nici pînã la el, nici dupã el, nici mai la vest, nici mai la est decît el, n-a vorbit vreodatã în felul acesta. Nikita era un tar care nu-si întelegea absolut deloc adevãrata naturã, nici menirea istoricã, subminînd mereu acele straturi care voiau si puteau sã-1 sustinã; el nu cãutase niciodatã, nu gãsise niciodatã un consilier inteligent. Adjubei, ginerele sãu, un învîrtit si un plescar,
* Nimic nu ducea Hrusciov pînã la capãt, n-a dus pînã la capãt nici demontarea imaginii lui Stalin. Putin sã mai fi fãcut si nimeni n-ar mai fi deschis gura ca sã clefãie despre „marile merite" ale ucigasului.
53
nu era nici el o luminã, era mai curînd un aventurier care i-a mai si grãbit socrului sãu cãderea.) Hrusciov era convins cã Stalin 1-a omorît pe Kirov, dar în acelasi timp îsi dãdea seama cã, în sine, acest Kirov era o persoanã stearsã.
Se pare cã totul era aranjat în legãturã cu nuvela, si Tvardovski a dat ordin sã aparã în numãrul 11 al revistei. Dar a început imediat drama rachetelor cu America. si nu era exclus ca furtuna carai-bianã sã declanseze pe coridoarele CC un vîrtej care ar fi luat pe sus si biata mea nuvelã.
Dar lucrurile s-au linistit! înainte de sãrbãtorile din noiembrie — exact la un an dupã ce lãsasem din mînã nuvela — am fost chemat pentru prima corecturã.* în timp ce sedeam aplecat pe textele dactilografiate toate acestea rãmîneau un mit, eu nu simteam absolut nimic. Dar cînd mi s-au pus în fatã paginile de revistã încã netãiate, am avut viziunea milioanelor de ignoranti cãrora li se oferã ocazia sã vadã ivindu-se la suprafata apei balaurul vietii noastre concentrationare, — si în luxul neobisnuit al camerei de hotel, pentru prima datã, nuvela mea m-a fãcut sã plîng.
în acest timp s-a transmis rugãmintea lui Lebedev: sã mai scot din manuscris cuvintele lui Tiurin: „Mi-am fãcut semnul crucii si am zis: «Totusi, tu existi, Creatorule, în cer. Mare ti-e rãbdarea, dar lovitura ta doare.»" S-au prins... S-au prins, dar tîrziu, în legãturã cu acest pasaj, capital în nuvelã, unde eu le-arn rãsturnat si le-am demontat toatã legenda cu privire la pieirea unor sefi în anul 1937! La redactie s-a încercat înduplecarea mea: Lebedev se arãtase asa de întelegãtor! El fãcuse bresa si aranjase totul! trebuia acum sã i se facã si lui o concesie. Era adevãrat, si as fi cedat dacã
* Novîi mir i-a pãcãlit elegant pe cei de la cenzurã: fãrã nici o explicatie, le-a trimis la vizã prima probã paginatã a lui Ivan Denisovici. Dar cenzura, îngropatã în transeele ei, habar n-avea de hotãrirea CC, luatã cu usile închise, dupã rînduiala noastrã dintotdeauna. Dupã ce au primit nuvela, cei de la cenzurã au rãmas cu gura cãscatã în fata acestei „diversiuni ideologice" si au telefonat indignati la revistã: „Cine a trimis acest manuscris?" — „Pãi, noi cei de aici", a rãspuns inocent sefa de redactie N.P. Bianki. — „Dar cine 1-a aprobat personal?" — „Pãi, ne-a plãcut la toti" — ciripi Bianki. S-a auzit o amenintare oarecare si cel de la capãtul firului a pus receptorul în furcã. O jumãtate de orã mai tîrziu s-a primit un alt apel telefonic, vesel de data aceasta: „Mai trimiteti douã exemplare" (voiau sã-1 citeascã si ei). Hrusciov ca Hrusciov, dar viza cenzurii oricum trebuia sã figureze pe fiecare filã.
54
aceasta ar fi fost numai pe contul meu sau pe cel al literaturii. Dar aici mi se propunea sã cedez pe contul lui Dumnezeu si pe contul mujicului, or, acest lucru jurasem sã nu-1 fac niciodatã. si iatã-mã refuzîndu-1 pe acest binefãcãtor mitic, mie încã necunoscut.
si asa de mare era inertia pietrei deja puse în miscare si antrenate în plinã rostogolire încît nici consilierul lui Hrusciov n-a putut sã corecteze si sã opreascã nimic!
A încercat s-o facã Adjubei: nu sã opreascã piatra care se rostogolea, ci mãcar sã-i devieze traiectoria. Poate fãcea asta sub presiunea ortodocsilor si conformistilor, dornici totusi sã fie ei primii care sã prezinte — si anume în felul lor — istoria lagãrelor (si sã se prezinte pe ei însisi ca principale victime si ca eroi principali); dar la mijloc era mai curînd un motiv mai meschin: pur si simplu pentru a prelua initiativa („sã punã fitilul"), pentru a-1 devansa pe Tvardovski acum, dupã ce parcursese un drum greu, si a-i smulge laurii, în comitetul de redactie al Izvestiei, Adjubei era furios cã aceastã temã importantã nu fusese „descoperitã" de ziarul sãu. Cineva si-a amintit cã existase o micã povestire trimisã din Cita, dar „nepublicabilã", drept pentru care fusese respinsã. S-au nãpustit asupra cosurilor de hîrtii, dar degeaba: textul respectiv era distrus. A fost contactat G. selest care, urgent, a transmis telefonic din Cita textul Pepitei sale. Textul acesta a si apãrut în numãrul festiv al Izvestiei — a apãrut într-o formã nerusinat de „simplã", si chiar fãrã cel mai mic semn al exclamãrii, da, ca si cînd timp de patruzeci de ani în ziarele noastre se publicaserã povestiri despre viata lagãrelor si toatã lumea se sastisise de ele. Tvardovski s-a simtit atunci foarte afectat si s-a supãrat pe Adjubei. în ce mã priveste, cred cã Pepita nu le-a folosit la nimic: rostogolirea pietrei noastre era ireversibilã. Le era dat cititorilor rusi sã vadã pentru prima datã contururile lagãrului tocmai într-o asemenea formã.
Simtind deja cã victoria este de partea lui, Tvardovski, ca editor prevãzãtor si dibaci, privea mai departe si, tocmai cu prilejul acelor festivitãti de noiembrie, mi-a trimis o lungã epistolã:
„.. .As vrea sã-ti vorbesc de pe pozitia vîrstei si experientei mele literare, încã de pe acum existã atîtia oameni care solicitã redactiei noastre sã le dea adresa dumitale, existã atîta interes fatã de dumneata, stimulat uneori de mobiluri extraliterare. Dar ce-o sã fie cînd povestirea o sã aparã în presã?... Va fi tot ceea ce se cheamã glorie... Dacã-ti scriu acum, este pentru a sublinia speranta pe care
55
mi-o pun în calmul, fermitatea, înaltul dumitale sentiment al demnitãtii personale... Ai trecut prin multe încercãri, si mi-e greu sã concep cã unul ca dumneata ar putea sã se clatine în fata acestei încercãri... dimpotrivã, uneori mã întreb dacã lipsa dumitale de vanitate, acel ceva din atitudinea dumitale vecin cu indiferenta, nu depãseste oarecum mãsura... Pe mine care, cu colegii de redactie... am trãit ca pe o adevãratã sãrbãtoare a victoriei, ca pe un triumf, ziua în care am aflat cã «totul merge bine», pe mine un pic m-a supãrat acea retinere cu care ai rãspuns la telegrama mea de felicitare, acele cuvintele «mi-este plãcut», care în cazul de fatã au fost, iartã-mã, pur si simplu jignitoare pentru mine... Dar acum fac apel tocmai la lipsa de vanitate si la retinerea dumitale — fie ca ele sã se accentueze si sã rãmînã însotitori statornici ai activitãtii dumitale viitoare... Unii te vor sîcîi cu rugãmintile lor «sã le dai ceva», un fragment, o bucãticã, îti vor oferi contracte, bani... Te implor, nu te lãsa atras... nu te lãsa cucerit, spune-le (noi avem oarecare drept sã mizãm pe dumneata) cã ai obligatii fatã de Novîi mir, care, poti sã le spui, ia tot ce iese din pana dumitale."
Pentru ei era „o sãrbãtoare a victoriei"! Iar eu i-am explicat starea mea sufleteascã: „stiti ce gînduri rni-au venit în minte cînd am deschis plicul dumneavoastrã? Sotia mi-1 aduce si-mi spune, foarte alarmatã: «Un plic gros de la Novîi mir. De ce asa de gros?» L-am pipãit si am spus: «Este absolut clar. Cineva vrea de la mine alte concesii, dar eu concesii nu mai pot sã fac. Momentan, tipãrirea s-a terminat...» Din toate punctele de vedere, viata mea la Riazan merge în asa mãsurã pe vechiul fãgas (dis-de-dimineatã, în bunda mea de ocnas, mã duc sã tai lemne; apoi mã pregãtesc de lectii, apoi mã duc la scoalã, unde sînt dojenit cã lipsesc de la învãtãmîn-tul politic sau cã nu particip la activitãti extrascolare), încît discutiile si telegramele de la Moscova îmi par un simplu vis... Pentru mine din telegrama dumneavoastrã un singur lucru a devenit clar: deocamdatã nu existã interdictie. De aceea, dragul meu A.T., nu pãstrati în inimã ranchiunã pentru cuvintelele mele «mi-este plãcut», as fi fost nesincer dacã m-as fi exprimat mai tare; în momentul acela eu n-am simtit o bucurie delirantã, în general, viata m-a obisnuit mult mai mult cu rãul si totdeauna îmi vine mai usor, sînt mai dispus sã cred în acest rãu. în lagãr m-am pãtruns de întelepciunea proverbului rusesc: «în fericire sã nu te-ncrezi, de necazuri sã nu te temi»; m-am obisnuit sã trãiesc dupã aceastã regulã
56
si sper sã nu mã abat niciodatã de la ea... Bucuria esentialã de a fi «recunoscut», eu am trãit-o în decembrie anul trecut, cînd ati considerat cã Denisovici merita o noapte albã."
Iar apelul lui de „a nu mã lãsa atras" si de „a nu mã lãsa cucerit", cum sã nu aibã ecou în mine? Pe mine acest lux al hotelului „Moskva" de pe Ohotni Riad, catifelele, covoarele si serviciile portarului nu mã încîntau, ci mã speriau. Cînd ai dobîndit glorie, ai senzatia, prima senzatie, cã limba din gura ta nu mai percepe gustul, cã degetele tale nu mai au acel fin simt al pipãitului ca înainte. „De ce nu iei un taxi?" — se mira Kopelev. Dar pentru mine a mã aseza într-un taxi echivala cu o trãdare, eu nu mã vedeam altfel decît cu rucsacul în autobuz. si acum îi rãspundeam cu convingere lui Tvardovski: „Gloria n-o sã-mi ia mintile... îi prevãd o viatã scurtã — si dorinta mea este de a o folosi cît mai judicios pentru scrierile mele deja finisate." (Dar Novîi mir nu le cunostea încã...)
Tvardovski însã, dupã gestul de bunãvointã al lui Hrusciov, tocmai aceastã viatã scurtã a gloriei n-o întelegea nicicum.
Foarte cordiale deveniserã relatiile noastre, desi încã nu ne în-tîlniserãm niciodatã între patru ochi, fãrã sã-i avem în preajmã pe membrii redactiei, în curînd m-am dus acasã la el — si tocmai în momentul acela a venit un curier de la redactie (dovedit ulterior ca iscoadã) cu un exemplar-semnal al numãrului 11 al revistei. Ne-am îmbrãtisat. A. T. se bucura ca un copil, zburdînd prin camerã cu trupul lui de urs: „Pãsãricã si-a luat zborul! Pãsãricã si-a luat zborul!... Greu s-o mai opreascã acum cineva! Acum este aproape imposibil!" (Aproape... Pînã în ultimul minut nici el nu era sigur. Dar parcã n-au fost cazuri în care s-a distrus un întreg tiraj? Au vreun pret pentru noi munca, banii? Pentru noi ideologia este la mare pret.) „Victoria este mai mult a dumneavoastrã decît a mea" — acestea au fost cuvintele cu care 1-am felicitat eu.
„Vino val-vîrtej direct la mine!" — pe acest ton neobisnuit m-a abordat la telefon cu ocazia urmãtoarei mele sosiri în capitalã. Imediat dupã iesirea tirajului numãrului 11 a avut loc plenara CC consacratã industriei, dacã nu mã însel. Cîteva mii de exemplare de revistã, destinate a fi vîndute în Moscova, au fost difuzate prin chioscurile care deserveau plenara. De la tribuna plenarei, Hrusciov a declarat cã aceasta este o carte importantã si necesarã (numele meu nu 1-a pronuntat, confundîndu-mã pe mine, autorul, cu personajul Ivan Denisovici). El chiar s-a plîns plenarei de biroul lui
57
politic: „îi întreb — o publicãm sau nu? Iar ei, ei tac!..." si membrii plenarei „au adus de la piata" de cãrti douã brosuri: una rosie (materialele plenarei) si una albastrã (numãrul 11 a lui Novîi mir). si uite asa, rîdea Tvardovski cu gura pînã la urechi, fiecare a venit purtînd la subsuoarã cãrticica rosie si cãrticica albastrã. Totusi, înainte de discursul de închidere al lui Hrusciov, secretarul comitetului regional de partid Novosibirsk s-a apropiat de Tvardovski si i-a spus: „stiti, au fost situatii si mai grave.. .La mine în regiune existã si acum asemenea întreprinderi, eu stiu chestia asta. Dar la ce bun sã scrii despre ele?" Dupã discursul lui Nikita însã, respectivul 1-a cãutat pe Tvardovski ca sã-i strîngã mîna si sã-si facã uitate cuvintele nelalocul lor.
Asa de mare era forta acestui cor de elogii, a acestui avînt general, încît în aceleasi zile Tvardovski mi-a spus: acum lansãm Ma-trional Matriona pe care revista, la începutul anului, o respinsese, Matriona care „nu se va putea publica niciodatã" — iatã cum acum, cu inima usoarã, el o trimitea la cules, uitînd chiar faptul cã o refuzase cîndva!
„Cel mai periculos este pasul al doilea!" — mã avertiza Tvardovski. Prima carte, cum se spune, si un prost o scrie. Dar a doua?...
si foarte nelinistit, mã cerceta cu privirea. Prin „a doua" el nu avea în vedere Matriona, ci ceea ce aveam sã scriu eu dupã aceea. si eu, trecînd în revistã ceea ce scrisesem deja, nu reuseam sã mã hotãrãsc pe care s-o scot la luminã: toate muscau. ,
Din fericire, chiar în luna aceea inspiratia m-a ajutat sã scriu repede Kocetovka* — direct pentru revistã, pentru prima datã în viata mea. Caz autentic din anul 1941 cu amicul meu Leonea Vla-sov, cînd era el comandant în gara Kocetovka, cu acelasi amãnunt referitor la cãlãtorul care uitase, culmea, de unde vine denumirea de Stalingrad, — întîmplare pe care nimeni, începînd cu A.T., nu putea s-o creadã. Dar dupã mine, pentru un om de scoalã veche este foarte firesc ca nici sã nu-si aminteascã de o asemenea denumire. A.T., luînd-o în mîinile sale, a fost foarte emotionat si, ci-tind-o, a fost si mai emotionat — se temea de o miscare gresitã, se temea ca pentru el însusi. Cu aparitia lui Tveritinov, temerile lui
* Dar a trebuit s-o schimb cu Krecetovka pentru a nu zgîndãri dusmãnia pe care kocetovkista revistã Oktiabr o purta celor de la Novîi mir.
58
s-au accentuat: decise cã acesta era un detectiv patriot si cã pînã la urmã adevãratul spion va fi prins.
Convingîndu-se cã lucrurile nu stau asa, mi-a trimis imediat o telegramã radiind de bucurie, în legãturã cu Krecetovka si Ma-triona, care, în conceptia lui, trebuiau sã-mi consacre numele, el, pentru prima si ultima datã, n-a fãcut consideratii politice de genul „va trece-nu va trece", ci, alãturi de mine s-a înhãmat, în rumul tigãrilor sale, la munca de editor constiincios.* Observatiile lui (adresate aplombului meu) s-au dovedit pline de finete, în special cele pe tema vietii rurale: nu se poate spune „dulgheri sãtesti", fiindcã nu existã altfel de dulgheri; „sindrilã din scînduri", asa ceva nu existã; purcel gras nu înseamnã purcel lacom; a merge în pãdure la cules de bace, de ciuperci — asta nu este muncã, ci distractie (de altminteri, aici, a recunoscut cã astãzi, la tarã, asta este deja o muncã pentru cã îi dã omului mai multã hranã decîi îi dã munca pe pãmîntul colhozului); încã ceva: în garã nu poate sã creascã plopul tremurãtor, pentru cã acolo totul este plantat, or, nimeni nu planteazã plopi tremurãtori; si un „flãcãiandru" e mai bãtrîn decît un „copilandru". Insista de asemenea foarte mult pe faptul cã gerunziile nu sînt proprii vorbirii populare si dãdea exemple de fraze cu gerunzii pe care le gãsea imposibile. Dar aici mi-am exprimat dezacordul: unele dintre proverbele noastre prezintã asemenea turnuri.
Aceste frecvente întîlniri ale noastre din toamna lui 1962 aveau loc într-o atmosferã degajatã si foarte cordialã, în acele luni, A.T. tinea foarte mult la mine si se mîndrea cu succesele mele de parcã ar fi fost ale lui. Ceea ce-i fãcea o plãcere deosebitã era sã constate cã eu mã comport conform modelului conceput de mintea lui pentru un autor pe care el îl descoperise: cã-i alung pe corespondenti, cã nu acord interviuri, cã nu pozez nici pentru fotografi nici pentru cineasti. Avea senzatia cã sînt creatia lui, cã el m-a fasonat si cã,
* Aceste consideratii: „va trece-nu va trece" provocau atîta confuzie în creierul redactorilor de la Novîi mir (cu atît mai mult în creierul redactorilor de la celelalte reviste sovietice), încît acestora nu le mai rãmînea decît foarte putinã perspicacitate, foarte putin gust, foarte putinã energie, pentru formularea de temeinice observatii de ordin estetic, în orice caz, cu mine, în afarã de A.T., cu care am avut aceastã singurã discutie, nimeni de la Novîi mir nu s-a înhãmat nici mãcar la cinci minute de muncã propriu-zis redactionalã, nu anticenzurã.
59
de-acum încolo, el va fi cel care va lua pentru mine cele mai bune decizii si mã va conduce pe un drum însorit. Considera ca de la sine înteles (desi eu nu-i promisesem niciodatã asa ceva) cã eu de-acum încolo nu voi face nici un pas important fãrã sã mã consult cu el si fãrã aprobarea lui. si-a asumat, de exemplu, sarcina de a decide el însusi ce fotograf puteam autoriza sã mã fotografieze (fotograful s-a dovedit slab, dar ceea ce-mi era de trebuintã — o expresie chinuitã si tristã — am obtinut). S-a ivit necesitatea sã comunic totusi un fel de concentrat de biografie privind persoana mea — A.T. a pus mîna pe condei si a început sã întocmeascã el aceastã biografie. Am considerat necesar sã arãt motivul pentru care mã aflasem în detentie — comentarii negative asupra lui Sta-lin —, dar Tvardovski s-a opus cu înversunare, nici n-a vrut sã audã despre asa ceva. (Nu stia ce pretios putea sã se dovedeascã acest lucru în ziua în care partidul, în sedintele sale de instructaj, mã va declara trãdãtor de patrie. Privirea lui îmbrãtisa mai degrabã prezentul; viitorul aproape niciodatã, în plus, adevãratele motive ale actiunilor lui exterioare erau de cãutat la un nivel subteran foarte adînc. De exemplu, el însusi a crezut multã vreme în Stalin, si orice ins care nici atunci nu împãrtãsea aceastã credintã pãrea sã-1 ofensez pe el, cel de astãzi. Astfel, el a respins si explicatia mea cum cã Tveritinov, datoritã exclusiv gusturilor lui rafinate, poate sã nu-1 iubeascã pe Stalin. Cum poate ãsta sã nu-l iubeascã? înseamnã cã sau el sau rudele lui au fost la puscãrie; A.T. nu gãsea altã explicatie.)
în ce mã priveste, nu mã grãbeam sã mã rãzvrãtesc împotriva patronajului sãu, nu ardeam de nerãbdare sã-i demonstrez cã, la patruzeci si patru de ani, nu mai puteam schimba forma si mãsura tiparului în care am fost turnat. Dar nu poate exista prietenie autenticã fãrã o egalitate mãcar de principiu. A.T. exagera concordanta orizonturilor noastre, a obiectivelor noastre si a experientei noastre de viatã. Partea cea mai importantã a experientei sale, considera el, era buna sa cunoastere a ierarhiei si a miscãrilor aranjate la sedinte, la telefon si în culise. Dar el supraestima capacitatea si longevitatea acestui sistem. Nu admitea ideea cã acest sistem poate sã nu fie acceptat din oficiu. Nu admitea cã în literaturã sau în politicã eu pot sã discern sau sã cunosc lucruri pe care el nu le vedea sau nu le cunostea.
Cu mine, el a trãit momentul în care a tîsnit flacãra unei sperante noi, a sperantei de a-si fi gãsit în sfîrsit un prieten. Dar eu nu m-am
60
lãsat orbit de aceastã luminã. Mi-erau dragi si rãdãcinile lui tãrãnesti; si nãzdrãvãniile ingenuitãtii lui poetice, nu prea bine protejate de obiceiurile lui nobiliare; si acea deosebitã demnitate naturalã de care dãdea dovadã în fata dusmanilor, uneori în fata celor sus-pusi (între patru ochi: la telefon adesea se pierdea cu firea), si care-1 punea la adãpost de situatii ridicole sau umilitoare. Dar între trecutul meu si al lui erau prea mari deosebiri, si prea neasemãnãtoare erau mostenirile care ne veneau dintr-acolo. Cu el, eu n-am putut sã fiu, niciodatã, nici mãcar o datã, Ia fel de sincer si firesc cum eram cu zecile de oameni care trãiserã în umbra întunecoasã a lagãrelor. Caracterele noastre încã ar mai fi putut sã se ciocneascã, sã se frece unul de altul, sã se acomodeze unul cu altul într-un fel oarecare, — dar doi bãrbati nu pot fi prieteni dacã nu se potrivesc la idei.
Noi ne asemãnãm cu douã curbe matematice avînd fiecare ecuatia ei. Ele pot, în anumite puncte, sã se apropie, sã se suprapunã, sã aibã chiar o tangentã comunã, o derivatã comunã, dar în curînd — fatalitate — configuratia lor initialã va face ca drumurile lor sã se despartã.
LA SUPRAFAtÃ
Asa cum pestele de apã adîncã, obisnuit sã suporte o presiune exterioarã de multe atmosfere, iesind la suprafatã moare de prea micã presiune, de prea binele la care nu se poate adapta, tot asa si eu, ascuns temeinic cincisprezece ani în strãfundurile lagãrului, ale surghiunului, ale clandestinitãtii, fãrã sã mã trãdez vreodatã, fãrã sã sãvîrsesc vreodatã vreo gresealã notabilã de naturã a afecta vreun om sau vreo cauzã — iesind la suprafata unei notorietãti do-bîndite peste noapte, a unei glorii excesiv trîmbitate (la noi se-ntrece mãsura si cu lauda si cu înjurãtura), am început sã fac gafa dupã gafã, neîntelegînd defel noua mea situatie si noile posibilitãti.
Nu aveam o idee clarã despre forta pe care o dobîndisem si deci despre îndrãzneala pe care mi-o puteam permite acum în conduita mea. Pãstram inertia circumspectiei, inertia disimulãrii. Ce-i drept, si una si cealaltã mi-erau de trebuintã, pentru cã neasteptatul succes cu Ivan Denisovici nu-mi atrãsese cîtusi de putin favoarea Regimului si nu promitea cã în calea miscãrii nu se vor ivi piedici.
Acel succes nu promitea aceastã miscare, n-o promitea — dar deocamdatã, scurtã vreme, douã luni, ba nu, o lunã, puteam sã merg fãrã sã mã opresc undeva: o reclamã gudurãtor-excesivã îmi deschisese pentru acea lunã toate redactiile, toate teatrele!
Dar eu nu întelegeam... Mã grãbeam sã mã opresc din proprie initiativã înainte de a mã opri altii, sã mã camuflez din nou, sã mã prefac cã nu am nimic, cã nu pun la cale nimic. Ca si cînd aceastã întoarcere ar fi fost posibilã! Ca si cînd acum m-ar fi pierdut din vedere!
si apoi neasteptatul triumf care fusese aceastã publicare mã împiedica sã înteleg cã eu si Tvardovski nu cîstigaserãm, ci pierdu-serãm: pierduserãm un an, anul de zburdã prilejuit de congresul al
62
XXII-lea, si se consuma deja ultima spargere de tãrm a ultimului val. Dupã niste calcule aproximative, eu contam pe cel putin o jumãtate de an, chiar pe doi ani pînã sã fiu, cu certitudine, lãsat pe din afarã în fata tuturor portilor si portitelor bãtute-n cuie. Dar am avut o lunã — de la prima recenzie laudativã din 18 noiembrie pînã la întîlnirea de la Kremlin din 17 decembrie. si chiar mai putin — pînã la primul contraatac din l decembrie (ziua în care, la Manej, Hrusciov a fost asmutit împotriva pictorilor modernisti, în ideea cã lucrurile n-au sã se opreascã aici). Dar si în douã sãptãmîni as fi putut sã cuceresc cîteva pozitii! sã fac cunoscut titlul cîtorva dintre scrierile mele.
Chestiunea asta n-am facut-o însã din cauza unei false linii de conduitã. Intentionam „sa folosesc cît mai judicios" clipa repede trecãtoare a gloriei mele, dar tocmai asta n-am fãcut — si în mare parte din cauza sentimentului înselãtor al obligatiei fatã de Novîi mir si fatã de Tvardovski.
Acest lucru trebuie sã-1 explic asa cum a fost. Desigur, eu îi eram obligat lui Tvardovski, dar cu titlu personal, însã nu aveam dreptul sã iau în consideratie, dintr-un punct de vedere personal, ceea ce se va spune despre mine la Novîi mir, trebuia sã pornesc în permanentã si exclusiv de la faptul cã eu nu sînt eu si cã destinul meu literar nu este al meu, ci al tuturor acelor milioane care nu reusiserã sã însãileze, sã sopteascã si, cu vocea stinsã, sã spunã pînã la capãt povestea destinului lor de puscãriasi, povestea ultimelor descoperiri fãcute de ei în universul concentrationar. Dupã cum Troia, în definitiv, nu-si datoreazã existenta lui Schliemann, tot asa si cultura noastrã concentrationarã sedimentatã îsi are precepte pe care nu le datoreazã nimãnui. De aceea, întorcîndu-mã din lumea care nu restituie mortii, n-aveam de ce sã jur credintã revistei Novîi mir sau lui Tvardovski, n-aveam de ce sã mã întreb dacã ei o sã tinã seama de faptul cã gloria nu-mi sucea cîtusi de putin capul; ci eu, calculînd la rece, trebuia sã-mi asigur niste capete de pod.
în comparatie cu precautiile exagerate de altãdatã, cãtusele pe care mi le punea Novîi mir erau floare la ureche pentru mine; totusi mã strîngeau si ele destul de tare.
Dupã cum prezisese A.T, mi se cereau „niste fragmente" pentru revistele literare, pentru emisiuni radio — si ar fi trebuit sã le dau fãrã întîrziere! — mi se cereau deci niste fragmente din Cercul care era deja terminat, din piesele terminate si, astfel, dezvãluind aceste
63
titluri, eu ar fî trebuit sã-mi construiesc mici forturi din care apoi sã nu pot fî scos cu una cu douã. în valul de uimire tãlãzuit pe durata a patru sãptãmîni, provocat de exploziva mea nuvelã, toate mi-ar fi mers snur, dar eu „nu si nu", îmi închipuiam cã în felul acesta îmi protejez operele... si eram mîndru cã aveam tãria de a nu ceda la ispitele gloriei...
Corespondentii dãdeau buzna peste mine în locuinta de la Ria-zan si în camerele de hotel de la Moscova; de la ambasadele strãine din Moscova se dãdea telefon la scoala din Riazan, agentiile se adresau cu chestionare scrise, chiar si cu cereri stupide ca aceea de a evalua pentru cititorul occidental cît de magistral a fost modul în care Hrusciov „a rezolvat" conflictul cubanez. Dar nu am spus nici un cuvînt nici unuia dintre ei, desi puteam sã vorbesc nestingherit despre foarte multe si foarte îndrãznete lucruri, iar corespondentii ãstia nãuci le-ar fi împrãstiat în toatã lumea. Mã temeam cã, în-cepînd sã rãspund corespondentilor occidentali, am sã le dau celor sovietici ocazia sã-mi punã întrebãri apte a declansa din parte-mi rãspunsuri care m-ar fî menit fie, pe loc, ipostazei de rebel, fie celei de prea supusã slugã. Nedorind sã mint si neîndrãznind sã mã revolt, am preferat sã tac.
La sfirsitul lui noiembrie, la zece zile dupã aparitia nuvelei, consiliul artistic al teatrului Sovremennik, dupã ce mi-a audiat piesa (Cerbul si tîrfa ocnei, tot versiunea îndulcitã din Republica muncii), mi-a cerut insistent sã-i permit s-o punã în scenã imediat; trupa se angaja ca, fie si mîncînd si dormind la teatru, sã se facã luntre si punte si într-o lunã s-o monteze! si era o promisiune serioasã, cã doar stiam acest teatru. Dar eu am refuzat...
Dar oare de ce? Ei bine, în primul rînd, aveam sentimentul cã, pentru a fi oferitã publicului, piesa avea nevoie de încã o transcriere. Asta însemna sapte zile bãtute pe muchie, dar, si cu munca la scoalã si cu afluxul de corespondentã otios-exaltatã—putea sã însemne si o lunã. Sovremennik mergea si pe varianta ca eu sã modific din mers textul, de vreme ce nu puteam abandona scoala! si de ce, în definitiv? Pãi cum sã devin deodatã om liber? Deodatã sã nu mai am obligatii cotidiene împovãrãtoare? si încã ceva: cum sã nu-i duc pe copilasi pînã la sfîrsitul semestrului? Cine sã le punã note? si iatã, parcã în ciudã, tocmai în ultima lunã cade pe capul scolii o comisie de inspectori. si apoi cum sã-i fac figura asta directorului, atît de binevoitor cu mine în toti acesti ani, si sã-i alunec printre
64
degete? într-o sãptãmînã puteam sã-i dau teatrului Sovremennik un text gata pentru public; de douã ori pe sãptãmînã, puteam sã predau cîte un fragment „atenuat" din Cerc si sã-1 citesc la radio, sã dau interviuri — dar nu, eu îmi fãceam de lucru prin laboratorul scolii, pregãteam niste biete experiente de fizicã, îmi fãceam planuri de lectie, corectam caiete. Eram un vierme pe o orbitã cosmicã...
si apoi si chestia urmãtoare: sã presupunem cã „cei de sus" or sã vadã piesa înaintea premierei — dacã o sã se scandalizeze? Dacã or sã dea cu piesa de pãmînt, si nu numai cu piesa, ci si cu povestirile, care trebuiau sã aparã dintr-un moment într-altul în Novîi miri Or, tirajul lui Novîi mir este de o sutã de mii. si în sala Sovre-mennik-ului nu încap decît sapte sute de persoane.
si apoi încã o datã: toate trufandalele i le promisesem lui Tvar-dovski! Atunci cum sã-i dau Sovremennik-ului piesa înainte de a fi vãzutã de cei de la Novîi miri Asadar, lãsînd-o mai moale cu combativul Sovremennik, am predat piesa la somnolenta revistã. Dar acolo era cineva care nu somnola, acela era Dementiev, si piesa n-a aterizat niciodatã la redactie: ea n-a iesit niciodatã din cele douã apartamente ale imobilului de pe cheiul Kotelnîceskaia, de la cei doi Sasa. Verdictul a fost dat de ei doi, dar Tvardovski a fost cel care mi 1-a comunicat: „asta nu este artã", „asta nu este dramaturgie", „asta este prelucrare de-a doua a aceluiasi material concen-trationar ca si în Ivan Denisovici, nimic nou". (Ei, cum sã-mi apãr eu singur opera? Admit cã nu este o operã dramaticã. Dar nici prelucrare de-a doua nu este, pentru cã de prelucrat cum trebuie nici nu s-a început! în piesã nu este vorba de Lagãrul special, ci de Lagãrul de reeducare prin muncã; de amestecul sexelor si al articolelor, de domnia celor de drept comun si a psihologiei lor; de mistificarea datelor privind productia.)
Ei, dupã Ivan Denisovici, nu mai merge cum mergea. E usor de înteles cã lui Tvardovski nu i-a plãcut piesa. Dar mãcar dacã problema s-ar fi terminat cu aceea cã Novîi mir îmi respinge piesa si mã lasã sã fac ce vreau cu ea. Dar n-a fost asa! Nu asa întelegea Tvardovski promisiunea mea si colaborarea noastrã acum si mereu si în vecii vecilor. Gînditi-vã: el este cel care m-a descoperit în al patruzeci si patrulea an al vietii mele; fãrã el, eu ca scriitor as fi fost ca si inexistent si nici n-as fi stiut ce valoare au scrierile mele (aducînd una si ascunzînd zece). si, de acum încolo, fiecare text se va supune judecãti lui Tvardovski (si a lui Dementiev): sau se
65
I
publicã în Novîi mir, sau se doseste si nu se aratã nimãnui. Atreia solutie nu existã.
Exact asa a fost verdictul în legãturã cu Cerbul si tîrfa ocnei: nu se dã, nu se aratã. „Te pun în gardã contra gangsterilor din teatre!" — îmi spunea A.T. pe un ton foarte serios. Asa vorbea editorul celei mai liberale reviste din tarã despre cel mai tînãr si mai îndrãznet teatru din tarã! De unde venea aplombul acestui verdict? Asistase el la multe spectacole ale Sovremennik-ului? Nu vãzuse nici unul, nu trecuse niciodatã de pragul acelui teatru (sã nu se înjoseascã), înalta lui pozitie socialã îl condamna sã primeascã informatii de mîna a doua (murdarã). Undeva în sanatoriul guvernamental de la Barviha, undeva la un banchet la Kremlin, dar si de la cîteva persoane serviabile din redactie auzise cã acest teatru era dusmãnos, subversiv, nepartinic — un teatru de „gangsteri", va sã zicã.
în total douã sãptãmîni durase tipãrirea textului meu, luna de miere cu Tvardovski încã nu se terminase; nu consideram cã e demn si util sã mã revolt în vãzul tuturor si astfel m-am pomenit în situatia solicitantului, a celui care cere permisiunea sã arate propriile sale opere cutãruia si cutãruia, si Tvardovski se împotrivea, aviza negativ, obiecta si, pînã la urmã, chiar se supãra pentru indisciplina mea. Cu mare greutate si-a dat acordul sã mã duc cu piesa la un teatru... dar, atentie, nu la Sovremennik, ci la mortãciunea aia de teatru al lui Zavadski (numai pentru cã acesta i-1 montase pe Tior-kiri). Acord tardiv! Bizuindu-mã pe faptul cã A.T. nu prea era la curent cu unele lucruri (era în afara si deasupra masei de cititori, în afara si deasupra mediilor dinamice din Moscova), am mentinut legãtura cu Sovremennik. Totusi, am retinut piesa încã o lunã de zile — irepetabilã lunã! — asteptînd aprobarea cenzurii pentru Matriona si Krecetovka. Dupã aceasta i-am predat Sovremennik-ului textul complet al piesei — dar se pierduse un timp pretios; deja se fãcea simtitã presiunea asupra teatrelor, acum dupã „întîlnirea" din decembrie de la Kremlin. Sovremennik nu a mai îndrãznit nici sã înceapã repetitiile si piesa s-a împotmolit pentru ani si ani. Tvardovski însã n-a aflat decît tîrziu despre gestul pe care-1 fãcusem de capul meu — si s-a supãrat rãu de tot; în anii care au urmat, nu o datã mi-a reprosat: cum am putut sã mã duc la cei de la Sovremennik, cînd el mã rugase sã nu fac asta?
De altminteri aveau sã se întîmple si alte lucruri fãrã stirea lui Tvardovski1 în curînd a venit la mine reprezentanta Lenfilmului
66
cu patru exemplare ale contractului pentru Krecetovka, deja semnat din partea Lenfilmului, mie nerãmînîndu-mi decît sã-mi pun semnãtura si sã primesc o sumã, pentru mine, fabuloasã — si Krecetovka va apãrea pe ecranele sovietice. Eu însã m-am rãzgîndit brusc: sã le dau lor drepturi asupra textului meu, si dacã-1 stricã, dacã o sã facã din el ceva lesinat, fals? — si eu sã nu mai pot face nici o corecturã...
în scrisoarea sa, A.T. mã numise „omul cel mai drag lui din lumea literarã". El mã iubea din toatã inima, dezinteresat, dar tiranic: cum îsi iubeste un sculptor opera, dar si asa cum îl iubeste suzeranul pe vasalul sãu cel mai bun. Desigur, lui nu-i venea în minte sã caute a afla dacã n-aveam si eu la rîndul meu vreo pãrere, vreo idee, vreo sugestie privind munca lui la revistã sau treburile lui personale. Lui nu-i venea în minte cã propria mea experientã de viatã — lãsînd de-o parte orice literaturã — putea sã aducã o viziune proaspãtã.
Chiar pe linia conduitei cotidiene simteam cã nu ne miscãm în acelasi ritm. Acum, dupã marea noastrã victorie, ce ne împiedica sã zãbovim si noi în jurul vastei mese din sala de redactie, sã servim ceai cu covrigi, sã tãifãsuim ba despre lucruri importante, ba despre fleacuri? „Asa fac toti scriitorii, de pildã, Simonov — insinua malitios A.T. —, se asazã cuviincios pe scaun, fumeazã pe îndelete. Dumneata unde te tot grãbesti?" Dar eu mã grãbeam pentru cã în al cincilea deceniu al vietii mele continuau sã mã macine prea multe lucruri pe care încã nu le scrisesem, si prea solid se tinea pe picioarele lui, de argilã, dar si de beton armat, neadevãrul. si literatura minciunii prolifera ca buruienile*.
* Dar problema, spre rezolvarea cãreia noi n-am reusit sã facem absolut nici un pas, nici eu si cu atît mai putin Tvardovski, si de care ar fi mare nevoie sã ne interesãm si sã ne preocupãm, este aceea referitoare la ce se întîmplã acum cu traducerile în alte limbi ale lui Ivan Denisovici. Faptul cã nuvela mea e blocatã pe 25 si pe 40 de ani de-acum încolo este o oroare pe care nu mi-am imaginat-o defel. Din cauzã cã URSS nu este membru al conventiilor internationale privind dreptul de autor, nuvela mea a fost scoasã pe tarabã la dispozitia oricui. Iar aici ce senzatie politicã! Numai în limba englezã s-au apucat s-o publice sase edituri: nu pun la socotealã traducerile în alte limbi. si totul se face ca la o întrecere, fiecare editor urmãrind s-o traducã înaintea celorlalti, recurgînd la serviciile traducãtorilor celor mai improvizati, singura lor preocupare fiind aceea de a iesi cit mai repede cu ea pe piatã, chit cã tra-
67
Prima recenzie despre mine, una mare semnatã de Simonov în Izvestia, A.T. mi-a pus-o în fatã solemn (de-abia ce apãruse, eu încã n-o vãzusem). De la primele alineate mi s-a pãrut fastidios-biro-craticã, am pus-o de-o parte fãrã sã citesc si am rugat sã continuãm discutia pe marginea problemelor de redactare a Krecetovkãi. A.T. a rãmas literalmente consternat, o fi zis cã mã fandosesc. El nu vedea ce drum groaznic, lung, foarte lung ne astepta, si ce agitatie zadarnicã, de gîndaci de bucãtãrie, fãceau toate aceste recenzii neavenite.
Cu atît mai putin ne potriveam în ideile noastre cu privire la ceea ce era de fãcut atunci în literaturã si la cum trebuia sã fie Novîi mir.
Personal, A.T. considera cã revista era extrem de curajoasã si progresistã —judecind dupã marele ei succes printre intelectualii tãrii si dupã atentia pe care i-o acorda presa occidentalã.
Asa era, într-adevãr. Dar adeptii lui Novîi mir nu puteau sã aibã ca prim termen de comparatie altceva decît cohorta cenusie a celorlalte reviste ale noastre — noroioase, chiar gretoase prin continut si costelive prin lipsa lor de tinutã artisticã. (Dacã în acele reviste — lãsînd de-o parte lunosti — mai apãreau si lucruri interesante, asa, ca „momealã" pentru public, acelea erau fie speculatii în jurul unor nume de scriitori decedati, persecutati cîndva de aceleasi javre pe care le cultiva Moskva, fie articole fãrã nici o legãturã cu literatura.) Demnitatea si nobletea înnãscute, care nu-1 trãdau pe Tvar-dovski nici în momentele cele mai regretabile ale orbirilor lui, îl ajutau sã-i interzicã trivialitãtii ca atare accesul în revistã (ce-i drept, trivialitatea se deversa si pe aici, în special prin memoriile unor foste oficialitãti de felul lui Konev, Emelianov, dar totusi cu un debit mai redus) si sã pãstreze tonul echilibrat de revistã de
ducerea este dintre cele mai încîlcite. Chiar si grupul Hingley si Heyword, grupul cel mai serios, a dat gres cu traducerea — ca sã nu mai vorbesc de altele! suvoi de fraze agramate, cenusii, cu îngrosarea laturii politice. S-au sters toate culorile, toate diferentierile din interiorul limbii, toate subtilitãtile, în schimb în materie de înjurãturi tot ceea ce la mine apare în mod aluziv este tradus, text complet, prin expresiile cele mai ordinare. (Adnotare din 1978.) în 1981, în statele Massachusetts si Vermont, cartea a fost scoasã din bibliotecile scolare din cauza acestor înjurãturi grosolane (desi scolarii americani din ziua de azi înjurã mai murdar decît puscãriasii nostri) — iar eu am primit scrisori indignate din partea unor pãrinti: cum e posibil sã se tipãreascã o asemenea mizerie! (Adnotare din 1986.)
68
culturã, de revistã planînd oarecum deasupra epocii, în prima u jumãtate, revista continea si fleacuri si nimicuri, dar în a doua, în publicisticã, în bibliografie si în criticã, gãseai totdeauna consistentã, substantã, multe lucruri interesante.
Dar exista si un alt termen de comparatie: chipul pe care ar fi trebuit sã-1 dobîndeascã aceastã revistã pentru ca în ea literatura noastrã sã se ridice din pozitia de stat în genunchi. Pentru aceasta, Novîi mir ar fi trebuit sã publice în toate sectiunile sale niste materiale de un grad de îndrãznealã superior fatã de ceea ce publica. Pentru aceasta, ar fi trebuit ca fiecare numãr al ei sã fie elaborat independent de umoarea momentanã a sefilor, de oscilatiile spaimelor si zvonurilor, — nu respectînd cadrul aprobãrii de ieri, ci lãr-gindu-1 cît de cît de la un numãr la altul. Desigur, pentru aceasta ar fi trebuit sã ne izbim destul de des din plin cu fruntea de zid.
Mi se va obiecta: himerã, delir, o asemenea revistã n-ar rezista la noi nici mãcar un an. Mi se va demonstra cã Novîi mir n-a ratat niciodatã ocazia de a strecura o jumãtate de paragraf acolo unde era posibil; cã oricît de ocolit, de alegoric si de reticent se exprima, ea compensa aceasta prin mãrimea tirajului, prin reputatia ei; neobosit, ea fãcea sã se clatine pietrele zidului atins de decrepitudine. A se izbi, cu pocnet si trosnet, fie si numai o datã în acel zid pentru ca apoi sã punã cruce revistei, acest lucru redactia nu si-1 putea permite'o revistã, la fel ca si un teatru, ca si un studio cinematografic, este un fel de industrie asupra cãreia un individ liber în miscãrile sale nu poate avea drept de viatã si de moarte. Redactorii si editorii sînt legati de munca permanentã a multor oameni, si într-o perioadã a persecutiilor sînt nevoiti sã facã tot felul de manevre.
în aceste consideratii este, desigur, mai mult adevãr decît în argumentele mele. Dar eu oricum nu pot scãpa de senzatia cã Novîi mir este departe de a fi fãcut maximum din ceea ce era posibil — gîn-diti-vã mãcar la primele luni de dupã congresul al XXII-lea, acele irepetabile luni de libertate — cum le-a folosit Novîi miri Unele numere ale lui Novîi mir au reusit cu chiu cu vai sã se mentinã deasupra mlastinei neutralitãtii. Dar cîte au fost acestea? Cîte numere au fost care, pe lîngã douã-trei texte valabile, în rest au fãcut loc unora incolore si insipide, în asa mãsurã încît raportul paginilor de aceste douã categorii evidentia un randament inferior celui al unui motor termic de cea mai joasã spetã? Dragostea de libertate a liberalei noastre reviste crestea an de an nu atît din faptul cã echipa
69
ItIT
de redactie era liberalã cît din fluxul de manuscrise purtãtoare ale acestui sentiment, manuscrise care nãboiau peste aceastã revistã unicã în felul ei. Acest aflux era asa de mare încît, în ciuda a tot ceea ce cenzura arunca sau schilodea, rãmîneau totusi multe lucruri de valoare, în interiorul acestei reviste liberale domnea o ierarhie conservatoare pietrificatã, nu se fãceau „acolo sus" decît rapoarte favorabile si agreabile; cît priveste scrierile neconvenabile, acestea erau sufocate de la intrare (dar într-un mod mai amical) cu eficienta cu care erau sufocate la Moskva sau la Znamia. Despre aceste manuscrise îndrãznete astfel respinse, Tvardovski nu stia chiar nimic în afarã doar de ceea ce reiesea din niste cancanuri deformatoare.
în legãturã cu aceasta mi-a vorbit astfel:
— La Novîi mir se trimit scriitori care se dedau la provocãri cu trucuri antisovietice: voi, ãstia, spun ei, sînteti singura revistã liberã, unde sã fim publicati dacã nu la voi?
Meritul redactiei sale consta, dupã pãrerea lui, în aceea cã dibuia si respingea la timp „provocãrile". Pînã una alta, aceste „provocãri" erau chiar libertatea.
Scriu toate acestea pentru ca sã fie spus tot adevãrul, nu vorbesc absolut deloc despre mine (cu mine lucrurile stau invers — Tvardovski a încercat din rãsputeri sã promoveze un lucru lipsit din capul locului de orice sansã). Scriu aceasta gîndindu-mã la zecile de opere care se apropiau mult mai mult de normele legalitãtii si pentru care Novîi mir ar fi putut sã facã mai mult dacã cei din anturajul lui Tvardovski nu s-ar fi cramponat cu atîta disperare de bratele fotoliilor lor, dacã n-ar fi fost paralizati de permanenta si apãsãtoarea lor teamã: „tocmai acum, într-un moment asa de nepotrivit", „într-un asemenea moment, acum..." si momentul nepotrivit tine de-o jumãtate de secol.
L-am întrebat odatã pe A.T. dacã, în virtutea interesului meu pentru revistã, ar fi de acord sã-i recomand opere care mie îmi plac în mod deosebit. A.T. m-a invitat foarte amical s-o fac. De douã ori m-am folosit de acest drept — si relatiile mele cu revista nu numai cã nu au iesit consolidate, dar au avut de suferit.
Prima datã — era încã luna noastrã de miere, în decembrie 1962. îl convinsesem pe V.T. salamov sã siringã versurile din Caietele Kolîmei si din Micile poeme, care mi se pãreau ireprosabile, si le-am transmis în pachet închis lui A.T. prin secretarul acestuia.
70
XV:
în fruntea lui Novîi mir se gãsea un poet — dar sectorul de poezie al revistei era sãrãcãcios, nu revelase nici un nume marcant printre poeti; descoperea uneori, dar nume nesemnificative, repede date uitãrii. Acordînd multã atentie „etichetei nationale" diplomatice, publicînd în traducere versurile poetilor din republicile unionale* sau facmd în paginile ei loc pentru douã-trei mici poezii ale vreunui autor deja cunoscut, ea n-a dat niciodatã o mare jerbã de poezii care sã învedereze o tendintã a gîndirii sau a formei. Poeziile publicate de Novîi mir n-au constituit niciodatã un eveniment artistic.
în selectia fãcutã de salamov se gãseau, trase din Micile poezii, „Homer", „Awakum la Pustozersk", plus vreo 20 de piese dintre care în orele de gheatã ale noptii, Ca Arhimede, Funeralii. Pentru mine, desigur, însãsi figura lui salamov, ca si versurile lui nu se încadrau în domeniul a ceea ce se cheamã „poezie si atîta tot"; ele tîsneau din memoria vie si din durerea intimã; el era fratele meu de lagãr, frate necunoscut si depãrtat; versurile acestea el le scrisese, ca si mine, de-abia tîrîndu-si picioarele, le învãtase pe dinafarã, ascunzîndu-le mai ales de perchezitii. Din lichidarea totalã a celor ce scriau în lagãre, noi, care scãpaserãm, eram mai putini decît degetele de la o mînã.
Nu mã consider judecãtor în materie de poezie. Dimpotrivã, îi recunesc lui Tvardovski un fin gust poetic. Sã admitem cã eu am gresit în mod grosolan, dar, în conditiile „cenusiului" din sectorul poezie al lui Novîi mir, trebuiau oare respinse asa de categoric unele lucruri? în ziua în care vor putea fi publicate aceste eseuri ale mele, lectorul va putea citi si versurile interzise ale lui salamov. El le va aprecia intonatia bãrbãteascã, efervescenta interioarã, necunoscutã experimentelor unor poeti aflati la început de drum, si singur va judeca dacã ele meritau soarta pe care le-a rezervat-o Tvardovski.
Mie mi-a spus cã-i displac nu numai versurile ca atare, „prea pasternakiene", dar si faptul cã a rupt un plic în care spera sã gã-
* Existã o literaturã a fiecãrui popor în parte si existã o literaturã universalã (care urmeazã linia crestelor). Dar nu poate exista o literaturã „multinationalã" intermediarã (care ar fi, pãstrînd proportiile, cam ce este Sovietul nationalitãtilor). Acest concept gãunos, la fel ca si cel de realism socialist, a împiedicat si el dezvoltarea literaturii noastre în deceniile trecute.
71
Iii
seascã ceva proaspãt din partea mea si n-a gãsit. I-a scris si lui sa-lamov cã, în mod categoric, nu-i plac versurile din Caietele din Ko-lîma, cã acestea nu sînt genul de poezie capabilã sã-1 emotioneze pe cititorul nostru.
Am început sã-i explic lui Tvardovski cã nu era vorba de o „intrigã" a lui salamov, cã eu însumi îi propusesem sã facã o selectie si s-o transmitã prin intermediul meu — din toate astea Tvardovski n-a crezut un cuvînt! Era uimitor de nereceptiv la explicatiile simple. El a rãmas astfel convins cã salamov se pretase la niste masi-natiuni în care mã atrãsese si pe mine.
A doua oarã (era deja în toamna lui 1964), am avut ocazia sã fac viguroase presiuni asupra comitetului de redactie ca sã publice Eseuri asupra istoriei geneticii de J. Medvedev. Acestea contineau, expusã pe întelesul marelui public, substanta discutiei pe teme genetice despre care oamenii nu stiau nimic, dar si ceva în plus: strigãtul si protestul ardent împotriva nedreptãtii ce se fãcea unei discipline de-acuma perfect legale. Era un strigãt care fãcea sã batã inimile oamenilor. De altfel, dupã formula consacratã, cartea „plãcuse tuturor" celor din comitetul de redactie (la drept vorbind, Dementiev... Dementiev era contra), si la sedinta de redactie Tvardovski m-a rugat sã stopez fluxul de argumente pentru cã toatã lumea era „deja convinsã". Autorul era rugat sã facã numai „niste mici reduceri"; si apoi sã facã niste reduceri mai mari; si apoi „sã aibã rãbdare cîteva luni" — si astfel afacerea s-a împotmolit. Pentru cã libertatea de gîndire aceastã carte o „administra" în doze încã nepermise.
Impardonabilã gãsea Tvardovski si îndrãzneala mea de a-i fi propus Sovremennik-ului Cerbul si tîrfa ocnei. Obida din sufletul lui A.T. nu se potolea, nu se estompa, ci îl rodea mereu. De multe ori, fãrã sã fie nevoie, revenea asupra acestui caz si nu numai cã blama piesa, nu numai cã vorbea cu rãutate despre ea, dar si prezicea cã ea nu va vedea lumina rampei, adicã îsi exprima credinta în soliditatea scutului protector pe care-1 reprezenta cenzura. Mai mult decît atît, mi-a spus (la 16 februarie 1963, la trei luni dupã momentul de vîrf al colaborãrii noastre!):
— Nu cã as fi interzis piesa dumitale, dacã acest lucru ar fi depins de mine... As fi scris un articol împotriva ei... si apoi chiar as fi interzis-o.
Cînd spunea asemenea rãutãti, ochii lui prindeau o sticlire glacialã, bãteau spre alb chiar; el îsi compunea astfel o fatã cu totul
72
nouã, deja lipsitã de orice ingenuitate. (si în definitiv de ce s-o interzicã? — pentru ca sã-mi punã numele la adãpost... avea grijã de mine Tvardovski.)
— Dar dumneavoastrã însivã 1-ati sfãtuit pe Nikita Sergheevici sã desfiinteze cenzura asupra operelor artistice! i-am amintit eu.
N-a rãspuns nimic. Dar el si sufleteste era de acord cu interdictia, da, în forul sãu interior aceastã idee cum-necum se corela cu altele. Din moment ce un lucru nu-i convenea — de ce sã nu-1 blocheze chiar si cu forta autoritãtii statale?...
Asemenea rãspunsuri ale lui Tvardovski au început sã ne erodeze prietenia încã din perioada ei de înmugurire.
Tvardovski nu s-a multumit cu amenintarea cã va pune bete-n roate piesei, el efectiv i-a pus bete-n roate. Cãtre aceeasi datã, la începutul lui martie 1963, cãutînd cãi pentru a obtine aprobarea piesei, eu însumi i-am trimis-o lui V.S. Lebedev, binefãcãtorul lui Ivan Denisovici. „Dar Tvardovski a citit-o? El ce-a spus?" — acestea au fost atunci primele întrebãri ale lui Lebedev. I-am rãspuns (putin edulcorat). Ei au intrat în legãturã. La 21 martie, Lebedev m-a refuzat categoric:
„Dupã convingerea mea profundã, piesa, în forma ei actualã, nu se preteazã la o montare teatralã. Directia teatrului Sovremennik (nu vreau sã-i reprosez nimic, nici s-o acuz de ceva) vrea sã monteze aceastã piesã pentru a-si atrage publicul — dar ce teatru nu vrea asta? — folosindu-se de numele dumitale si de o temã care, fãrã doar si poate, va avea de-acolo, de pe scenã, un mare rãsunet. si eu mã îndoiesc cã spectatorii vor da, cum se spune, «buzna» la teatru, dornici sã afle... ce fenomene se produceau în lagãre. Dar... pînã la urmã, teatrul va fi nevoit sã renunte la a mai juca aceastã piesã, cãci asupra lui se va lãsa norul «enormelor muste grase» despre care a vorbit N.S. Husciov în recentul sãu discurs. Aceste muste vor fi corespondentii ziarelor si agentiilor de presã strãine, toate speciile posibile de nea Ivani de-ai nostri si alti oameni de aceeasi facturã."
Nea Ivani si „alti oameni de aceeasi facturã"! Adicã, simplu spus, poporul? Teatrul „va renunta de la sine"? Da, cînd i se va telefona de la CC... Iatã deci: si epoca, si sarcinile trasate teatrului, si activistul de stat!
Relatiile lui Tvardovski cu Lebedev nu erau pur si simplu relatiile dintre un redactor independent si un referent de pe lîngã tron.
73
si unul si celãlalt, se pare, etichetau aceste relatii drept prietenie si, pentru Lebedev, era flatant sã fie prieten cu primul poet al tãrii (în tabelul rangurilor, începînd dintr-un anumit an, chestia asta a fost recunoscutã oficial). El îi pretuia autografele (apoi si pe-ale mele; la marea lui acuratete, cred cã le pãstra într-o micã mapã specialã). Cînd Tvardovski i-a adus lui Lebedev un Ivan Denisovici garnisit cu recomandãrile unor scriitori cu pãrul cãrunt, Lebedev tinu neapãrat sã arate cã si el era un pretuitor al operei literare, cã se pricepea de minune sã identifice calitãtile acesteia si cã va cãuta sã nu-i strice stofa delicatã prin retusuri grosolane.
De unde aterizase el în anturajul lui Hrusciov si cu ce se ocupase înainte? Asta n-am reusit s-o aflu. Acest suprem liberal, învãluit în mister, se considera de profesie ziarist. Poate cã se lãsa condus de rivalitatea sa personalã cu Iliciov, pe care nu-1 putea depãsi decît urcînd pe cãlutul liberalismului?... Ne-am cunoscut la prima „întîlnire la Kremlin a conducãtorilor de partid si de stat cu intelectualitatea creatoare" — la 17 decembrie 1962.
Invitatia la prima întîlnire m-a luat prin surprindere: într-o sîm-bãtã seara a sosit la scoalã un ordin de la regionala de partid cum cã luni eram convocat la CC, la tovarãsul Polikarpov (gîtuitorul principal al literaturii si artei), si cã la 6 dimineata mã va lua o masinã a comitetului regional ca sã mã ducã acolo, în virtutea reflexelor mele de ilegalist, m-am lãsat dus pe panta presupunerilor sumbre. Mi-am zis cã Polikarpov, nereusind sã blocheze povestirea, de data aceasta o sã încerce ca mãcar sã mã bage în partid. Probabil cã în legãturã cu mine si-o fi zis urmãtoarele: nu se poate învîrti ca un corp strãin printre noi, trebuie sã-1 legãm prin acelasi jurãmînt. M-am pregãtit pentru aceastã convorbire ca pentru o mare nenorocire, asa cã stiam cã publicarea nu se va termina cu bine. în partid — mi-am zis — eu, desigur, n-am sã intru, dar argumentele erau subrede. si într-adins m-am îmbrãcat în costumul meu de scoalã, cumpãrat de la „îmbrãcãmintea muncitoreascã", m-am încãltat cu niste ghete peticite si rãspeticite, cu aplicatii de piele rosie pe piele neagrã, în plus, aveam un aspect de om certat rãu de tot cu frizerul. Astfel mi-era mai usor sã mã apãr si sã fac pe neghiobul: chipurile, de la noi, fostii detinuti, multe n-o sã scoateti. Eu, un cutare provincial jerpelit, am fost introdus în Palatul — numai marmurã si mãtase — al întîlnirilor.
74
si iatã cã într-una dintre pauze, ca din întîmplare (în realitate era cu premeditare), începurã sã defileze rînd pe rînd pe la capul de masã unde sedeam noi, Tvardovski si cu mine, roscovanul si în-gîmfatul Adjubei, ginerele lui Hrusciov, apoi stersul si insinuantul Satiukov (redactor al Pravdef), apoi un om nu prea înalt, foarte inteligent, simplu ca înfãtisare si maniere, cãruia Tvardovski se grãbi sã mã prezinte. Era Lebedev. Am rãmas uimit de cît de putin semãna cu activistii de partid. M-a uimit de asemenea aerul lui de inteligentã sigurã si calmã (purta ochelari neînrãmati, numai sticlele îi sclipeau, ai fi zis cã era mai degrabã un lornion). Poate datoritã faptului cã el era principalul meu binefãcãtor si cã mã privea afectuos, în orice caz 1-am vãzut atunci sub acest unghi. N-am avut decît o convorbire superficialã cu el. M-a asigurat cã „acum sînt pe o orbitã de pe care nu pot fi scos". M-a întrebat dacã intentionam sã iau cuvîntul. I-am spus cã nu. Mi s-ar fi pãrut chiar o ciudãtenie (despre ce as fi putut vorbi în fata acelui public?!). El, se pare, a fost chiar multumit cã nu iau cuvîntul. M-a lãudat pentru faptul cã nu dau interviuri (dacã ar fi stiut el cã în spatele acestei atitudini nu este supusenie, cã în general nu vreau sã mã pronunt asupra nici unui subiect) si mi-a cerut un autograf pe Ivan Denisovici, Era, într-adevãr, un înger de tip cehovian trimis din cer sã vegheze asupra smintitului de Hrusciov. (Mi-a explicat de ce am fost chemat asa de urgent: „Cei de la CC vã uitaserã". Dar mai bine ar fi mã-runtit din dinti.)
(ADDENDUM, 1978.) Aproape nimeni nu ne-a dat vreo relatare în presã despre aceste întîlniri, cel putin eu n-am întîlnit nici una. si majoritatea participantilor a rãmas tot în aceeasi sferã, sub acelasi cãlcîi, drag unora—acestia n-or sã relateze, n-au de ce. si, desigur, pe mãsurã ce ne îndepãrtãm de acele zile, si evenimentul ca atare si participantii se estompeazã tot mai mult. Unele nume s-au sters din memorie încã de pe acum, iar pentru generatia urmãtoare ele nu vor mai fi de nici un interes. Dar cîndva nici sclavia noastrã nu va mai prezenta interes — si cum o sã ne-o imaginãm mai tîrziu? In ce mã priveste, am pãstrat niste însemnãri — chiar despre acele consfãtuiri, însemnãri fãcute acolo, la fata locului, pe genunchi, si îmbogãtite cu adaosuri proaspete atunci, în aceleasi seri. N-o sã reproduc totul cu de-amãnuntul, dar a extrage din atmosfera acelor sãli mãcar un strop de aer si a le da celor veniti mai tîrziu posibilitatea de a-1 respira putin — poate cã meritã.
Ideea „întîlnirii conducãtorilor de partid si de stat cu oamenii de culturã si artã" nu era nouã: uneori si Stalin se întîlnea cu acestia, prilej cu care scotea pe gurã îndrumãri pentru cei slabi de minte, iar Hrusciov a primit în vara lui
75
•fir
1957, la dacea lui din împrejurimile Moscovei, un grup select de scriitori cãrora le-a recomandat cum sã evite lucrurile susceptibile sã zdruncine bazele regimului, întîlnirea aceasta, a cîntat-o Aligher o datã în versuri, o datã în amintiri. Cã mai marii guvernului pãrãsesc treburile statului si se ocupã de îndreptarea artei — pentru statul totalitar nu este deloc de mirare, el este totalitar si se mentine numai dacã nu lasã sã-i scape nimic din ceea ce este viu si se miscã, asa cã pentru el pictura, muzica si cu atît mai mult literatura sînt Ia fel de importante ca si înarmarea întreprinsã la momentul oportun. Pe „oamenii de artã" aceste întîlniri nu numai cã nu-i mirau — ci erau, pentru majoritatea, o adevãratã sãrbãtoare si un motiv de luptã înversunatã ca sã cucereascã un loc pe lista invitatilor. Aproape pentru toti acestia, o asemenea invitatie era ca un fel de premiu: CC îi trecea printre „fruntasi", adicã fãcea din ei niste oameni care de-acum înainte erau asigurati în materie de tiraje, expozitii, spectacole, îmi amintesc cum într-o discutie care a avut loc în dimineata aceea, în prezenta mea, la sectia de culturã a CC, Isakovski, pentru prima datã omis de pe listã, implora cu lacrimi în ochi sã i se dea si lui o invitatie: pentru prima datã nu era chemat la o importantã adunare, adicã înceta a mai fi fruntas, iar cariera lui era parcã pe sfirsite. si invitati de data aceea nu erau putini — 300 de persoane, dar împreunã cu cei din republicile nationale. Acestia, anuntati cu cîteva zile înainte, veneau la Moscova cu avionul sau cu alte mijloace de locomotie. Selectia însã se fãcea la CC, desigur, în urma multor convorbiri telefonice cu CC-urile partidelor comuniste din republicile nationale si cu conducerea uniunilor de creatie, si pe terenul acesta se ciocneau multe dorinte, ofiiri, pile, iar, dinspre partid, greseli. Dar pe lîngã „fruntasi" erau convocati si aceia cãrora trebuia sã li se dea peste nas, care trebuiau chemati la ordine (criticabili erau atunci Ernst Neizvestnîi si Evtusenko care însã, ca unul ce-si fãcuse deja drum în literaturã, figura si printre fruntasi).
Aceastã întîlnire din 17 decembrie a avut loc la o lunã fãrã o zi de la publicarea în 18 noiembrie a lui Ivan Denisovlci. Evenimentele acestea erau legate între ele. Tuturor comunistilor rezonabili, Ivan Denisovici le arãtase cã mai departe nu pot ceda, cã în felul acesta se nãruie si statul si partidul. Stalin, oricît frîu liber dãdea, chipurile, capriciilor sale personale, în realitate nu iesea niciodatã din linia partidului: chiar distrugînd partidul leninist, el nu era împotriva partidului, ci cu partidul — el rula, în virtutea inertiei si a rutinei, pe drumul lui Lenin. Din cauza caracterului si a temperamentului sãu, Hrusciov (prin conceptie era mult mai aproape de anii '20, este suficient sã ne amintim de ura lui înversunatã împotriva bisericii), nesuprimînd niciodatã si respectînd în aparentã linia partidului, sãrea mereu si pe neasteptate în lãturi, asa cum nu-si poate permite un totalitarism negesticulant. Asemenea sãrituri în lãturi, vãdit-ruinãtoare, au dus la divizarea partidului în partid industrial si partid agrar, dar si slãbirea hãturilor în literaturã era, pentru comunistii prevãzãtori, destul de periculoasã: cãci dacã se permite sã se discute în presã GULAG-ul, atunci ce mai rãmîne din sistem? Asadar, dupã strãpungerea cu Ivan Denisovici, era nevoie ca Hrusciov sã fie cumintit si adus de urgentã înapoi pe faga-
76
sui obisnuit. Cine din CC conducea aceastã manevrã — nu se cunoaste exact, dar sînt foarte multe motive sã-1 bãnuim pe Suslov. (în contradictie cu aceasta, singurul dintre conducãtori care în pauzã a venit sã facã cunostintã cu mine a fost însã Suslov. Dar poate cã aici nu e nici o contradictie: poate cã studia modalitatea de a mã aduce si pe mine pe fãgasul lor.) Planul era fãcut destul de bine: dacã s-ar încerca sã se punã saua pe Hrusciov si acesta ar da din copite — s-ar nãrui totul, nu s-ar realiza nimic. A te hazarda sã-1 convingi pe Hrusciov cã Ivan Denisovici a fost o gresealã nu era deloc de domeniul imposibilului. Dar se concepuse o modalitate de a-1 mîna pe Hrusciov împotriva lui Hrusciov! — cu aceasta erau asigurate presiunea si energia miscãrii inverse. Deja la l decembrie se pusese la cale la Manej o expozitie a artistilor plastici apartinãtori unor curente interzise (inclusiv curente din anii '20!) — si 1-au adus frumusel pe Hrusciov sã vadã si el la ce duce libertatea în artã. Hrusciov, desigur, în simplitatea lui s-a înfuriat — si pe loc s-a lãsat convins sã le bage mintile în cap oamenilor de artã, chiar mîine; rãmînea sã se rezolve problema organizãrii. Socoteala era corectã: valul întorsãturii generale va cuprinde si literatura despre universul concentrationar. Dar la aceastã întîl-nire eu nimerisem deocamdatã nu ca vinovatul numãrul unu, ci ca autorul numãrul unu.
Pe la zece dimineata am fost dus cu masina pînã la Piata Veche, la clãdirea CC-ului, clãdire despre care mai înainte nu avusesem cunostintã decît din auzite, prin fata cãreia nici nu se circula, acesta era un loc deosebit de curat, cu masini numai din cele mari si negre, pãzite, iar pietonii care se nimereau întîmplãtor pe aceastã bucatã de trotuar trebuiau sã treacã discret, disciplinat si repede, pentru ca prin privirile lor vinovate sã nu sugereze pazei ceva prohibit si sã fie retinuti. Pe cînd eu, iatã, chiar intru, mã anunt la ghiseu — de aici se sunã undeva si îndatã mi se dã bilet de acces, si urc pe lîngã gardian pe scara pustie, neîndrãznind sã iau liftul, merg mai departe pe vastele coridoare pustii — iar pe usi numai numele, încolo nu tu grade, nu tu functii (între ai lor toti înteleg totul, iar strãinilor nici nu le trebuie asemenea detalii).
Spre usurarea mea, Polikarpov, el însusi, n-a dorit sã mã vadã (probabil se simtea ticãlos, si simturile nu-1 înselau în privinta aceasta), în schimb membrii sectiei m-au primit cu o solicitudine admirabilã (pãi ei toatã viata, probabil, au simpatizat cu literatura despre lagãre! cu toate cã eu nu am adus aici nuvela mai devreme), îndatã s-a lãmurit cã am fost chemat numai la o festivitate. Intre timp, colaboratorii mai tineri ai aparatului se grãbeau la usã ca sã mã vadã. Mi-au dat o bucatã de carton colorat — aceasta era permisul pentru ziua respectivã pentru palatul receptiilor de la Kremlin; curios: culoarea, foaia de drum, numãrul camerei de hotel — toate astea semnificau ceva, dar nu se stia nici data, nici locul unde erai invitat, si dacã gãseai pe stradã un permis pierdut de cineva, nu-ti dãdeai seama despre ce este vorba si la ce serveste. Dar mai întîi — fuga la hotel „Moskva" (cu masina, se întelege) — acelasi, ca un bastion în piata centralã a Moscovei, si de cîte ori, strivit de
77
grandoarea lui, am trecut pe lîngã el; pe aici în 1945 mergeam, escortat de trei insi, în drum spre Lubianka; pe aici dupã 1956 cãram sacosele grele cu provizii din Moscova — mai repede la metrou si la gara Kazan. si iatã-mã înãuntru, dar îndrumat nu cãtre bariera de netrecut a vestibulului, unde camere libere nu existã niciodatã pentru nimeni altcineva decît pentru strãini, ci într-o camerã obisnuitã, oarecum locuibilã — acolo, pentru cunoscãtori, se repartizeazã toate locurile. si de-abia mi-am luat în primire nemaivãzut de luxoasa mea camerã — cã deja o nouã masinã mare si neagrã ne asteaptã jos pe noi, cîtiva onorabili; lîngã mine... un bãrbat dichisit, în vîrstã, binevoieste sã facem cunostintã: Soloviov-Sedoi; ce ne-au mai împuiat urechile la saraska plicticoasele lui cîntece, revãrsate din difuzoare! Visat-am eu vreodatã momentul si împrejurarea care o sã ne adune la un loc? însã, se pare, tot visul meu nu este pentru o zi, ci acum trebuie sã trãiesc si sã mã misc printre ei, si trebuie cumva sã mã obisnuiesc cu situatia, în acest timp, lãbãrtatã masinã ne duce de-a lungul Bulevardului Komsomolului, pînã pe Dealul Vrãbiilor. Ce m-a mai oprimat în viatã acest Stat, ce cumplit a fost el totdeauna, ce distant, ce neînduplecat, si majoritatea oamenilor si-au trãit toatã viata exact cu aceastã senzatie — dar iatã, se întîmplã ca aceastã putere sã aibã si o altã fatã, ea nu te apasã chiar foarte tare, nu este complet închisã cu obloane de fier, ci este larg deschisã, catifelat îmbietoare, dar are niste brate asa de sigure, cum probabil, nici o fortã din lume nu poate avea. Ei, fereste-te, detinut bãtrin, toate astea nu-s a bunã!
Mai întîi ne aflam în fata unui lat zid de piatrã pe colina înaltã (oare nu aici au jurat Herten si Ogariov sã lupte pentru libertate?), la poartã santinelele verificã masinile, ceea ce înseamnã cã sîntem deja la intrarea pentru automobile (cine vine cu masini de ocazie, trebuie sã strãbatã curtea pe jos, chiar si pe Fedin îl descopãr în aceastã posturã; iar pe noi iatã-ne chiar la intrarea în clãdire). La garderobã las pe mîna unor tineri în livrea ponositul, tristul, lungul meu palton provincial, ca si cum nu m-ar mira faptul cã am ajuns aici. si mai departe se întind sãlile cu parchet minunat — se pare cã totusi azi e zi de lucru sau în general nu e nici un fel de zi? La ferestre sînt trase toate splendidele perdele albe ca zãpada, se revarsã o luminã albã din niste lãmpi — dar si acestea ascunse — care aduc înãuntru ziua de afarã. Acolo, undeva, se trudeste, de-a lungul si de-a latul tãrii, în schimburile de lucru, în mine, oamenii muncii atîrnã ciorchine de scãrile autobuzelor, care fac buf dupã buf prin hîrtoapele pline de noroi; aici, sãlile dau pe din afarã de-atîta public otios si spilcuit, toti bãrbatii sînt în ghete de lac cu bombeuri ascutite, în ghete cu care nu poti sã circuli prin zloata de afarã, si toti vin asa de grãbiti unii în în-tîmpinarea altora: sã se salute, sã-si povesteascã multe si mãrunte, sã-si spunã bancuri; toti, cu exceptia cîtorva trimisi ai minoritãtilor nationale, se cunosc unii pe altii din vedere. Sînt si doamne, dichisite, dar putine. Eu mã tineam mai de-o parte, neafisîndu-mi mutra, avînd grijã ca ghetele mele sã atingã cît mai imperceptibil parchetul, dintre cei de aici nu cunosteam, nu recunosteam pe nimeni, doar pe solohov, care se lãsa fotografiat în ploaia de bh'turi si în
78
pocnetul declicurilor: se lãsa si tare prosteste zîmbea. Mã simteam aici asa de gîtuit si de strãin încît m-am bucurat cînd am vãzut niste kazahi, usor identificabili de cãtre unul ca mine, posesor al experientei exilului. M-am dus si m-am asezat lîngã ei, cu gîndul sã-mi petrec vremea cu ei, nevãzut si nederanjat de ceilalti, dar ti-ai gãsit: o masivã si inoportunã damã de picã veni la noi, bucuroasã, chipurile, sã facã cunostintã cu niste kazahi, cã si ea este din Kazahstan — si atunci am priceput cã asta era Serebriakova.
Am stat un timp cu kazahii, fãrã sã ridic privirile, cãci tare mã temeam de tot felul de întrebãri si discutii, iar cînd ne-au chemat în sala de dejun m-am dus din nou la kazahi si m-am asezat tot în compania lor. Locurile la masã nu erau nominalizate. Toatã sala, prevãzutã cu coloane albe pe postamente aurite, era ocupatã de o masã imensã în formã de U — si tot de la aceste locuri ale noastre ne-am ridicat din nou cu totii în picioare, întîmpinînd cu calde aplauze vreo zece conducãtori de partid si de stat, în momentul în care acestia au apãrut de dincolo de latura scurtã a mesei. Erau printre ei lunganul Suslov, corpolentul Brejnev, obositul si indispusul Kosîghin, impenetrabilul Mikoian
— dar din mijloc s-a auzit o voce moale. Era a scundului si cheliosului Hrus-ciov: „Omul, dacã îmbucã ceva, devine mai bun." Zicînd acestea, ne-a invitat ca deocamdatã sã luãm dejunul. Toatã lumea, cu mare promptitudine, s-a asezat pe scaune — iar aparatele de fotografiat si de filmat au dispãrut cu toatele. Iar masa, masa era deja încãrcatã — eu de cînd mama m-a fãcut, asa ceva n-am vãzut: în fata fiecãrui invitat erau cîte cinci cupe, trei cutite (unul obisnuit, unul mic si unul curbat — de ce si unul curbat?), icre de nisetru, carne, fripturã de gãinã, salate, vinuri, apã de Borjom — pãi numai apa asta rece ar fi fost suficientã si prea suficientã pentru toti — dar nu le-a fost suficient defel, în ce mã priveste, m-am fistîcit în fata acestei abundente si singura mea preocupare a fost sã trag cu ochiul la vecini, nu însã la kazahi. Iar de partea cealaltã si vizavi de mine sedeau niste rusi — într-adevãr grozave mutre, bãrbati cu fata mare, cu trupul mare; între ei se încinsese o vie si veselã discutie, foarte neceremonioasã discutie, despre Polikarpov. si deodatã am început sã pricep cã ãstia toti sînt niste figuri importante: Gheorghi Markov, conducãtorul în carne si oase al întregii Uniuni a Scriitorilor, iar lîngã mine se afla, sigur de sine, corpolentul Vãdim Kojevnikov, si putin mai încolo în diagonalã
— nesuferitul de solohov, încadrat de douã moace neverosimil de mari. (So-fronov, parcã era si el.) între ei mai era si micul si abilul Ceakovski care, cîr-mind din nas, îsi arunca în permanentã ochelarii cînd spre frunte, cînd spre gurã; el a fost primul care a ridicat paharul, fãcînd o plecãciune în diagonalã: „în sãnãtatea dumneavoastrã, Mihail Aleksandrovici!" — si toti laolaltã, ca sã nu rãmînã pe urmã: „In sãnãtatea dumneavoastrã, Mihail Aîeksandrovici!" (Eu nu mã agit, eu sînt din altã republicã.)
Toate acestea erau nume redutabile, nume sonore în literatura sovieticã, iar eu mã simteam cu totul nelegitim printre ele. N-am aspirat niciodatã sã intru în literatura lor, acestui întreg univers al artei sovietice oficiale îi eram, de multã vreme si în mod radical, ostil, îi repudiam pe toti împreunã, fãrã exceptie. Dar iatã-mã atras si eu — si acum cum sã trãiesc si sã respir printre ei?
79
între timp, profitînd de faptul cã nimeni nu se uita la mine mai atent decît la oricare dintre kazahi, mi-am notat într-un carnetel pe genunchi pe furis, sã nu mã vadã vecinul Kojevnikov: ciorbã cu carne de nisetru, cu lãmîie si mãsline; came de nisetru cu cartofi; pîrjoale cu fulgi de cartofi; pateuri; fructe; cafea. Toate erau servite de niste ospãtari în fracuri, toti tineri, discreti, dresati, învãtati sã se arcuiascã spre client, într-o mînã sã tinã farfuria si pe cealaltã s-o tinã la spate. si asta de-atîtea decenii de cînd noi muncim pentru o cartelã, iar la Saratov si astãzi este omor cînd se dau macaroane la Alimentara — iar ei iatã cum mãnîncã! si ceremonialul servirii nu astãzi a apãrut, iar reprezentantii artelor sînt si ei, se pare, foarte obisnuiti cu acesta.
Dejunul a durat o orã si jumãtate, în pauzã ne-am plimbat — apoi ne-am strecurat într-o salã separatã ca sã privim tablourile pictorilor condamnati de partid. Astfel a fost prefatatã tema consfãtuirii. Aci am dat întîmplãtor peste Tvardovski: m-a luat de mînã si m-a condus printre cei prezenti, stabilind selectiv cu cine sã fac cunostintã si cu cine nu. In aceastã pauzã si în cea urmãtoare mi-a fãcut cunostintã cu compozitorul Sviridov, pe care eu oricum îl pretuiam, dar si el era simpatic; cu ilustrul pe-atunci Ciuhrai, regizorul de film, cu Berggolt, cu Panova, cu Ketlinskaia, cu Borsceagovski, cu Maltev (Pupko). De fãcut cunostinte am fãcut, toti erau bucurosi sã mã vadã, am învãtat sã conversez cu ei, dar nu puteam sã-1 consider pe nici unul ca fiind de-al meu. Nu eram pus în situatia de a decide cu cine sînt eu, era clar cã, ex-ceptîndu-1 pe ghidul meu, nu eram cu nimeni: cãci ei toti fuseserã ani de-a rîndul aici la masã, cînd cu guvernantii, cînd cu cei din preajma acestora — dar nici unul nu se bãtuse la coadã pentru niste macaroane. si oricît de liberali ar fi, orice opozitie ar face — toti se sprijinã pe comenzi din partea statului si lucreazã pentru stat, si, judecîndu-i dupã cele prin care trecusem eu, erau toti o apã si-un pãmînt.
Astfel eu cu Tvardovski ne plimbam si ne tot plimbam (în acest timp am descoperit un procedeu amuzant: la toaleta de bãrbati aflatã la etajul unde era banchetul, nu aveau voie sã meargã decît membrii Biroului Politic; la intrarea respectivã era postat special un functionar care-i îndruma pe toti ceilalti sã meargã un etaj mai jos). Sunase deja clopotelul si toti se duseserã în salã, dar Tvardovski parcã ar fi asteptat ceva sau poate avea întîlnire cu cineva, prea bine nici eu nu întelegeam — în vestibulul gol si deja pe jumãtate întunecos, am constatat deodatã cã nu mai rãmãseserãm decît noi doi si niste cameramani avînd la subsuori niste microfoane ciudate — si în momentul acela Tvardovski m-a fãcut atent: prin vestibul trecea, de unul singur, Hrusciov. Tvardovski m-a prezentat acestuia. Hrusciov arãta ca si cînd ar fi coborît din fotografii, dar tot mujic vînjos si rotofei. Mi-a întins mînã într-un gest lipsit de orice aer de superioritate si, zîmbind firesc, mi-a spus ceva de bine — avea acea simplitate despre care îmi povestise, în celula de la Lu-bianka, Victor Belov, soferul lui. si un sentiment de recunostintã mi-a dat ghes cãtre el si, strîngîndu-i mînã, i-am vorbit asa cum simteam:
80
— Vã multumesc, Nikita Sergheevici, nu pentru mine, ci din partea a milioane de oameni care au avut de suferit.
Mie chiar mi s-a pãrut cã i s-au umezit ochii. EI întelegea ceea ce fãcuse pentru toatã lumea si-i era plãcut sã audã aceste cuvinte ale mele.
Cît timp încã ne strîngeam mîinile, cît timp încã se prelungea aceastã clipã pe care nimic nu putea s-o tulbure, puteam sã-i spun orice, puteam sã fac un pas important si ireversibil — dar nu eram pregãtit, capul meu n-a priceput: am simtit cã ratez ceva, dar n-am priceput.
N-am priceput, abia dupã cîteva luni mi-a venit mintea în cãciulã: trebuia sã-i fi solicitat o audientã, desi în cap nu avusesem planul vreunei convorbiri cu el. Trebuia sã înteleg cã tot succesul nostru, de-abia realizat, se clãtina deja, cã nu-mi mai rãmînea acel semestru de deschidere pe care mizasem, cã în general eram la ultima bãtaie de aripã a zborului spre libertate si cã în curînd totul se va poticni — si pentru a încerca stoparea, prevenirea acestui proces, eu trebuia sã-i vorbesc cu curaj lui Hrusciov! El era omul deciziilor individuale, nu este deloc exclus ca eu sã-1 fi putut împinge spre consolidarea operei începute! Dar nu m-am dovedit la înãltimea momentului — la înãltimea primei atingeri directe cu destinul istoric al Rusiei. Prea bruscã si rapidã s-a dovedit a fi pentru mine decolarea.
Dar probabil cã si dupã o îndelungatã zãbovire asupra acestui lucru, tot n-as fi putut sã întocmesc un plan corect al convorbirii cu Hrusciov.
si astfel am lãsat mîna în jos. si de vorbit nu mai aveam ce vorbi (în timpul acesta, cameramanii au tot filmat — strîngerea noastrã de mîini apare acolo, în cronica respectivã). Rãmînea sã fac stînga-mprejur si sã merg în salã. si am fãcut stînga-mprejur. si acolo — mai precis, în fata usilor închise, unde nu era nimeni — sta acum singuratic scundul solohov si zîmbea prosteste. Asa cum prinseserã momentul în care Tvardovski îl abordase pe Hrusciov, tot asa cameramanii au urmãrit acest moment si cu solohov; acesta si-a fãcut drum încoace, înapoi, ca sã fie si el de fatã, ca tar al literaturii. Dar Hrusciov a trecut mai departe de solohov, iar mie nu mi-a rãmas decît sã merg direct la acesta, nu se putea altfel. Am pãsit spre el si astfel am avut ocazia sã ne strîngem mîna. tar sau nu, el era însã o figurã din cale-afarã de influentã, si a te certa cu el de la primii pasi n-avea nici un rost. Dar mã si plictisisem, si n-aveam nimic de spus, nici mãcar ceva amabil.
— Sîntem de pe aceleasi meleaguri? — zîmbi el pe sub mustãcioarã; buimãcit, el sugera astfel o cale de apropiere.
— De la Donet! — am confirmat eu rece si întrucîtva amenintãtor. Ne-am dus în salã. începeau dezbaterile.
Pe mese rãmãsese acum numai apã mineralã de Borjom; cameramanii
fotografiau în voie. Tvardovski m-a luat cu el si m-a dus spre latura cea mai
îndepãrtatã a sãlii, acolo unde se adunase un fel de opozitie si unde — iatã
spiritul epocii — se afla si Surkov. Nu numai cã sedea acolo cu noi, dar mi-a
- spus si o glumã: „stiti cum se numeste acest palat? Colhozul «învãtãtura
81
lui Ilici»". Iatã cum se clãtinau stîlpii, si nimeni nu întelegea ce prevesteau zodiile!
La capãtul mesei conducãtorilor s-a ridicat scundul si bolîndul Iliciov, seful sectiei propagandã a CC, si, unduindu-si serpeste gîtul subtire, a început sã citeascã referatu!. Desi poate nu era puternicã, vocea lui iesea amplificatã sonor din difuzoarele de pe pereti, si sensul cuvintelor avea vigoare partinicã. El a spus cã este util ca din cînd în cînd sã ne verificãm ceasurile. Cã abstrac-tionistii sînt extraordinar de activi si-i silesc pe realistii socialisti sã intre în defensivã. (Cã sîntem în rãzboi se întelege de la sine.) Cã formalistii impun partidului un nou dictat. si cã vin la CC scrisori în care oamenii întreabã: oare hotârîrile partidului (au fost nenumãrate de-a lungul anilor, dar toate la fel) s-au învechit? Nu! — vibra Iliciov din toate corzile vocale — nu vom permite gestul profanator de a face din Lenin un adept al lozincii „sã înfloreascã o sutã de flori"! — Cînd îsi trãgea capul spre umeri, cînd îsi musca buzele de indignare: — si cineastii scormonesc în ogradã, ei marea magistralã n-o vãd. si în literaturã tinerii braveazã cu un scepticism sforãitor. Iar strãinii gãsesc, dupã lungi cãutãri, escroci în genul lui Esenin-Volpin. (Hrusciov: Pornografie, nu artã.) Iar o parte dintre poeti fac propagandã pentru principiul general-omenesc, asa cum face Novella Matveeva — chipurile, cînt la toti, dau la toti. A sosit vremea dezmãtului nepedepsit al elementelor anarhic; din artã! Vor expozitii fãrã juriu, cãrti fãrã redactori. Vor coexistentã pasnicã în domeniul ideologiei! La adunãri este o asemenea atmosferã, încît te face sã te jenezi dacã aperi pozitia partidului. (Horcãit de mic Stalin!)
Asa a prezentat el partidul: ca pe ceva foarte mic, slab, oprimat — iar intelectualitatea: ca pe ceva amenintãtor, ofensiv. Dar un mititel ca ãsta se ridica împotriva ei, dînd amenintãtor din cap. Se pare cã de undeva se rãspîndiserã niste zvonuri cum cã va fi o nouã campanie împotriva intelectualitãtii creatoare si cã însusi Nikita Sergheevici primise o scrisoare semnatã de asemenea oameni de frunte ca Favorski, Konionkov, Zavadski, Ehrenburg. (si... Surkov! iatã unde nimerise el!) Faceti totul ca sã nu se mai repete arbitrariul! Fãrã existenta unor orientãri diferite, arta, se spune, e osînditã la pieire. Apoi si-au retras scrisoarea. (Hrusciov: Mai bine ar fi fost sã n-o trimitã defel!)
Sala aplaudã anemic.
Dar Iliciov bagã presiune si trece la ofensivã, suprasolicitîndu-si putinãtatea volumului fizic: diversiunea burgheziei în domeniul ideologiei nu avem dreptul s-o subapreciem. Nu tinerii artisti „cautã cãi" — cineva i-a gãsit pe ei si a început sã-i tîrascã dupã sine. La noi existã libertate deplinã pentru lupta pentru comunism, dar la noi nu existã si nu poate exista libertate pentru lupta împotriva comunismului! Este o mare fericire cã partidul determinã întreaga orientare a artei.
în salã era din ce în ce mai lugubru, în asa mãsurã se amestecase atmosfera de întrunire veselã cu cea de funeralii încît la un moment dat au început sã-mi treacã prin minte tot felul de idei: poate cã se renuntã si la ostilitãtile împotriva mea, poate cã se nãpustesc asupra mea, cã zãu Denisovici al meu nu
82
e nicicum pentru comunism. Dar cînd s-au jenat ai nostri sã facã mutarea inversã? Sînt singurul care a fãcut ca aici sã fie si o notã de veselie.
Iar acolo, aproape în fata lor, se afla, nevãzutã nouã, sculptura din bronz datoratã lui Emst Neizvestnîi. Hrusciov, peste rind, începuse sã mîrîie la ea: „Iatã ce dezmãt! Dacã ar ajunge majoritari, ãstia ne-arpune la zid!"
Dar stãpînii vireazã, dacã, iatã, cîrma îi ascultã mereu. Cu o nouã unduire a gîtului, ca si cînd tare 1-ar fi deranjat gulerul, Iliciov a început sã cînte într-un registru cu totul nou: partidul trebuie sã disceamã între operele decadente si cele, fie ele si acut-critice, dar totusi pline de încredere în viatã; în ultima vreme au apãrut opere foarte veridice, îndrãznete, cum este O zi din viata lui Ivan Denisovici, opere care înfãtiseazã oameni de omenie pusi în situatii inumane.
Instinctul care-1 deosebea de toti conducãtorii comunisti îl ajutase pe Hrusciov sã priceapã cã el nu observase anticomunismul nuvelei mele pentru cã aici capul lui nu se mai lãsa cãlãuzit de o dogmã osificatã. Dar observase ceea ce era înfãtisat cinstit-tãrãneste. Acum, întrerupîndu-1 intempestiv pe Iliciov, începu sã bombãne:
—Asta nu înseamnã cã toatã literatura trebuie sã fie despre lagãr. Ce literaturã ar mai fi asta? Dar m-a impresionat felul în care Ivan Denisovici avea grijã de mortar. Iatã, astãzi, Tvardovski mi-a fãcut cunostintã cu autorul. Trebuie sã-1 cunoasteti cu totii.
Dar sala cea vigilentã mã luase deja la ochi cînd apãrusem cu Tvardovski — si acum începurã sã se întoarcã încoace si sã aplaude: înainte de Hrusciov cei mai lingusitori, dupã Hrusciov absolut toti.
M-am ridicat în picioare—cîtusi de putin înselat de aceste aplauze. M-am ridicat în picioare — fãrã a spera vreo clipã cã am sã trãiesc cu aceastã societate, în fata sãlii care mã aplauda m-am ridicat în picioare ca în fata unor dusmani, cu încrîncenare. De toatã profunzimea adevãrului meu ei nici idee n-aveau — si n-avea nici un rost sã încerc a le cîstiga simpatia.
Am fãcut o plecãciune formalã într-o parte, o plecãciune formalã în cealaltã parte si m-am asezat imediat, curmînd aplauzele, avertizînd cã eu nu sînt de-al lor.
Raportul lui Iliciov încã mai continua, dar îsi fãceau din ce în ce mai mult loc neîntreruptele comentarii ale lui Hrusciov. El tot rãspundea autorilor acelei scrisori retrase ulterior cum cã întoarcere la cultul personalitãtii nu va mai fi. „La închisoare nu vom mai trimite pe nimeni — a declarat categoric Hrusciov. — Luati-vã pasapoarte si cãlãtorie sprîncenatã, manifestati-vã talentele acolo."'
(Chestia asta încã de-atunci suna asa de neverosimil, încît nimeni n-a luat-o în serios.)
Un nou-venit nu reuseste niciodatã sã sesizeze toate particularitãtile unei localitãti si este sub reflectorul tuturor, dar el nu vede nimic. La fel si eu: n-am priceput cã pentru mine între prima si a doua pauzã situatia se schimbase radical. In prima pauzã, raportul lui Iliciov încã nu era cunoscut, Hrusciov încã
83
nu fãcuse nici o referire [a mine — din nou viraj brusc? Partidul s-a rãzgîndit brusc cu privire ia Ivan Denisovici"? si de aceea în prima pauzã mai nimeni nu se apropiase de mine si de Tvardovski; încã mai existau conservatori: ei au dat buzna în pauza urmãtoare (tot acum s-a apropiat de noi si Ciuhrai), cînd era deja de notorietate faptul cã partidul mã aprobã si cînd se putea anticipa ascensiunea mea în continuare. Chiar acum — de pe coltul îndepãrtat al mesei noastre se dovedi a fi ocolul cel mai scurt — cu fata lui inexpresivã, totalmente stearsã, veni Satiukov. Asa de amical s-a lipit de noi, încît pînã la urmã am format un grup de trei. Nerãbdãtor, Satiukov însusi m-a întrebat dacã nu am vreo lucrare nouã din care sã-i dau un fragment pentru Pravda. N-am înteles prea bine de ce sã stric o nuvelã destinatã revistei Novîi mir. N-am priceput ce înseamnã afirmatia cã Pravda se socoteste onoratã sã mã sufle Izvestiei si sã mã fluture prin fata lui Hrusciov. si n-am înteles cum pentru nuvela însãsi si pentru Novîi mir chestia asta deschide un drum fãrã criticã. Dar Tvardovski a înteles instantaneu totul — si a promis sã satisfacã neapãrat cererea respectivã.
Dar peste alte cinci minute veni la noi un ins de talie înaltã, uscãtiv, cu o foarte inteligentã fatã alungitã si-mi strînse mîna energic si bucuros si spuse ceva despre plãcerea extraordinarã pe care i-o fãcuse Ivan Denisovici, si deci îmi strînse mîna în asa fel de parcã de-acum prieten mai apropiat decît el n-o sã mai am. Toti ceilalti si-au spus numele, acesta nu. „Iertati-mâ, cu cine am... ?" — am întrebat eu. Rãspunsul cu o notã de repros îl dãdu, cu jumãtate de glas, Tvardovski: „Mihail Andre-e-ici!" „lertati-mã, care Mihail Andreici?" am continuat eu întrebãtor. Pe Tvardovski începu sã-1 cuprindã disperarea: „Su-u-slov!" Cãci noi trebuie sã purtãm în permanentã pe retinã si în inimã cele douã duzini de portrete ale lor! — dar memoria mea vizualã mã trãdeazã cam des, asa cã n-am recunoscut figura. si Suslov, ca si cînd nici nu 1-ar fi supãrat faptul cã eu nu-1 recunoscusem, continua sã-mi strîngã mîna. Asa s-a ales orbita mea! Desigur, acei mari banditi din Uniunea Scriitorilor regretau acum si ei cã rataserã ocazia de a fi vecini cu mine la începutul bancherului, dar în prezenta lui Tvardovski n-ar fi putut nicicum sã se apropie de noi, cãci noi formam alt lagãr.
Desi pãrerea partidului era clarã, a început sedinta a treia — aceasta consacratã dezbaterilor. Pentru ca pe acelasi cui sã-1 confirme si sã-1 batã acum însisi oamenii de artã. si ei se grãbirã sã spunã, uneori mai expresiv decît însusi CC, ce aveau pe suflet. Groaznicul Gribaciov asa a si improvizat: se vrea substituirea ideologicului prin general-uman, se vorbeste în general despre bine, în spiritul moralei crestine — atunci prin ce ne vom mai deosebi de adversarii nostri? A cerut „ca tînãra generatie sã nu împiedice vechea generatie sã steargã bãrbãteste petele trecutului". si iat-o pe Galina Serebriakova, deja cunoscutã mie: „Eu simt cum întineresc în prezenta lui Nikita Sergheici" (prin aceasta, ea voia sã sugereze cã la noi se instalase o primãvarã politicã, dar Tvardovski zîmbea întruna). Ea mai spuse ferm si chiar autoritar: „si în organe si în securitate existã oameni cinstiti, care ne-au salvat (adicã pe vechii
84
bolsevici) si au crezut în noi." O scoseserã în fatã ca sã mã combatã pe mine, si acum ea îsi dãdea cu presupusul: „Tema lagãrelor poate fi atît utilã, cît si dãunãtoare. Important este nu cã au fost asemenea lucruri, ci cã ele au trecut, CC ne-a scãpat de ele." Mai luã cuvînrul robustul si bine hrãnitul pictor Serov (tiz — ironie a soartei — al unui mare predecesor) si declarã pe sleau cã în artã lipsa de talent nu este un pericol, ci numai un nenoroc, dar cã pericolul este abstractionismul. Adevãratul drum leninist nu este garnisit cu marmeladã, mai spuse el, adãugind cã sînt frumoase numai unele fete ale vietii, adicã numai acelea în care se oglindeste soarele construirii comunismului.
Eu fac aceste însemnãri dupã saisprezece ani — si toate faptele evocate aici apartin atît de mult trecutului, atît de mult s-au pulverizat, s-au banalizat în comparatie cu noile si gravele lovituri si dureri care atunci nici nu puteau fi întrezãrite, încît pe mine însumi mã cuprinde un sentiment de lehamite, si creionul nu mai vrea sã scrie. Dar îmi revin si-mi spun: aceste lucruri ne-au dominat viata o jumãtate de secol si în Uniune încã si astãzi ne mai nãucesc de cap, asa cã o mãrturie nu poate fi de prisos.
La drept vorbind, trei fire s-au împletit în discutia din acea zi. Primul — abstractionismul în picturã, deja condamnat fãrã drept de apel, lipsit de orice sansã si de orice posibilitate de apãrare. Dar din acesta se trãgea, ca o jumãtate de fir, „general-umanul" pe care de asemenea îl condamnau partidul si maestrii întelepti ai artelor, dar pentru care — aici era nevoie de îndrãznealã! — s-ar fi putut încerca organizarea unei cît de mici apãrãri. General-umanul ca parte a artei abstracte! — iatã în ce consta pentru noi toatã deficienta bolnãvicioasã a libertãtii! Dar scipaciov, cãruntul gentleman cu voce nobilã (în alte timpuri — marxist habotnic) avu aici curajul sã spunã: „Nouã ne apartine viitorul — si temele trebuie sã fie foarte largi. Tocmai literaturii noastre îi apartin temele general-umane, iar burghezia si-a pierdut drepturile asupra lor." Era aici în primul rînd un ingenios amestec dulceag, dar în acea zi si în acea salã el a sunat a îndrãznealã. In acel moment, m-am grãbit sã fiu primul care dã tonul aplauzelor sãlii — si s-a aplaudat copios.
Al doilea fir tors din acelasi caier a fost tema lagãrelor. Al treilea — cu ardere mocnitã — a fost tema antisemitismului. Intelectualitatea creatoare din Moscova era foarte îngrijoratã de eventualitatea ca noua persecutie sã îmbrace un caracter antievreiesc, si aceastã teamã exageratã îsi fãcuse loc si în sufletele multora din salã si era bine cunoscutã Comitetului Central. Iliciov, desi vorbise un ceas, tema aceasta a ocolit-o, dar Nikita n-a rãmas dator cu replicile: „Babii Iar" nu este scrisã corect, ce, Hitler extermina numai evrei? Pe slavi i-a exterminat si mai mult. Existã la ora actualã antisemitism în tara noastrã? Nu! Dar a existat? în primii ani ai puterii sovietice, ponderea procentualã a evreilor, desi era foarte nesemnificativã, a generat totusi antisemitism. Iar sostakovici, compunînd o simfonie pe versurile lui Evtusenko, a sãvîrsit o faptã dãunãtoare. (Dar lui sostakovici i s-a adresat pe un ton blînd: „Eu vã stimez. Cred cã gresiti.") si chiar Gribaciov (desi sustinut de aparat) a trebuit sã explice cã nu este antisemit. Apoi au luat cuvîntuî Evtusenko si
85
Ehrenburg. Prin însusi acest fapt si prin prezenta lor, ei aminteau cã nu-si vor ceda pozitiile.
Evtusenko se gãsea (el încã nu stia acest lucru) la ultima evolutie a rãsunãtorului sãu rol si renume, mai departe îl astepta declinul. Dacã Gribaciov încerca un sentiment de sigurantã, sentiment ce se întãrea prin sprijinul venit de la autoritãti, Evtusenko se comporta cu aplomb, avea un plus de prestantã, era mai teatral (si Tvardovski îmi spuse ca de la vecin la vecin: „Nu stiu de ce nu pot sã mã împac cu ideea cã nu iei si tu cuvîntul"). Nu a pierdut ocazia sã povesteascã si cîteva basme teatralizate: cum, venind încoace, sezuse de vorbã cu un taxator (subiectul preferat al scriitorasilor din oras), sau cum venise la familia lor un om eliberat din detentie si le povestise despre cît de devotat leninismului fusese bunicul sãu care murise în lagãr — si vocea lui Evtusenko tremura de compasiune. Se încumetã sã-si exprime pãrerea în legãturã cu Stalin — cã el „poate uneori credea în comunism" (Hrusciov îl corectã energic: „Stalin a fost devotat trup si suflet comunismului! Dar iatã cum îl construia el..."). S-a încumetat sã caracterizeze dogmatismul ca fiind si o formã a revizionismului — si de aici a trecut la atacul cel mai îndrãznet: „Dar cîte tablouri inexpresiv-dogmatice nu erau la expozitie? Nikita Sergheici, iatã portretul dumneavoastrã de-acolo — nereusit!" (Asta atunci suna foarte cutezãtor, desi Evtusenko era sigur cã Hrusciov nu se va supãra pentru niste lucruri personale.)
Iar Ehrenburg, dimpotrivã, apãru ca un pãpãlãu decrepit, deja în pragul sfirsitului. La viata lui, multe servicii de curtean prestase, multe minciuni debitase, mult talent de descurcãret dovedise, pe multe muchii de cutit umblase. si acum — a cîta oarã? — sesizînd atmosfera cu totul nouã, el pãsea cînd mai cu curaj, cînd mai cu plecãciune. Da, el se temuse de Stalin. De cîte ori nu se întrebase pe muteste: „De ce acela nenoroceste oameni?" si — e posibil ca nimeni sã nu-i spunã lui Stalin adevãrul? si iatã acum sarcinã (?): sã explice tinerilor de ce poporul (si Ehrenburg) continuase sã lucreze si pe vremea lui Stalin! Dar, dar! — Stalin nu era antisemit! (Ca lectie pentru cei de azi forma cea mai comodã de a-si exprima pozitia.) Stalin, cicã, îi chema pe redactori si-i certa: nu vã e rusine sã dezvãluiti pseudonime evreiesti în ziare? (Ce curaj pe redactorii ãstia!) în general, bunicii (tovarãsii de luptã ai lui Lenin) — erau buni, pãrintii au lãsat de dorit. La un moment dat a recunoscut: „Mei eu nu întelegeam ceea ce scriam în anii '20." (Dar pe cîti i-a intoxicat!) Iar acum, dacã ceva îl nelinisteste — este acea „concordantã incompletã cu Nikita Sergheievici". — Iatã la ce concluzie rizibilã se oprea acest îndrumãtor al nostru din deceniile comuniste. Mi-era silã sã-1 ascult si sã-mi amintesc cã în 1941 articolele lui tare mã emotionau.
si asa — cu masa de prînz, cu raportul, cu promenada si cu dezbaterile trecuserã deja mai mult de sase ore, dincolo de perdelele albe ca zãpada deja se întunecase, zilei de lucru a tãrii îi urmaserã ceasurile de odihnã ale celor ce muncesc, dar noi continuam sã sedem. Pozînd într-o atitudine de catîr foarte abãtut, strãin de frãmîntãrile acestei turme si nemanifestînd nici un interes
86
fatã de ea, sedea Kosîghin. Aici, seful guvernului era el însusi un rob neputincios, comic, desi pe el îl asteptau treburi mai importante. Avînd în vedere amploarea extraordinarã a actiunii puse la cale de partid — încã mai era mult de vorbit, se înscriseserã la cuvînt 40 de persoane, si azi vorbiserã numai 8 — era deja clar cã nu va fi timp pentru toti. Sã se reia sedinta în ziua urmãtoare? Dar pe mîine nu se putea amîna: era prevãzutã o vizitã de cîteva zile a lui Tito. Deci se punea problema sã se amîne pe termen nedefinit. Dar dacã era asa — atunci era inevitabil cuvîntul de închidere al lui Nikita Sergheici, cuvînt care a si fost rostit.
Da, desigur, despre presã ca despre tunul cu bãtaie lungã al partidului, în interiorul tãrii noastre nu existã coexistentã de sisteme, aici se pune problema puritãtii sau a mocirlei, (încã o datã se vede ce manevrã era pentru ei coexistenta.) Lupta nu tolereazã compromisurile. (Ba nu: doar cu Kennedy am fãcut un compromis întelept. Doar Hrusciov de-abia ce se salvase de la înecul unor ziie teribile, cînd dusese lumea la un pas de rãzboiul nuclear, si iatã, una din primele lui ocupatii la vreme de pace este întîlnirea cu noi.) Se duce lupta pentru mintile oamenilor. Mintile dumneavoastrã sînt foarte pretioase pentru noi, dumneavoastrã însivã sînteti niste maresali. Faptul cã v-am chemat aici este deja o dovadã (?) cã nu mai existã cultul personalitãtii. Da, partidul fãcuse niste greseli. Greseli sînt posibile si în viitor. (Rumoare. De obicei nu se spuneau lucruri asa de îndrãznete.) si eu voi fi fiind în ochii dumneavoastrã un sta-linist: am sprijinit si eu acele principii. Cu cit este mai micã rãspunderea pentru viitor, cu atît este mai mare goana dupã tema închisorilor. (Tocmai invers!) A considera cã toate cele scrise sînt date de la Dumnezeu si hop cu ele la tipografie — este cu neputintã. O societate care ar permite asa ceva este negu-vernabilã, nu poate supravietui. „Trãieste si lasã si pe altii sã trãiascã" — eu cu asta nu sînt de acord. Noi trãim din bunurile create de popor si trebuie sã-i plãtim poporului. (si înfuriindu-se, arãtînd cu degetul la sculptura expusã a lui Neizvestnîi.) „selepin! Sã verifici: de unde iau dînsii bronz? Aici sînt 8 kilograme din bronzul poporului!" (Apoi mai potolit:) Eu chem si la pace si la luptã! (Acum ireconciliabil:) Eu sînt pentru rãzboi, nu pentru pace! în rãzboi trebuie sã apãrãm lucrurile care înnobileazã sufletul omului. Judecãtor este istoria, iar noi rãspundem pentru stat si vom apãra ceea ce este util. Desigur, Noe era un om inteligent de vreme ce n-a luat cu el necurãtenii.
si mai departe Hrusciov pierdu din ce în ce mai mult tonul omului de stat si devie spre exprimarea unor gusturi personale, asa cum si credea cã are dreptul s-o facã, el fiind tar. Toatã ziua îl bombãnise pe Esenin-Volpin (si pe Evtusenko), acum îl luã la refec pe Esenin-senior: „N-am nici o consideratie pentru cei care-si terminã viata prin sinucidere. Probabil cã si Esenin (ca si fiul sãu) era atins de nebunie. Eu 1-am întrebat pe Neizvestnîi: dumneavoastrã sînteti bãrbati adevãrati sau pederasti adevãrati? De muzica lui sostakovici — colicile te apuca, stomacul te doare. Nu vreau sã-i jignesc pe negri, dar tot jazzul american vine de la negri, în schimb, cînd îl ascult pe Glinka, îmi dau lacrimi de bucurie. Eu sînt din vechiul regim. Mie îmi place Oistrah,
87
colectivul de violonisti. Uneori nici nu stiu ce cîntã ei, dar îmi place. . Eu m-am format într-un sat rusesc, cu muzicã ruseascã. Sã pãstrãm traditia!"
Sã pãstrãm traditia! — aceste cuvinte aveau un sunet neobisnuit pentru bolsevici: da, în Hrusciov exista, pe lîngã comunism, si ceva din alte vremuri.
Dar nici cu asta n-a încheiat Hrusciov, se luase deja cu vorba, începu sã-si aminteascã episoade din epoca stalinistã — „iatã, Anastas îsi aminteste" (pe toatã durata sedintei, Mikoian a stat mut ca o statuie). si-a amintit apoi cum a fost scris textul hotãririi cu privire la „Bogdan Hmelnitki": cum sedeau în lojã, cum a vorbit Vorosilov, cum a dictat Stalin... Apoi cei prezenti au auzit ceva cu totul de domeniul absurdului: cum cã Stalin 1-ar fi luat pe Hrusciov de spion polonez si cã ar fi dat ordin sã fie arestat...
Toti preferau sã asculte. Cãtre 9 seara, treaba s-a sfirsit.
Totul s-a dus — nici nu-ti vine sã crezi. si o anumitã posibilitate îmi stãtuse la îndemînã în acele sãptãmîni, însã am ratat-o. Eu trãiam în patria mea, si deodatã mi-a venit recunoastere de jos si recunoastere de sus. Exemplarele din Novîi mir cu Denisovici se epuizaserã de mult — iar la redactie era pelerinaj, studentii îsi strîngeau carnetele si le aduceau teancuri ca garantie pentru un exemplar împrumutat pentru douãzeci si patru de ore. La redactie si la Riazan soseau vrafuri de scrisori din toatã tara. Deja se pregãtea o editie de 700 000 de exemplare în colectia „Roman-gazeta", o editie separatã de 300 000 de exemplare (cînd veni brusc o dispozitie: a se reduce la 100 000; asa mi s-a spus mie, dar eu n-am dat importantã, nu m-am apucat sã contest decizia). La cîteva zile dupã consfãtuire, Pravda a publicat un fragment din Krecetovka. Asta era deja o garantie cã cenzura n-o sã opreascã Matriona si Krecetovka, ambele în pregãtire la Novîi mir. Eu nu-mi simteam decolarea, dar cu toatã previziunea mea de fost detinut nu mi-o închipuisem asa de scurtã — cãci iatã, spre februarie avea sã fie întreruptã.
Dintre cele douã pãrti beligerante eu am ales asa de irevocabil intelectualitatea, încît împreunã cu ea socoteam rusinos chiar si faptul de a mã vedea cu asa-zisa „sotnie neagrã" — conducerea Uniunii Scriitorilor din RSFSR. In ajunul Anului Nou m-au primit în Uniune fãrã procedura obisnuitã, fãrã referinte, la început chiar fãrã cerere (în bãtaie de joc — grãbit — nu i-am dat-o secretarului din Riazan, nu voiam sã le dau semnãturã, dar apoi a trebuit s-o dau), mi-au trimis si o telegramã colectivã de felicitare (Sobolev, So-fronov, Kojevnikov si altii). Pe 31 decembrie am sosit la Moscova: mã chemaserã la ei pe cheiul Sofiiskaia. Se adunaserã acolo toti (minunîndu-se de succesul meu, pentru viitor ei îmi prevesteau si alte succese, mã bãnuiau cã as avea niste strinse legãturi speciale cu Hrusciov). Mã chemaserã pentru ca într-o jumãtate de orã sã-mi repartizeze un apartament în Moscova (problema aceasta era în mîinile lor), am refuzat categoric. Numai pentru ca sã nu mã vãd cu „sotnia neagrã", numai pentru ca sã nu mã pãtez de atingerea cu ea, am refuzat categoric apartamentul din Moscova (o bagatelã, în definitiv, de altfel într-o oarecare mãsurã mi-era teamã si de îmbulzeala din Moscova, de concurenta
la ocuparea unui loc de muncã, nu stiam cã toti lucreazã în zona din jurul capitalei). M-am condamnat astfel, pe mine si pe sotia mea, la zece ani de grea vietuire în înfometatul Riazan, apoi am fost strîns cu usa acolo, în capcanã; la toate acestea se adaugã si vesnicele cãlãtorii cu grelele provizii. La sotie m-am gîndit cel mai putin; ulterior, despãrtitã de mine, ea a putut sã se mute la Moscova numai dupã ce a luat pozitie împotriva mea. (Iar în intervalul urmãtor al vietii, toate bune: n-am devenit locuitor al Moscovei, ci am împãrtãsit destinul provinciei umilite.)
încã în ianuarie, la realegerea secretarului din Riazan, a sosit din partea lor M. Alekseev si mi-a repetat niste foarte amabile invitatii: înainte de toate, imediat dupã evenimentul electoral, eram invitat la procedura golirii butelcu-telor, unde nici un discurs nu se mai tine formal ca la sedintã, ci la obiect, cu punerea punctului pe i. Nici la asta nu m-am dus. Eu fãceam totul altfel de cum fãcea toatã lumea, altfel de cum era de asteptat si cum era normal.
între timp, dupã amînãri succesive, a avut loc în sfirsit continuarea „întîl-nirilor" de la Kremlin: 7 si 8 martie 1963.
Adunarea s-a tinut la Kremlin, în alba si perfect circulara salã a Ecaterinei, sub cupola care se vede bine si din Piata Rosie. Circularã, dar prin coloane se remarca partea cu plusul albastru al fotoliilor, parte rezervatã spectacolelor
— si podiumul prezidential, ca de instantã de judecatã, construit din lemn galben, în spate, într-o nisã, sub niste nimfe stilizate, atîma portretul lui Lemn. Culoarea albastrã se repeta moderat pretutindeni în cadrul sãlii. Lumina diurnã care venea prin cupolã fiind insuficientã, se folosea si lumina electricã.
Acum tot guvernul, sau biroul politic, cum vreti sã-i spuneti, nu mai era o autoritate asezatã undeva departe la nivelul nostru, ci una ridicatã mult deasupra noastrã, foarte vizibilã — si venitã sã ne judece. Acum printre noi erau si multe fete necunoscute, nu numai mie, ci si pentru lucrãtorii din domeniul artelor: chemaserã vreo sutã-o sutã cincizeci de persoane cu mutre partinice. Nici Nikita nu mai era acea gazdã primitoare care mai întîi te invita sã servesti din cele sapte feluri de mîncare si sã devii mai bun, ci s-a ridicat în picioare furios — iar la el si furia era expresivã — a spus:
— Toti slugoii stãpînilor din Occident sã pofteascã afarã!
Un fior i-a strãbãtut pe toti — despre cine-i vorba? De ce? Despre mine? Chiar ne-am chiorii sã vedem dacã iese cineva. (Dar el avea în vedere altceva: cineva le soptise corespondentilor occidentali ceva despre întîlnirea trecutã
— asa cã pentru a nu se sopti si despre aceasta îi poftea afarã pe slugoi. Sã fi rãmas asa de mult în urmã anul 1956? si iatã, deja nici nu se mai poate sopti.)
încã mai tuna si fulgera Nikita:
— Vom aplica legea privind apãrarea secretelor de stat! (Adicã: pînã la douãzeci de ani de lagãr.)
A bãgat frica în auditoriu si s-a asezat.
89
si deasupra podiumului judecãtoresc, deasupra tribunei, s-a ivit din nou pirpiriul Iliciov. Deja avea în el mai putine trãsãturi de sarpe decît data trecutã, pentru cã evenimentele luaserã o întorsãturã în favoarea lui si a lor.
Dupã cum se vede, „sub influenta ideilor întremãtoare ale partidului, a dispãrut sentimentul vulnerabilitãtii" (nu se stie de ce se crede în acest sentiment al lor: uite asa: stau timp de decenii în înalte posturi de comandã — si de la o povestire, de la o expozitie li se trage deja vulnerabilitatea), „oamenii au început a vorbi cu voce tare despre realismul socialist", în Occident circulã deja niste basme despre rãscoala copiilor împotriva pãrintilor, care, chipurile, si-au pãtat onoarea în anii cultului personalitãtii. Ehrenburg a introdus notiunea ambiguã de „dezghet" — iar acum se anuntã „înghetul".
Hrusciov (amenintãtor): „Iar pentru dusmanii partidului va fi înghet." (Se vede treaba cã începînd din decembrie 1-au îmbrobodit bine de tot, este de nerecunoscut. L-au fãcut sã-si taie cu mîna lui craca pe care stã, si el taie într-o veselie.)
Kosîghin stã la fel de posac, arãtînd prin aceasta cã el n-are nici un rost aici, cã nu participã, cã nu s-ar ocupa cu o asemenea prostie. Alãturi de Hrusciov se aflã Brejnev: masiv, lat în umeri, înfloritor. Suslov, rãu, uscat (nu asa de slab, pe cît sînt ei de grasi).
La unison cu Hrusciov, Iliciov începe si el sã gesticuleze amenintãtor: „Unii tin discursuri, demascã, dar n-au pic de talent. Se dau drept conducãtori ai tineretului, dar conducãtor al tineretului este unul singur: PCUS." în continuare i-a elogiat pe Emst Neizvestnîi, pe Evtusenko, care între timp au reusit sã-si vadã greselile. Dar cutare pictori (se pare: Andronov, Nevedov, Gastev, Vilkovir) — spunea el — se plaseazã pe o pozitie belicoasã si incorectã. si cît îi priveste pe scriitori: „îi putem întelege pe cei care scriu mult, dar nu-i putem întelege pe cei care în general tac." (Eu stau, notez si mã gîndesc — hai, cã ai nimerit-o cu ei! Mai înainte, eu puteam sã tac cît voiam, dar acum nici a tãcea nu se mai poate!) Apoi s-a nãpustit asupra lui Ehrenburg (lor li se pãrea atunci cã el este conducãtorul opozitiei, o figurã periculoasã): în timp ce memoriile lui povesteau despre evenimente de altãdatã — presa noastrã tãcea. Iar acum — cititorii protesteazã: Ehrenburg a scos „teoria tãcerii". (Adicã: de multã vreme se stia totul, dar nimeni nu vorbea.)
Cum se schimbã totul cu trecerea timpului! Dar în acel an nu exista problemã mai acutã decît aceasta: aveau sau nu aveau cunostintã toti conducãtorii, toate vîrfurile partidului despre ce se întîmpla în vremea lui Stalin? Iatã în ce situatie idioatã îi pusese Hrusciov. Pentru salvarea prestigiului nu le rãmãsese decît sã îmbrãtiseze teoria necunoasterii.
Iliciov: „Asa, ce rezultã dupã Ehrenburg: stiau si-si salvau pielea? Dar CC în hotãrîrea privind lichidarea cultului personalitãtii a explicat de ce tãcea poporul'' (si aici se folosesc de popor ca de un paravan.) „Dar, dumneavoastrã, Ilia Grigorici, nu tãceati, ci proslãveati, în 1951 ati spus: „Stalin m-a ajutat sã scriu majoritatea cãrtilor mele." în 1953 spuneati: „Staiin iubea oamenii, stergea lacrimile mamelor, stia gîndurile si sentimentele milioanelor."
90
si Ehrenburg ce sã rãspundã, dacã 1-au si invitat? Citate: le-a ales binisor, are la îndemînã zeci si zeci, si chiar mai multe. De mînjit, e mînjit. (si nu în felul acela trebuia sã-si scrie memoriile, ci cãindu-se. Ei, lasã, la renumele lui european, cum sã se umileascã într-atît?)
si Iliciov, stãpîn pe subiect, o coteste: „Evidentiez cazul dumneavoastrã, Ilia Grigorici, nu pentru a vã imputa proslãvirea. Noi toti credeam si proslãveam. Dar dumneavoastrã proslãveati si, se vede treaba, nu credeati." (îl pedepseau si pentru acel putin pe care avusese curajul sã-1 spunã.)
Asa a fost înfrînt liderul principal al opozitiei. Dar încã un nume trebuia sã i se ia acesteia—Meierhold. „Nici despre Meierhold nu scrieti tot adevãrul. Meierhold stia sã rãspundã la criticã: «Dumneavoastrã vreti sã montati piesa în asa fel încît sã poatã fi prezentatã în orice oras al Antantei?»" (Hrusciov chiar rîde în hohote. si Suslov rîde întinzîndu-si mîinile cam lungi si bãtînd din palme.) „Meierhold scria: «teatrul meu slujeste si va sluji cauza revolutiei. Nouã, într-adevãr, ne trebuie piese tendentioase». De aceea 1-am reabilitat."
si iar este adevãrat: e de-al nostru. Cine era oare în primii ani ai revolutiei cãlãul de pe tãrîmul artei, dacã nu Meierhold?
în continuare si-a fãcut aparitia suiul si bîlbîitul de Mihalkov, cu trei medalii a trei premii staliniste. M-a uimit faptul cã s-a referit la scrisoarea lui Nikolai Aleksandrovici Benua:, Abstractionismul, aceastã scornealã drãceascã, este sprijinit si de Biserica Catolicã. Societatea occidentalã nu este capabilã sã se împotriveascã terorii din domeniul estetic". Mi-am notat, tot mirîndu-mã. Nici pînã azi nu stiu dacã, unde si cînd a spus Benua asa ceva — iar în privinta terorii din domeniul esteticii, are dreptate! (De altminteri, în 1917 însusi Benua a debitat atîtea naivitãti.)
în continuare, Mihalkov a citit o poezie veninoasã împotriva cuiva despre care nu se stia decît cã e tînãr si anticonservator. Poate cã tinta era Evtusenko. Iar apoi a atins o chestiune de mare importantã privind modul cum „sub pretextul luptei împotriva religiei" (nu sub pretextul!) se distrugea arhitectura popularã în lemn — dar Iliciov 1-a întrerupt: „se stie, lucrurile s-au îndreptat, peste asta se poate trece. Dati o alarmã falsã".
Imediat 1-au pus la punct — asta nu convine. Ei nu se asteptau la o asemenea iesire din partea unuia de-al lor. (Totusi, spiritul timpului îl pãtrunsese si pe acesta!)
Lista oratorilor fusese pregãtitã minutios', numai cohorta de fier trebuia sã ia cuvîntul si sã batã în acelasi Ioc, sã amplifice spaima. Apãru si cartoful porcesc Aleksandr Prokofiev, poetul: pur si simplu emana venin. Cu deosebire îl luã în tãrbacã pe Andrei Voznesenski: cã scrie versuri formaliste, cã, mã rog, cui slujesc; mentiona, în aceastã ordine de idei, „Para triunghiularã" (Nikita din nou tresaltã, rîzînd). Iatã, pretindea el, am primit o scrisoare (acesta este un rãspîndit procedeu oratoric sovietic: nu vorbitorul ca atare înjurã — ci a primit o scrisoare de la Cititorul Proletar, poftim de discutã dacã ai cu cine), în care se spune: „tinerii vor glorie cu orice pret". Poeziile lui Voznesenski
91
sînt tipãtoare si urmãresc succesul facil (chiar si asa, dar n-aveau ei dreptul sã critice). Maiakovski — fãrã Voznesenski — a descris de mult America, ce se mai bagã si Voznesenski în chestia asta?            /
si în general, Prokofiev a spus cã „simte marea încredere a partidului în noi". „E rusinos cã asa de multã vreme ne-am temut' sa luptãm împotriva formalismului. De asemenea, Picasso mai trebuie sã se curete de multe, noi nu-1 pretuim decît pentru Masacrul de la Guernica si pentru porumbelul pãcii" — a spus mãruntul lingãu Andrei Malîsko. Iar pateticul Pettus Brovka: „Noi sîntem recunoscãtori Comitetului Central si personal lui N^ita Sergheevici. Cum se poate afirma cã în anii cultului personalitãtii s-au produs opere lipsite de valoare — dar pe baza cãror opere au fost educati luptãtorii legendari? Adevãrul e cã atunci a fost creat fondul de aur!"
Asa s-a lungit pînã la pauzã sirul vorbitorilor numai din partea lor. Nu era prevãzut pentru acum sã se ia loc la masã, dar s-a dat acces la gustãri în picioare. Laureatii si activistii se îmbulzeau de mama focului: sã apuce care mai de care mai mult. Pe culoar, 1-am auzit la un moment dat pe Ermilov spunînd: „Pãi am fi înnebunit, dacã am fi stiut" (adicã dacã am fi stiut despre ororile generate de cultul personalitãtii). Iar roscata de seveliova s-a aruncat asupra unui fel de orator: „Vã multumesc cã i-ati apãrat pe oamenii sovietici!"
M-am întîlnit apoi cu Tvardovski, care, radiind de bunã dispozitie, dar nu fãrã o umbrã de neliniste, mi-a spus: „Circulã un fel de poveste folcloricã la ora actualã cum cã solohov, la dacea de lîngã Moscova, împreunã cu 140 de colaboratori, a pregãtit un discurs împotriva lui Soljenitîn." însã eu continuam sã fiu asa de sigur de mine, dar si naiv, încît i-am spus: „O sã se teamã sã nu fie ridicol în perspectiva istoriei." Tvardovski a oftat: „Dar cine se mai gîndeste la perspectiva istoriei? Toti sînt cu gîndul numai la ziua de azi."
Mi-a fãcut cunostintã cu Solouhin. „Ce fatã cunoscutã", am spus eu. Mi-era cunoscutã pentru cã avea trãsãturi general-tãrãnesti. EI si începu sã-mi vorbeascã despre Matriona si despre posibilitatea de a face cunostintã cu Korin (de mult visam sã vãd „Rusia care se duce"). Ce-i drept, aveam eu o ciudã pe Solouhin: încã anonim fiind, îi trimisesem o scrisoare la gazetã împotriva radiodifuziunii zgomotoase, împotriva acestui dusman al linistii rurale (la el în Drumuri de tarã prin regiunea Vladimir existã un pasaj asemãnãtor), si-1 rugam sã facã ceva, sã-mi publice ceva. Dar Solouhin nu mi-a rãspuns defel. Eu de zis i-am zis, dar el nu si-a amintit. Tvardovski însã m-a pus la punct: „Acum si dumneata — rãspunzi chiar tuturor? Cîte scrisori ai, cãrora nu le-ai rãspuns?" (si cu cît numãrul anilor ce trec este mai mare, cu atît regretul meu pentru aceastã problemã nerezolvatã este mai mare.)
Ne-am întors în salã — dar nu numai cã lista oratorilor nu s-a usurat, ci din nou a apãrut Iliciov si a început sã citeascã niste versuri din trecut ale lui Ehrenburg (înseamnã cã în pauzã i le strecurase careva). Dar Hrusciov, nerãbdãtor, i-a luat vorba din gurã; la tribunã nu s-a dus, nu-mi amintesc dacã s-a urcat mãcar pe podium, dar oricum scaunul lui si asa era asa de sus, si
92
de acolo a tunat cît a poftit. El, cicã, a citit cu interes memoriile lui Ehrenburg pentru cã este de aceeasi vîrstã cu acesta, a luptat cinstit în Armata Rosie, pe cînd Ehrenburg, cînd la Don, cînd la Crimeea, si se întîlnea cu lacheii burgheziei. „Ehrenburg nu-i bucuros de revolutie, si suferã în tãcere. Pãi, asa cum te porti dumneata cu noi, asa ne purtãm si noi cu dumneata, tovarãse Ehrenburg. Acum, cînd dusmanul tremurã vãzîndu-ne cît sîntem de puternici, ni se propune coexistentã ideologicã? Sã permitem sã se vîndã la noi ziare occidentale? Nu-i rea ideea, numai sã nu vã pripiti". (Iliciov clãtina din cap, zîmbind dulceag.) „Dumneata destul de bine îti ascunzi gîndurile. Dar viata ne obligã sã citim printre rînduri." Se vede treaba cã data trecutã Hrusciov pur si simplu nu ascultase pînã la sfîrsit interventia lui Evtusenko, de aceea nici nu reactionase. „Dumneata spui cã vremurile nu mai sînt aceleasi"! Dar nu mai sînt aceleasi nici cele care au fost create vremelnic la Budapesta! Moscova nu este Budapesta! si nici club Petofi nu va fi! si un asemenea deznodãmînt nu va fi! Da, împrejurãrile ne obligã sã citim printre rînduri." (Ca si cînd ele au fãcut vreodatã altfel.) „La Teatrul Mic s-a montat Prea multã minte stricã, de data aceasta sugerîndu-ni-se, ca printr-o tuse semnificativã, ideea cã, vezi doamne, nu trebuie sã luãm învãtãturã de la pãrinti. si Postul lui Ilici (filmul lui Hutiev) tot acolo bate. Tovarãse Hutiev, eu nu cred! Cãteaua îl salveazã mereu pe cãtel (adicã asa cum PCUS salveazã tineretul). —Da, bine, dati o satirã. Dar existã satirã si satirã. Nu în sensul cã din cauzã cã a început lupta cu abstractionismul se prãbuseste agricultura, se prãbuseste industria. Mi-a plãcut foarte mult consfãtuirea trecutã si-mi place si cea de azi. Dar trebuia ca nu partidul, ci voi însivã sã luptati pentru puritatea rîn-durilor voastre. stiti ce spune tãrãnusul lui Cehov: o piulitã s-o însurubezi, pe cealaltã s-o desurubezi, ca sã nu dai de necaz. Oare nu e timpul ca si în teatre sã se înceteze a se mai prezenta executarea unei nefericite regine scotiene?" (Acest lucru era împotriva clasicilor, nu pot sã reconstitui acum toatã desfãsurarea discursului.) si a încheiat pe un ton ferm: „Scuzati, noi nu vom împãrti cu nimeni conducerea partidului. Partidul si poporul formeazã un tot unitar! Dumneavoastrã credeti cã în comunism va fi libertate absolutã? Acesta înseamnã o societate armonioasã, organizatã, automaticã, ciberneticã — dar si acolo vor fi oameni învestiti cu încredere si vor spune ce si pentru cine sã facã." (Un tablou foarte sincer. Era putin probabil ca acesta sã aparã în ziare, la fel ca si cea mai mare parte a acelui discurs. Sinceritatea este un lucru folositor, dar rar.)
si, la drept vorbind, dupã o asemenea lãmurire din partea lui Nikita, dupã douã interventii ale lui Iliciov si dupã cîteva luãri de cuvînt servile, consfãtuirea ar fi putut sã se si termine, pentru cã tot ceea ce era important fusese deja spus. Mai trebuie adãugat si faptul cã în salã erau masati multi activisti de partid, cel putin 40 la sutã din cei prezenti; acestia, grup compact si puternic, aplaudau solidar toate discursurile juste. Prezenta lor sugera cã partidul este o fortã a naturii, irezistibilã.
93
Dar nu, mersul în gol al masinii birocratice cerea acum guvernului si ne cerea si nouã tuturor sã mai stãm si sã fierbem încã douãsprezece ore pentru ca vointa partidului sã ajungã mai bine la constiinta noastrã rãvãsitã.
Apoi, urmînd la cuvînt solohov, mi-am amintit cuvintele lui Tvardovski si am avut o stringere de inimã: hai, acum o sã mã dea si pe mine jos de pe cal, si nici n-am mers prea mult!
în însemnãrile mele treceam ora la care începea sã vorbeascã fiecare orator. Iliciov si Hrusciov au început la 13.25, solohov la 13.50. Iar pe urmãtorul 1-am trecut la 13.51. Nu exagerez în minus cînd spun cã în total un minut a vorbit geniul literaturii noastre, incluzînd în acest minut si timpul a ceea ce a urmat dupã el. De la tribuna înaltã, pãrea si mai insignifiant decît de-aproape si mai vorbea si mormãit. A fãcut un gest larg cu mîinile lui mici întinse înainte si a spus doar atît:,priviti, nu am armã. — (Pauzã.) — Iatã, Ehrenburg a spus cã el îl iubea pe Stalin, dar nu si Stalin pe el. Dar dumneavoastrã în ce relatii vã aflati acum cu componenta actualã a conducerii? Noi ne iubim în conditii de reciprocitate."
si atîta tot, si coborîse deja cînd Hrusciov, de pe podium, si-a întins mîna spre cel care vorbise: „Noi vã iubim pentru frumoasele dumneavoastrã opere si sperãm cã si dumneavoastrã o sã ne iubiti pe noi."
si-atîta tot. Acest gest de pace si bunã învoire era si un indiciu cã solohov nu va tine discursul dinainte pregãtit. (Apoi s-a aflat cã lui si lui Kocetov li se pusese în vedere sã nu ia atitudine împotriva mea, sã „menajeze gustul artistic personal al lui Hrusciov". Dar urmau sã rãsune douã discursuri, banda trecea la ofensivã!)
Primul care a iesit din cohortã a fost regizorul de film Romm. In ochii intelectualitãtii moscovite el trecea ca un fel de al doilea lider, dupã Ehrenburg, si acum, cu Ehrenburg scos din luptã, sperantele de continuare a împotrivirii în el se puneau. Dar el nu era deloc pregãtit pentru aceasta, îi venea greu. Toatã îndrãzneala lui (ca si a majoritãtii) s-a limitat la analogii („Fascism obisnuit"), apoi asta mai lipsea, sã spunã lucrurilor pe nume! El folosea întorsãturi complicate, avea o voce de om care se scuzã, îsi înfigea degetele în piept. „Mie îmi vine greu sã-1 contrazic pe primul secretar al CC." (Dar nici cu asta n-a nimerit-o pentru cã Hrusciov s-a supãrat: „Atunci dumneata îmi iei dreptul de a da replici. Dar sînt si eu cetãtean al tãrii mele!") Pe de o parte, cinematografia noastrã este pe drumul cel bun, pe de altã parte, ne îngrijoreazã tineretul. (Hrusciov: „Orientarea sã fie mai clarã!") Regizorul a obiectat împotriva lichidãrii uniunii cineastilor, lichidare în legãturã cu care circulau deja zvonuri. (si asa si era. „Vreau ca dumneavoastrã sã ajutati nu ministerul, ci partidul!") Dar Romm a tinut-o întruna cu uniunea (i se dãduse mandat sã apere casele de creatie, cursurile). si la un moment dat a cerut direct: lãsati-le! (Hrusciov: „Bizuiti-vã pe conducerea de partid!" Asa cã n-a fost lãsat sã vorbeascã.) Iatã deci la ce s-a redus interventia liderului în devenire.
Imediat iesi ca dintr-un loc din care se iese greu seveliova aceea roscatã si obraznicã si citi — nu se stie de ce — poezia „Eu cred, Indie, în soarta ta".
94
Apoi a apãrut obezul, huiduma de Hrennikov, presedintele uniunii compozitorilor. El a tunat si a fulgerat împotriva „izului de liberalism din uniunile de creatie", a numit Moscova refugiu al jazzului. (Hrusciov încruntîndu-se: „Ministerul Culturii este de vinã pentru cã lanseazã asemenea invitatii neserioase.")
Apoi veni la rînd tigãnosul de Ciuhrai, atît de la modã printre progresisti, sperantã a liberalismului, si atît de prudent, în primul rînd, a spus el, a lua cuvîntul în prezenta membrilor guvernului este o mare cinste. si tot el: am sãrit în spatele inamicului (probabil ca sã-i filmeze pe partizani), am luptat, am stat în spital, dar un prilej asa de important ca acesta nu mi-a fost dat. Lozinca coexistentei ideologiilor este un nonsens. (Mare plãcere a fãcut chestia asta.) în Iugoslavia s-a fãcut aceastã experientã. (Hrusciov: „Dar acum Tito vede lucrurile altfel!") Ciuhrai bãtu imediat în retragere: „Eu poate cã am rãmas în urmã, am fost acolo acum doi ani." Existã filme occidentale, a mai spus el, care nu ridicã decît probleme sexuale, iar regizorul se mîndreste cu faptul cã aratã pe ecran actul sexual.
Aici Hrusciov a vrut sã ne arate tabloul unui pictor sovietic. Cu aceastã ocazie s-a produs numãrul cel mai bun al întregii consfãtuiri: Hrusciov 1-a înghiontit cu degetul în umãr pe vecinul lui de pe podium, nimeni altul decît corpolentul Brejnev:„hai, du-te si adã-1". si Brejnev — pe atunci presedinte al Prezidiului Sovietului Suprem, adicã presedinte al URSS — nu numai cã s-a ridicat demn în picioare ca sã coboare sau sã trimitã pe cineva dupã tablou, ci a luat-o el însusi la fugã cu figura si cu miscãrile descrise numai în literatura despre lagãre — nu a luat-o la fugã pur si simplu, ci cu suncile tremurînd pe el, si dînd din labele lui moi de urs, si-a arãtat operativitatea si serviabi-litatea deosebitã.
si nu trebui decît sã intre în fugã pe-o usitã din spate, într-o clipã a fost înapoi, cu tabloul, si cu aceleasi labe de urs i 1-a întins lui Hrusciov. în momentul acesta, mutra porceascã a lui Brejnev radia. Episodul a fost asa de puternic, încît eu n-am mai retinut nimic în legãturã cu tabloul propriu-zis, n-am mai consemnat nimic despre acesta.
Din spatele aceleiasi usi apãrea din cînd în cînd un poslusnic în costum negru si aducea pe tavã, acoperit cu servetel, un singur pahar cu suc sau coca-cola pentru careva dintre sefi. si solemn îl ducea înapoi gol.
Iar Ciuhrai pe un ton delîcat-insinuant continua — si nu mai stiai în numele cui vorbeste: al opozitiei sau al puterii? Desigur, spunea el, un comunist trebuie sã aibã curajul sã apere realismul socialist. Nu este cazul sã ne plîngem de aceasta. Mie îmi face plãcere cînd mã fluierã dusmanii. Eu sînt de acord: pericolul formalismului este mare. Iatã, am ascultat discursul tovarãsului Iliciov si mã întreb: ei, de ce-mi fac probleme? — (Iliciov zîmbeste.) — Dar apoi îmi zic: da, aici sînt motive de îngrijorare. — (Iliciov se încruntã.) — în toate filmele mele unii au cãutat sã gãseascã dovezi cum cã Ciuhrai vrea sã submineze puterea sovieticã... N-au gãsit! Cei în deficit de talent si inteligentã au vãzut în mãsurile actuale ale partidului un semnal de revizuire a politicii
95
acestuia. Congresul al XX-lea a proclamat principiul încrederii în artist. Eu nu sînt pentru liberalism, dar sînt pentru încredere. Nu pot sã fiu decît cu poporul. Sã mã scarmene partidul cît vrea. (Hrusciov: „De greseli nimeni nu este ferit. Nenorocirea lui Stalin era cã spusele lui rãmîneau bãtute în cuie. Iar asupra greselii nu trebuie decît sã atragi atentia. Dar dacã persevereazã în gresealã — atunci... Noi 1-am fãcut atent pe Evtusenko cã greseste, iar acum ambasadele noastre din RFG si Franta îl laudã.") — Ciuhrai, încurajat de bunãvointa lui Hrusciov: Antieroismul este cãlutul viclean al capitalismului: dacã nu existã eroi, atunci cine o sã iasã în stradã sã rãstoarne capitalismul? A crescut numãrul acelora care privesc la controversele noastre profunde ca la o arenã. Trebuie sã luptãm pentru puritatea ideologiei comuniste! (si... si... care-i concluzia? care-i finalitatea discursului?) Dacã ne lãsati uniunea cineastilor, noi ne angajãm în aceastã luptã!
Dupã aceea, pentru acest discurs, toti cineastii au început sã-1 elogieze pe Ciuhrai, toatã intelectualitatea, va sã zicã, era multumitã.
Astfel, pînã la urmã, în arena acestei sãli, arenã strãinã pentru mine, disputa era între detinãtorii puterii, cohorta sprijinitorilor si intelectualitate: sã nu li se ia pozitiile si bunurile pe care ei le considerau ale lor. Iatã-1 în carne si oase: tribul celor instruiti. Aici nu rãsuna nici adevãrul poporului, nici vocea care sã proclame cã undeva jos încã mai existã o tarã numitã Rusia cu istoria ei zbuciumatã, de care n-au nevoie aceste uniuni de creatie. Dar toti jurau neapãrat în numele Poporului.
Apoi a luat cuvîntul oribilul Vladimir Ermilov, un pitic care-si tinea capul precum broasca rîioasã. (Tot timpul cît si-a tinut discursul, a primit din partea lui Iliciov semne aprobatoare cu capul.) Deficientele noastre, spunea el, au devenit mai vizibile din cauzã cã literatura noastrã s-a maturizat. si a continuat: trebuie sã sesizãm în permanentã ideologia adversarului. Sã le facem instructaje speciale celor care cãlãtoresc în strãinãtate si apoi sã le cerem rapoarte despre aceasta, îl blama pe Viktor Nekrasov: îi este rusine de tara lui, îi pare bine c-a plecat si vede ce e pe-acolo. (Dar pe care dintre ei nu-1 tentau cãlãtoriile în strãinãtate?) S-a purtat nedemn cu studentii întîrziati de la universitatea Columbia. „Poate a si bãtut cu pantoful în masã!" — (Hrusciov: „Se poate, se poate!") Este „profund nedemocratic", a continuat el, faptul cã Nekrasov a povestit la New York despre Postul lui Ilici înainte ca acest film sã intre în circuitul public (prin însusi gestul acesta tãind posibilitatea de a-1 interzice). Nici modã sã nu se creeze, nici aura martirajului în jurul unor nume.
între timp am început sã-mi dau seama cã gresisem amarnic în ce priveste alegerea locului în salã; în afarã de rîndurile principale, în mijloc, încã mai erau scaune si fotolii, ca niste loje, pe inelul aflat ceva mai sus printre coloane. Acolo si sedeam. Dar în felul acesta eram foarte vizibil întregii sãli si prezidului. Oricine se putea întreba: ce tot scrie ãsta tot timpul în carnetul ãla pe genunchi, la o adicã justificîndu-se cã nu poate aplauda împreunã cu ceilalti pentru cã are de lucru cu creionul pe hîrtie? si se aplauda arunci cînd vorbitorii rosteau cuvintele cele mai dure la adresa unora si cele mai apte sã
96                 x       •      ••            -
exprime devotament si credintã fatã de partid. Totusi prea bine se vedea faptul cã nu aplaudam, si prea bine se vedea cã eram singurul din salã care întruna scria ceva. (Nu se stenografia, nu se fãcea proces-verbal.)
Dupã pauzã m-am dus si m-am ascuns într-unul dintre locurile din fundul sãlii, în spatele tuturor, lîngã Oleg Efremov.
Conducerea sedintei a încãput din nou pe mîinile guresului Hrusciov, care se simtea întocmai ca numãrul unu al casei la o întrunire de familie, în primul rînd s-a adresat lui Ciuhrai: „Ei, dumneata, cu discursul dumitale ai dezbinat conducerea." Adicã în privinta uniunii cineastilor: ea va rãmîne, sã fie clar. Dar sã se vadã cã „cinematografia este un tun cu bãtaie lungã". si din nou la tema pe care numai el îndrãznea s-o atace: „Noi sîntem de pãrere cã Stalin a fost un despot, dar el trãia cu ideea cã despotismul lui era în interesul partidului. Nu scuzãm despotismul, desigur (o, fie asa deocamdatã), dar oamenii fãrã principii ar vrea ca o datã cu Stalin sã aruncãm si comunismul." (Tocmai asta voiam eu de la ei.)
Pictorul lohanson: „Suferintele oamenilor nu trebuie sã devinã un fel de ultimul rãcnet al modei în arta noastrã. Dar eu le vãd devenind o modã. Trebuie ca si negatia sã continã ceva afirmativ. Patosul afirmãrii este cel mai frumos monument pentru aceia care nu mai sînt printre noi." (Vouã, care n-ati fost în lagãre, vã convine.)
Hrusciov:, Just! Just! N-are rost sã descriem gropile de gunoi, ele vor exista si în comunism. Asta n-ar face decît deliciile dusmanilor."
Robert Rojdestvenski, pe-atunci poet vestit, specie de mulatru sfios, era foarte emotionat, chiar se bîlbîia. „Partidul nostru este partidul cel mai poetic din lume. Problema neîntelegerii dintre pãrinti si copii este o nãscocire. Tineretul nu poate fi luat la grãmadã si apostrofat: «n-o sã vã meargã, bãieti!» Dimpotrivã, tineretul învatã de la pãrinti principialitatea." (Iliciov îl aplaudã. Dar Hrusciov gãsi cã poetul n-a fost suficient de clar: „Nu se întelege cu cine intentionati sã vã bateti. Intrati în rînd!")
în sfîrsit, dintre stîlpii principali ai literaturii sovietice se ridicã teribilul si cãtrãnitul Leonid Sobolev. Unde-i la noi „libertatea criticii tinerilor" pe care o recomanda Lenin? se otãra el. Nu se poate renunta la principiile leniniste cu privire la partinitatea artei. Nu trebuie sã scriem opere crepusculare si foarte periculos lunecãtoare. Cine nu e cu noi, e împotriva noastrã! Nouã acum a început sã ne fie rusine sã creãm un personaj pozitiv, ne este fricã de reprosurile liberalilor „Este nevoie de patos ca sã ne entuziasmãm de noi însine." (El, ca si oamenii lui de nãdejde, a fost aplaudat vîrtos.)
Dar îndatã, poate din nebãgare de seamã, se dãdu cuvîntul pictorului Plastov. Fãcînd pe clovnul si pe naivul, el a fost pe toatã durata aceasta a în-tîlnirilor singurul care a adus o undã de prospetime, în provincie n-or sã înteleagã nici realismul socialist, nici abstractionismul. Acolo te întreabã: dar bani vi se dau? Da, uite, sînt douã luni de cînd muncesc si nu mã plãteste nimeni." (Nu douã, ci o sutã douã! — desigur, el a mai atenuat.) „La tarã nu-s probleme între pãrinti si copii: tatãl este grãjdar la cai, iar fiul este grãjdar la celelalte
97
vite. Dumneavoastrã la Moscova nu mai puteti de-atîta bine. Pe mine mã-n-treabã: cît iei pentru tabloul ãsta? ti se dau cinci ruble? Eu stiu cã primesc cinci sute, dar spun: douãzeci si cinci. Toti se mirã: ei, tu ai mîini de aur! Iar un bãtrîn stã alãturi si dã din cap: «totul de la noi, totul de la noi»." (Aici Nikita, sincer, s-a luat cu amîndouã mîinile de cap. Ar fi trebuit sã se ia mai tare.) „Primiti si leafa? Vi se dã si premiu?... Nu poti trãi tot timpul la Moscova, aici n-ai sã dai de adevãr. Aici putem auzi ceea ce trebuie sã vorbim, iar acolo putem vedea ceea ce trebuie sã facem." (Hrusciov: „Trebuie sã dati tablourilor trãsãturi eroice.")
Iatã, acestea sînt primele lucruri pe care le-a spus Plastov, lucruri pe care le-as fi spus si eu. Lucrurile astea spuse din suflet, pentru mine le-a spus.
si sedinta s-a încheiat cu Ernst Neizvestnîi, cel cu înfãtisare de ministru francez, înainte de asta, îsi fãcuse mea culpa undeva? Acum declara: „Eu privesc cu încredere în viitor. Poate cã va veni o zi cînd se va dori ca eu sã fiu numit asistent al partidului."
Dar încheierea nu putea s-o facã decît Hrusciov: Rojdestvenski poate sã doarmã linistit, eu nu spun cã poezia lui este antipartinicã. Dar Gribaciov a spus: „n-o sã vã meargã, bãieti!", — iar el este un soldat bun, avea dreptul s-o spunã.
U-u-uf, uf, s-ar pãrea cã se terminã: au învins, au supus, au zdrobit, — se terminã, mîine trebuie sã meargã toti la serviciu, nu-i asa? Nu: nu este vorba decît de o întrerupere pînã a doua zi.
si a doua zi vor veni din nou toti membrii importanti ai guvernului sã stea cu noi la sedinta despre artã. Dar atacul de ieri — contra lui Ehrenburg, contra lui Romm si a celor vîrstnici — s-a epuizat. Ziua de azi a fost consacratã intimidãrii celor tineri.
si pentru aceasta a fost aranjatã prima interventie a bãtrinei, uscatei, cle-faitoarei Vândã Vasilevska, o comunistã polonezã intratã în componenta Uniunii Sovietice o datã cu Ucraina Occidentalã. Ea a molfãit niste vorbe din care se întelegea cã era fortatã sã intervinã din cauza unui interviu dat de Voznesenski în Polonia. Acesta, spunea ea, contrapusese tuturor generatiilor literare sovietice anterioare pe Grossman, Ehrenburg si Soljenitîn. Cum se pot da asemenea interviuri, întreba ea, în Polonia, unde existã puternice influente burgheze? Cãci acolo acest lucru este perceput ca o directivã din URSS. La ce bun sã mai luptãm dacã dupã 45 de ani perspectivele Uniunii Sovietice sînt asa de sumbre? Ceea ce se tipãreste la Paris nu se poate tipãri în acele tãri care încã luptã.
si împreunã cu consistentele aplauze pentru ea au rãsunat si niste voci intempestive, dinainte programate: „Sã spunã Voznesenski!... Sã spunã Voznesenski!"
Iatã pentru ce era nevoie de sedinta de azi — ne distantãm cu încã un pas de cea de ieri, gasca partidului a prins curaj sã reînviem atmosfera anilor '30! Sã-i tîrîm la tribunã pe cei care nici n-au cerut cuvîntul!
98
Pirpiriul si putinul Voznesenski se ridicã pãmîntiu. încã putin si rumoarea se potoli. Vorbi ca unul pe care îl strînge cineva de gît:
— Ca si iubitul meu poet si învãtãtor Maiakovski, eu nu sînt membru de partid.
Hrusciov a explodat (sau, poate, si-a impus sã explodeze, dar foarte amenintãtor): „Asta nu-i o vitejie! Ne sfidati??" si poc cu pumnul în masã. „Eu nu pot sã-i ascult în liniste pe adulatorii dusmanilor nostri! Noi putem si stim sã ne batem!" (Voci: „Jo-os!") „O fi vrînd sã facã un partid al celor fãrã de partid? Se dã o bãtãlie istoricã, domnule Voznesenski!"
Aplauzele rãsunarã — ca un dangãt funebru.
Crispat, neobisnuit cu situatia, Voznesenski asteptã îndelung. Putu, în sfîrsit, sã încheie:
— si, ca si el, eu nu mã pot imagina fãrã partidul comunist.
Nu stiu dacã Hrusciov auzea, dar continua sã tune si sã fulgere: probabil, asa era piesa la ei:
— Contra unor asemenea insi se vor lua mãsurile cele mai severe!... Noi sîntem cei care i-am ajutat pe unguri sã înãbuse rãscoala!... Noi avem oameni cu mai multã experientã, care pot sã spunã asta, nu voi!... O sã vã trimitem din nou la scoalã! Dacã vreti, mîine primiti pasaport — si duceti-vã la mama dracului! Nu toti cei care s-au nãscut pe pãmînt rusesc sînt rusi!... Ehrenburg a stat cu gura înclestatã, dar dupã ce a murit Stalin, atîta a pãlãvrãgit! — si tot mai turbat de furie, arãtînd tocmai spre acea lojã în care mã aflasem eu ieri si pe care o pãrãsisem la timp:
— Dar, uite, tinerii ãia de ce nu aplaudã? Uite, ochelaristul, ãla! — (Voci — „Sã se ridice în picioare!". Cel în pulovãr rosu, s-a ridicat rosu la fatã.)
între timp, Voznesenski avu o pauzã (nu-i regãsesc cuvintele printre însemnãrile mele, dar el n-a mai reusit sã-si ducã ideea pînã la capãt):
— Eu viata mea nu mi-o pot imagina fãrã Uniunea Sovieticã. Dar Hrusciov continua sã spumege:
— Dumneata esti cu noi sau împotriva noastrã? Nici un dezghet! Ori varã, ori ger!
— Eu am avut niste iesiri nelalocul lor, cum a fost cazul si cu acest interviu din Polonia.
Hrusciov se mai înmuie:
— Nu existã oameni irecuperabili. sulghin este liderul monarhistilor, dar e patriot. Sâ-1 ascultãm. Mãsuri reusim noi sã luãm. Ar putea sã-mi fie nepot! Cîti ani ai dumneata?
— Douãzeci si nouã.
— Tineretul nostru apartine partidului. Nu vã atingeti de el ca sã nu cãdeti sub pietrele de moarã ale partidului! — (Acesta este deja un avertisment pentru toti cei din salã.)
Voznesenski, dorind sã-si demonstreze devotamentul, a citit searbãdã poezie „Secvoia lui Lenin".
99
Hrusciov a ascultat poezia, încruntîndu-se, îmbufhîndu-se, cu fruntea marcatã de travaliul gîndurilor.
— Dumitale nu-ti stã bine decît atunci cînd esti modest. ti-au sucit capul: Te-ai nãscut print. Nu întinde mîna spre tineret! Noi, bãtrînii, sîntem oameni perseverenti. Dumneata îl invoci pe Lenin, fãrã sã-1 întelegi. Bine, sã fii soldat al partidului! — a spus el pe un ton mai calm si i-a întins mîna peste masã.
— Mã voi tine de cuvînt — promise Voznesenski. — Faptele vor arãta. — (Oare atunci a conceput „Longjumeau"? Sau avea de gînd sã se strecoare în electronica secolului al XXI-lea si în antilumi?)
Imediat 1-au scos la vedere pe cel cu pulovãrul rosu, graficianul Golitîn. Au început sã-1 interogheze de ce nu aplaudã, cine este el si cine-i taicã-su, au înteles cã acesta din urmã a murit în lagãr. Hrusciov se lansã din nou:
— si dumneata vrei sã te rãzbuni pe noi pentru tatãl dumitale? (Dar pentru oamenii din perioada trecutã chiar ar fi meritat.)
Apoi trebui sã fie scãrmãnat încã un tînãr, Axionov. Nu stiu dacã el a cerut sã vinã la tribunã sau a fost chemat, dar de vorbit nu 1-au lãsat sã vorbeascã. Din nou Hrusciov cu tipetele lui:
— Dumneata de ce calomniezi partidul nostru? Noi deplîngem soarta tatãlui dumitale. Lupta care se desfãsoarã acum este pe viatã si pe moarte. Nu vom permite imperialismului sã-si arunce semintele pe ogorul nostru. La dezghet pot sã creascã si buruienile. „Sã creascã o sutã de flori" este o lozincã pe care noi n-o recunoastem!
si, în sfîrsit, Axionov:
— Singurul meu gînd este sã fiu de folos tãrii mele. Hrusciov, nemultumit:
— si Pasternak vorbea asa. si sulghin era pentru patria „una si indivizibilã". De folos patriei — dar cãrei patrii?
Pe tineri i-au potolit fãrã dificultate. Dar reînvia tãvãlugirea din anii '30, întreaga atmosferã a sedintelor cu hotãrîri votate „în unanimitate", sedinte în care se cultiva ferocitatea bestialã si dupã care cei condamnati nu mai aveau de trãit decît pînã la lãsarea noptii urmãtoare. Dovadã: deja se auzeau rãcnete, cereri insistente sã fie întrebatã organizatia din Moscova, adicã seful ei, adicã scipaciov. scipaciov mai trebuia sã fie înfierat pentru teza referitoare la „valorile general-umane". Dar s-a constatat cã acesta — reales de douã luni — lipsea si în locul lui era prezent micul si comicul Elizar Maltev. (Instalat de fractiuni ca figurã usor manevrabilã.) Iesi în fatã, dar fiindcã pierduse ochelarii, nu vedea nimic.
— De douã luni, de cînd sînt secretar, tot astept continuarea acestei consfãtuiri. Nu avem indicatii. Informatii din afarã de asemenea nu avem, Hrusciov, tãindu-i-o scurt:
— Dar dumneata esti comunist! si trebuie sã-i stii pe contrarevolutionari! Pe contrarevolutionari! — nu existã contrarevolutionari care sã nu se dea
de gol! Asta sunã asa de îngrozitor! Aici nu mai e vorba de anii '30, ci de anii '20. Aproape de mine, într-o parte sedea un ciobãnas-ciobãnoi, urechi
100
mari, pãrul vîlvoi. Eu nu-1 stiam, dar un vecin mi-a soptit: ãsta-i Evtusenko. Am tras cu coada ochiului la el. Se îmbujorase, buzele fremãtãtoare îi trãdau starea de emotie. Un trãznet putea în orice clipã sã se abatã si asupra lui. Noroc cã deja luase cuvîntul la sedinta precedentã, într-o ambiantã mai bunã.
si din nou au trecut la treabã devotatii. Istericul Vasili Smirnov: trebuie pus punctul pe i, Sobolev n-a fãcut decît niste aluzii, dupã congresul al XXII-lea adunarea scriitorilor 1-a prelucrat pe Kocetov ca pe pericolul principal! Noi, cei din organizatia de Moscova, sîntem coplesiti. Ne vedem nevoiti ca la congresul RSFSR sã ne strãduim sã-i adunãm pe toti din regiuni ca sã ne aleagã. — (Sincer) — Pestele de la cap se stricã, iar Uniunea Scriitorilor — de la organizatia de Moscova. Sã ne sprijine partidul, altminteri nu vom mai avea literaturã!
Hrusciov:
— Dacã nu se descurcã însisi comunistii — vã vom institui un birou din partea CC.
(Dictatura proletariatului.)
Kocetov, slab, cu aer de jivinã, dupã Smirnov pare retinut. — Tinerii nu sînt obisnuiti cu o asemenea întîlnire ca aceea de azi. Noi mergem rar în strãinãtate. Dar acesti tineri poeti cutreierã Europa. Acolo le e rusine sã pronunte cuvintele „realism socialist".
Hrusciov: — Eu vã stiu pe dumneata si pe Gribaciov ca buni luptãtori. Trebuie luptat!
Kocetov: — în strãinãtate oamenii asteaptã cãrtile noastre — anume pe acelea în care sã-si vadã ziua lor de mîine.
Dar ce spune Hrusciov nu se poate pune pe hîrtie. Iatã-1 trecînd brusc la altceva:
— Cum a putut Ehrenburg cel fãrã de partid sã-1 facã pe un membru supleant al CC sã semneze acest document despre coexistenta pasnicã? Cu cine vreti sã coexistati, tovarãse Surkov?
Surkov (de la locul lui): — Eu am luptat un pic. — (Nu se întelege: împotriva lui Ehrenburg sau împotriva burgheziei la vremea ei.)
Hrusciov: — Vai de voi, ati capitulat. Cel care depune armele în fata dusmanilor nu este soldat al partidului. Dusmanii trebuie întîmpinati cu foc!
Kocetov aminti de organizatia scriitorilor din Moscova, ceea ce-i dãdu lui Hrusciov o nouã ocazie de a interveni:
— Este falsã, nejustã, tendinta de mutare la Moscova. Este scriitor din Siberia — dati-i apartament la Moscova. Asa cum diamantele trebuie sã pãtrundã în masa poporului... Dar poate pe scriitorii din Moscova sã-i repatriem unul cîte unul în organizatiile de partid ale uzinelor? Trebuie sã ne mai gîn-dim. O sã respirati aer proaspãt.
Asta-i place lui Kocetov: Este o ideea constructivã. Cãci la noi totul se reorganizeazã pe principiul productiei. Organizatiile scriitoricesti nu dau productie. Fantezie: uniunea celor care scriu. Sau a celor care umblã cu intrigi?
101
Sau poate sã înfiintãm o nouã uniune a tuturor lucrãtorilor din domeniul creatiei — si sã anuntãm primiri de noi membri?
Acesta era planul dinainte pregãtit al cohortei în acele zile. Ei voiau ca pe aceastã cale sã încurce opozitia, sã-si întãreascã propria lor pozitie.
Hrusciov: — Nu aplaud, nu sînt lãmurit. Poate cã asa si trebuie.
Asa se si desfãsoarã sedinta — nu prin referat, ci prin dialog cu Nikita. Kocetov se plînge: a fost în Norvegia si acolo toti vorbesc despre Pasternak.
Nikita, cu voce tare:
— Dacã noi am fi publicat Jivago, nu s-ar fi dat nici un premiu. Kocetov a mai tocat putin Nunta la Vologda a lui lasin, contrapunînd unui
asemenea sat de betivi satul luminat, care asteaptã reviste (Oktiabr al lui), si a încheiat nesatisfacut: —Sã nu aruncãm o datã cu Stalin si puterea sovieticã. Eu pregãtisem un alt discurs, scuzati-mã cã 1-am citit pe acesta.
Se întelege cã era vorba de ceva împotriva lui Ivan Denisovici. si pentru ei este chiar timpul de a trece cu toate compresoarele peste el! este chiar timpul de a-1 ataca! Dar nu se poate. Iatã deci „cultul personalitãtii"!
Apoi, dupã un alt vorbitor, ia cuvîntul Nalbandian, cunoscutul portretist si decorator al lui Stalin. Iatã deci o ocazie minunatã de a arãta cit este el de pur! „Poporul nostre este indignat de abstractionism, dar indignarea lui nu se reflectã în presã. Cît o sã mai tinã demonstratia?"
Hrusciov, reactionînd bine dispus:
— Dacã în uniunea artistilor plastici existã asemenea scrinteli, atunci în general nu trebuie fãcut un congres, ci convocatã o consfãtuire — sã fie adunate numai acele forte care ne sînt de trebuintã. Iar celor care fac opozitie — le vom da pasapoarte sã plece. — (Ideea asta se maturiza la ei încã de-atunci, cum sã nu se maturizeze.) — Democratia este mijloc, nu scop. A fost nevoie sã se dizolve Adunarea Constituantã pentru cã era împotriva Revolutiei din Octombrie — si s-a dizolvat. Sverdlov trebuia sã vinã la tribunã, dar avea deranjament la stomac. Deci cu atît mai mult în etapa actualã — oare o sã ne periclitãm cuceririle?
Nalbandian: — Dar oare sînt vinovati artistii plastici, scriitorii care întretineau din convingere cultul personalitãtii? Acum ce sã facem, pentru asta sã-i punem la jug?
Hrusciov: — Iatã, 99% dintre cele cultivate în perioada lui Stalin se pãstreazã intacte. Stalin, el însusi, nu era dusman al Revolutiei. Acum unii îsi fac urmãtoarea socotealã: atunci m-au editat — acum am sã intercalez cîte ceva si am sã scriu si am sã spun si mai multe. Nu, nu umblati cu sopîrle! Pãi, scriitorul stã în cabinetul lui — el este si judecãtor? Judecãtor este partidul! Nici unul dintre noi nu vorbeste niciodatã de capul lui; înainte de a lua cuvîntul ne sfãtuim între noi. Dar de ce considerati dumneavoastrã cã sînteti supusi constrîngerii atunci cînd vi se cere sã omiteti cîte ceva? Asta e grandomanie din partea dumneavoastrã. Asta nu mai este democratie, ci atmosferã de balamuc. Acum nu va fi vorba de mãsuri mai drastice, ci de mai multã atentie fatã de dumneavoastrã.
102
în pauze am început sã observ cã aceia care în octombrie erau ahtiati 3ã facã cunostintã cu mine, acum nu numai cã nu mã mai cãutau, dar mã si evitau. Ce-i drept, Simonov de data aceasta a venit la mine si astfel am fãcut cunostintã.
Dar mai este si Tursun-Zade, piticul patetic: — în literaturile nationale este acum tendinta de a acredita ideea urmãtoare: Soljenitîn a deschis drumul — adicã desertati lada cu gunoi. Dar cine criticã, trebuie în acelasi timp sã si afirme. Dar pentru eroii pozitivi nu ajung cuvintele. Ehrenburg pentru Maiakovski n-a gãsit coloritul...
Ehrenburg? Nikita nu poatea uzi acest nume, fãrã sã reactioneze:
— La Paris, spune Ehrenburg, scriu, respir—dar gîndul meu tot la Rusia este. Atunci ce-1 mai face sã gîndeascã la Rusia?
Tursun-Zade: —Inimile noastre apartin partidului.
Hrusciov: — Uite, eu n-am fost sanctionat niciodatã pe linia de partid, pentru cã mi-am însusit o disciplinã interioarã. Dacã si scriitorul se va comporta asa, atunci nu va mai fi nevoie de nici un cenzor. Dar el se gîndeste: cum sã prezint lucrurile ca sã nu mi se observe rezervele? Asta este atitudine antipartinicã.
Deci replici, numai replici. Iar acum, se vede treaba, îsi începe masivul sãu discurs. Nu-mi amintesc dacã s-a dus la tribunã sau a vorbit de la mijlocul mesei prezidiului (se pare), începutul discursului a fost marcat de faptul cã i s-a dat o hîrtie si el a început sã citeascã. Citea lungind cuvintele. Parcã ar fi fost o rezolutie, dar nu de noi adoptatã, sau o concluzie a CC, nouã doar adusã la cunostintã.
Esecuri în materie de idei si de creatie nu s-au înregistrat, dar s-au fãcut o serie de greseli. si astãzi mai cîntãm cu plãcere cîntecele lui Demian Bednîi. Unii r-eprezentanti ai artelor judecã dupã mirosurile latrinelor. (Se enumera domeniile artelor cu precizarea celor în care s-a fãcut ceva bun si a celor în care s-a fãcut ceva rãu.) în cinematografie — situatia este departe de a fi satisfãcãtoare. Nouã, CC-ului, în mod preliminar, ni s-a prezentat Postul lui Rid. Acolo încã mai sînt secvente inacceptabile, trebuie corectate. Dar în-trucît Nekrasov a vorbit deja despre aceasta în strãinãtate — vom vorbi si noi. într-o povestire cu titlu asa de simbolic, trei tineri eroi nu stiu pentru ce trãiesc. Chefulete dubioase. Tatãl nu poate sã rãspundã la întrebãrile fiului — cum se poate asta? Bãgãm zîzanie între pãrinti si copii?
— Nu se poate! în Uniunea Sovieticã nu existã probleme între pãrinti si copii! La Leningrad s-a montat Prea multã minte stricã (probabil Tovstono-gov), iar pe cortinã stã scris: „si dracul m-a pus sã mã nasc în Rusia cu inteligenta si talentul meu." Aici Griboedov este luat ca scut. Dar Griboedov este un scriitor progresist. Nesãnãtoasã idee! Lãsati-o în pace pe regina Scotiei! Mare a fost Shakespeare — dar la vremea lui. Iar dumneavoastrã dati-ne lucruri care sã provoace mînia sau patosul oamenilor muncii.
Pînã si Sukarno este partizan al democratiei dirijate. Iatã niste opere incisive care îsi propun sã demaste cultul personalitãtii: Mai departe decît depãrtarea, O zi din viata lui Ivan Denisovici, Cer senin (filmul lui Ciuhrai)
103
si cîteva poezii ale lui Evtusenko. Dar existã tendinta gresitã de a concentra toatã atentia în mod unilateral asupra fãrãdelegilor. Anii aceia nu au fost ani ai fãrãdelegii absolute.
— Ce-ar fi sã comparãm neajunsurile asa-zisei lustruiri cu neajunsurile acelora care stau pe groapa de gunoi?... N-o sã spun cã Ehrenburg i-a fost prieten lui Stalin, dar nici dusman nu i-a fost. Nu avem dusmani la aceastã adunare... Dar, uite, Calina Serebriakova a rezistat — si imediat a intrat în luptã... De ce n-am curmat noi cultul atunci! Pentru cã nu stiam cã sînt reprimati oameni nevinovati (?). Dusmanii de clasã încã nu fuseserã lichidati fizic. Lucrul ãsta este arãtat bine în Pãmînt destelenit. Iar Stalin chema la luptã împotriva dusmanilor.
(Te-apucã groaza, un întuneric apãsãtor se îngroasã deasupra sãlii. si —• ce a mai rãmas din congresul al XX-lea, al XXII-lea si din pînã de curînd „bunul Hrusciov", omul care a desfiintat GULAG-ul?)
— Dar Stalin pierduse centrii inhibitori, dupã cum spusese Lenin încã din anul 1923.
Mai departe un fel de mit delirant: CEKA nu a împuscat nicidecum atîtia oameni cît se spune. Ea difuza listele împuscatilor, liste care contineau nume fictive, numai asa, pentru sperietura unora. (Sã nu mai vorbim despre metoda „sperieturii" — cãci despre ce sperieturã putea fi vorba dacã nimeni nu le cunostea pe aceste persoane? Dacã nu e teamã, totul se destramã.) Apoi a enumerat contributiile pretioase ale lui Stalin; enumerarea a fost un fel de panegiric al acestuia. Prestigiul lui Stalin a crescut mai ales în lupta împotriva opozitiilor dusmãnoase. Dacã ar fi învins Buharin-Rîkov-Tomski — la noi ar fi avut loc restaurarea capitalismului. Lenin vedea în Stalin un marxist. El nu voia decît ca secretarul general sã fie ceva mai politicos si sã-si reprime capriciile. Iar noi îi dãm lui Stalin ceea ce i se cuvine. El n-a sãvîrsit decît niste greseli teoretice si practice.
— Mi s-au umplut ochii de lacrimi cînd 1-am mmormîntat.
Praful si pulberea se aleseserã de tot congresul al XX-lea. Dacã Nikita ar aduce acum portretul lui Stalin si ar zice: „în genunchi în fata portretului!" — si toti activistii de partid s-ar prosterna, si toatã cohorta s-ar prosterna bucuroasã —, ce-ar face cei care nu sînt nici activisti ai partidului nici membri ai cohortei? încearcã sã faci fatã la o asemenea situatie!
Dar Nikita este inepuizabil, stie o sutã de portite. Nici la bucurie nici la necaz nu te lasã sã te reculegi. Iatã-1 cum, sãrind peste pauzã, începe sã debiteze poveste dupã poveste, unai mai trãsnitã decît alta, si chiar eu, dusman al lui Stalin, notez niste lucruri ca acestea.
El (Stalin) era foarte bolnav, bãnuitor. Dacã nu 1-ar fi temperat cei care lucrau alãturi de el — „procese" ar fi fost si mai multe. De exemplu, într-o zi îi dã telefon lui Nikita, care se afla undeva pe lîngã Lvov: sã se prezinte la el. Nikita se executã. „Na scrisoarea! în Moscova e un centru contrarevolutionar." Citeste: un derbedeu oarecare scrie cã sub conducerea lui Popov s-a creat o organizatie care-i cuprinde pe toti secretarii comitetelor raionale.
104
Am ascuns-o în seif, nu i-am mai amintit-o, spune Nikita. Dar Stalin n-a uitat de ea! „Ei, cum e?" Pãi, îi spun, un ticãlos a scris-o. „Oare?" — lui Stalin nu-i plãcea ca asemenea materiale sã fie puse la îndoialã. — Sau odatã, la Suhumi, ne spune, mie si lui Mikoian: „Eu sînt un om pierdut, nu cred în nimeni si nici în mine însumi nu cred." Altã datã îl lasã pe Mikoian la vilã: „Sã nu pleci." Apoi mã cheamã pe mine: „Du-te si întreabã-1 pe Mikoian — ce, el n-are vilã, de ce rãmîne aici?" Mie nu-mi plãcea sã merg la el la vilã: te punea sã bei, sã pompezi în tine vin. — (Nu spune însã ce-i comanda Stalin: „Ia trage-i un joc, ucraineanule!") — Sub un pretext oarecare plecam. Din nou mã suna Poskrebîsev: „Ati si plecat? Dar tovarãsul Stalin vã asteaptã." Mi-i si închipuiam: Stalin în picioare, alãturi de el. Trebuia sã mã întorc la ei. De obicei nu ne dãdeam mîna cînd ne întîlneam — asa era mai igienic, latã-mã sosit, mã asez la masã. Stalin se încruntã: „Cine te-a chemat?" Drept pentru care, eu plecam prin munti. Peste un ceas mã chema: „Ce zici, Nikita? Mergem la pescuit?"
— într-adevãr, ãsta era nebunul ajuns pe tron. Sîntem întrebati: dar de ce nu 1-ati dat jos? „Eu sînt deja bãtrîn, pot sã ies la pensie?" a întrebat el la congresul al XlX-lea si s-a uitat sã vadã cine este primul care zice „da". Apoi a luat lista Biroului Politic: „Cum s-a strecurat Vorosilov?" — „stiu, voi însivã 1-ati trecut pe listã." Astea pe care le spun eu (Hrusciov) acum, mîine nu vor apãrea în ziare... în 13 ani o singurã datã a convocat congresul partidului — iar Ucraina a putut sã nu-1 convoace defel! Dar el era devotat statutului, avea grijã sã nu se încalce linia partidului... Atunci, dupã denunt, m-am înteles cu Malenkov: hai sã vedem ce facem cu Popov ãsta, ori îl înfundãm mai mult, ori îl salvãm. Lui Stalin nu puteam sã-i explicãm. Iar Popov de colo: „Unde vreti sã mã trimiteti din Moscova?" Credea cã fãrã el Moscova se prãpãdeste. .. Iar Kaganovici nu putea trãi fãrã procesul nationalistilor ucraineni. Dar noi n-am cedat si n-am permis sã fie distrusã intelectualitatea creatoare a Ucrainei.
în primãvara lui 1933 solohov, chipurile, si-a ridicat glasul împotriva samavolniciilor de pe Don, s-a gãsit acum scrisoarea lui în arhive. Cicã ar fi protestat contra batjocurilor sãvîrsite asupra zecilor de mii de colhoznici, ca la Korolenko asupra celor trei. Suplimentati numãrul comunistilor din raionul Viosenski! Scrisorile voastre produc o impresie de unilateralitate. Asta este numai o laturã, trebuie vãzutã si cealaltã. Plugarii din raionul vostru au dus un rãzboi surd, un rãzboi de uzurã, împotriva puterii sovietice. „Stimatii plugari" nu sînt niste oameni chiar asa de inofensivi.
— Beria nu si-a ascuns bucuria la moartea lui Stalin. Beria si Malenkov propuneau sã cedãm RDG-ul. Eu si Molotov am fost contra. Cum adicã sã le permitem sã ajungã la frontierele Poloniei? si apoi la ale noastre? Nu-u-u!... Malenkov e complet lipsit de vointã, în vara festivalului stãteam si vorbeam de una, de alta. Dar sotia i-a poruncit sã-si facã injectie si acum îl doare mîna.
(Notez si-mi zic în sinea mea: da, numai în conditiile unei asemenea mostre de coerentã a gîndirii putea sã se strecoare si Ivan Denisovici al meu.)
105
Nouã ne sînt strãine pesimismul, deprimarea. Pe acestea pot sã le zugrãveascã numai cei care se aflã în afara muncii creatoare... Iatã un film bun al lui Thorndyke: Miracolul rus.
— Iar voi, copii, sã-i respectati pe cei morti si pe cei vii. Vã veti acoperi de rusine dacã nu veti pãstra mostenirea. Trebuie s-o pãstrati! Gribaciov este un bun soldat cu pãrul cãrunt, este un om cu experientã. Acum, adversarii nostri nu mai pot sã ne învingã pe calea armelor, înseamnã cã singura lor sperantã este „dezghetul", adicã sã sape pe dinãuntru societatea sovieticã... Pentru mine ar fi astãzi mai avantajos sã nu bat cu pumnul în masã. Ca în perioada de dupã congresul al XX-lea, cînd s-au manifestat în public unii savanti. Noi am decis atunci: sã fie exclusi din partid, sã fie tinuti sub observatie si dacã nu se dezmeticesc, sã fie arestati... Dar la ce dracu sã tinem oameni în închisoare, acolo trebuie sã-i hrãnim... Dar uneori nu poti sã te abtii de la asemenea mãsuri... Iatã, noi avem multã treabã — dar de trei zile stãm cu dumneavoastrã. Pentru cã nu existã problemã mai complicatã ca ideologia.
Nepartinitate în societatea noastrã nu existã si nu poate exista. Omul se defineste nu prin carnetul de partid, ci prin sufletul lui. Spumã se strînge si la dulceatã, dar gospodina o aruncã. La fel si în socialism, spuma trebuie îndepãrtatã... Asa s-a cãlit otelul va fi totdeauna cartea noastrã de cãpãtîi... Participarea la revolutie alãturi de cei ce muncesc este fapta cea mai umanã. Cine nu merge împreunã cu ei, acela în mod inevitabil merge împotriva lor. Cînd în timpul luptelor din octombrie se trãgea asupra Kremlinului, Luna-cearski încerca „sã salveze comorile artei" — dar Lenin a rîs de el... Tovarãsul solohov este luptãtor pentru fericirea celor ce muncesc. Nu se însalã asupra prietenilor, nu se însalã cînd e vorba sã-i identifice pe dusmani. Cine cunoaste începutul, nu trebuie sã uite sfîrsitul. Moscova nu e Budapesta!... „Sã apãrãm acea perioadã îndepãrtatã"? Adicã s-o restaurãm? Nu se poate asa ceva!... Iar Evtusenko nu trebuie sã se supunã gusturilor mic-burgheze. Hotãriti-vã ale cui laude vã sînt de trebuintã... Teatrul Central al Armatei Sovietice: idee prosteascã a lui Kaganovici, stea în cinci colturi, clãdire construitã în stilul cel mai aberant... Dar iatã, în ajunul Anului Nou ne-am plimbat prin pãdure — ce frumusete! Iatã, asta este frumusete!... Dodecafonia este o cacofonie... Ehrenburg este mare specialist în a-si impune gusturile. Desigur, Lenin nu putea sã vorbeascã despre artistii de stînga în modul pe care i-1 atribuie Ehrenburg. .. Iar Nekrasov se scandalizeazã cã tinerilor li se dã ca exemplu un muncitor bãtrîn...
Ce îndrãzneti sînt lucrãtorii din domeniul artelor! si aceia care-i înconjurau pe Kocetov si solohov, de altminteri în alternantã cu sprijinitorii de la partid — îl întrerupeau cu îndrãznealã pe însusi primul secretar al CC! Au început sã strige în cor:
— Rusine!... Mare rusine!... Novîi Mir! (Novîi Mir! — asta pentru Nekrasov.)
Hrusciov a întîmpinat aprobator dezlãntuirea. si a tras concluzia:
106
— Libertate absolutã a persoanei nu va fi nici chiar în comunism!... Asta e ca atunci cînd sotul sau sotia sforãie — asa cã de ce mã lipsiti pe mine de libertatea de a sforãi?... în comunism abaterile de la vointa colectivului nu trebuie sã fie decît fenomene singulare.
Partidul nu sprijinã decît acele opere care întãresc coeziunea poporului. Respingem „dezghetul" pentru cã înseamnã timp schimbãtor, instabil, imperfect!... Nu vom lãsa lucrurile la voia întîmplãrii! Frînele conducerii nu vor slãbi!... La toate editurile este o afluentã de manuscrise despre închisori si lagãre. Periculoasã temã! Amatorii de fripturã se îmbulzesc! Dar nu oricui îi este dat sã facã fatã unei asemenea teme. Aici trebuie mãsurã. Ce ar fi fost dacã toti ar începe sã scrie?
— îmi amintesc de procesul lui Beilis, încã de-atunci purtam pantaloni lungi... Sinoistii 1-au îmbrobodit pe tovarãsul Evtusenko, au profitat de lipsa lui de experientã... Apropo: mare poete, cum stai cu sãnãtatea? Lingusirea este o armã otrãvitã... Eu sînt împotriva pogromurilor... Evreii bogati sedeau în apartamentele din anumite cartiere. Tovarãse sostakovici, nici dumneata nu te-ai orientat! Iar Israelul îsi propune sã prezinte simfonia dumitale. Dar la ei acolo, statul are caracter de clasã. Evreii, care au plecat acolo, scriu acum cã au rãmas fãrã loc de muncã.
(Am tras cu ochiul — urechile lui Evtusenko sînt pe punctul de a lua foc. Cãci orice chemare adresatã amenintãtor de la catedrã, în prezenta a cinci sute de persoane dintre care vreo trei sute stau sã te mãnînce, nu poate lãsa indiferent pe nimeni. Asa de stupid nu este nici procesul de prelucrare, poate cã pentru ei are un sens pierderea de vreme.)
— Poezia „Babii Iar" nu este antisovieticã, se spune cã muzica e frumoasã, am s-o ascult. E o prostie sã interzici... Iatã, loctiitorul maresalului Malinovski a fost evreul Kreizer, care acum este comandant în Extremul Orient. Printre primii care 1-au capturat pe Paulus a fost colonelul evreu Vinokurov, comisar de brigadã.
Din cãlãtoria lui Nekrasov, Paustovski, Voznesenski în Franta am rãmas cu o impresie neplãcutã. Greseli a fãcut si Kataev în Statele Unite. Evtusenko a cedat dorintei de a fi pe placul publicului burghez: cicã, „Babii Iar" este criticatã de dogmatici, în timp ce poporul o acceptã. Eu nu sînt pentru ca sã ne izolãm de cei din Occident. Teama asta Stalin o avea; el zicea cã dacã vom începe sã ne deschidem spre ei, imediat or sã ne facã greutãti. Dar la noi, dacã nu-ti ajung cuvintele, poti sã treci la înjurãturi. Putem avea relatii cu ei, dar trebuie sã tinem sus steagul demnitãtii omului sovietic. Pentru ca relatiile respective sã fie în folosul nostru.
(si acest program va fi înfãptuit în chip admirabil în anii urmãtori. Aceste însemnãri am început sã le reconstitui zâmbind, ca pe o nostimadã si ca pe o anecdotã. Dar pe mãsurã ce am parcurs aceste pagini, mi-am dat seama de un lucru: si acele consfãtuiri aveau un sens si, cum se spune, a învins partidul. Acolo nu avea cine sã lupte împotriva partidului, fruntasii nostri prindeau curaj numai dupã ce o stergeau în Occident.)
107
Cu aceste întîlniri, Hrusciov ne dãdea de-a rostogolul înapoi nu numai în perioada premergãtoare congresului al XXII-lea ci si în cea de dinaintea congresului al XX-lea. Bila de biliard care era propriul sãu cap el o dãdea de-a dura spre gaura stalinistilor. încã un bobîrnac si bila va intra acolo, înãuntru.
La a doua întîlnire, Lebedev n-a tinut sã mã vadã; era preocupat si, grãbit nevoie mare, mergea din usã în usã pe coridorul sovietului comisarilor poporului. Cu el, dupã cum o sugera mina lui, se produsese o mutatie puternicã: devenise omul care nu se bagã, functionarul absolut. Douã sãptãmîni mai tîrziu mi-a rãspuns în legãturã cu piesa.
Dar caruselul ideologiei continua sã se învîrteascã din ce în ce mai repede; sã-1 opresti? — de-acum era mai usor sã opresti soarele de pe cer. încã nu se potoliserã bine valurile provocate de cele douã consfãtuiri de la Kremlin cã s-a pus la cale ceva si mai important: plenara CC din iunie 1963, consacratã exclusiv „problemelor culturii" (în paragina asupra cãreia se extindea inepta sa domnie, griji mai mari Nikita nu avea)! si cu anvergura proprie lui Hrusciov în astfel de ocazii au fost invitati la aceastã plenarã mii de „lucrãtori" din domeniul cu pricina. De-acum trebuia ca, în plinã arsitã, sã merg timp de o sãptãmînã la aceastã plenarã, sã fac timp de o sãptãmînã pe neghiobul, ca si cînd as fi fost membru de partid „din anul...", iar nu un zek irecuperabil, nu un scriitor în primele luni ale unei libertãti mai adineauri dobîndite. Nefericita mea glorie începea sã mã aspire în cercul oamenilor de curte ai partidului. Asta era deja o patã pe biografia mea.
A trebuit sã solicit o audientã la Lebedev, sã-1 conving sã mã priveze de înalta cinste de a fi invitat la plenarã, sã-1 lase pe dragul de Soljenitîn în plata domnului. La CC, la etajul patru al scãrii mari (cea a lui Hrusciov), ne-am vãzut astfel pentru a treia si ultima oarã.
Rugãmintea mea 1-a uimit la culme: invitatiile la aceste întîlniri si plenare erau într-adevãr foarte cãutate, erau solicitate prin telefon, constituiau temeiul onorabilitãtii. Puteam eu sã-i spun adevãrul în fatã? Nu, bineînteles. Am mormãit ceva despre niste probleme de familie... [si dupã aceea, Tvardovski m-a dojenit: dar „octom-bristii" (cei de la redactia revistei Oktiabr) or sã creadã cã nu ti se acordã atentie, cã începi sã fii un oarecare; în nici un caz, mi-a zis el, n-aveai dreptul sã refuzi. Chestiunea era cã eu nu mai eram
108
eu, cã minimalizarea mea ducea si la minimalizarea lui Novîi mir... Iatã din ce fel de politicã fusese fãcutã literatura noastrã, decenii de-a rîndul...]
Lebedev mi-a explicat încã o datã prin ce pãcãtuia piesa mea: în realitate, în lagãre, spunea el, oamenii se corijau si apoi ieseau din ele, or, la dumneata, lucrul acesta nu se vede. Apoi (foarte important!): aceastã piesã jigneste intelectualitatea; din ea rezultã cã acolo unul se pleacã dupã cum bate vîntul, altul aleargã dupã avantaje materiale, dar „la noi se obisnuieste sã se onoreze cu sfintenie memoria celor care au pierit în lagãre" (de cînd!...) si nefiresc la dumneata este faptul cã necinstitii înving, iar oamenii cinstiti sînt condamnati la pieire. (Aceastã piesã fãcuse oarecare vîlvã si chiar Nikita întrebase: „Ce piesã? dacã este genul lui Ivan Deniso-vici, atunci sã fie montatã." Dar Lebedev îi zisese: „Nu, nu trebuie." Evident, pentru Lebedev era timpul ca, în ce mã priveste, sã-mi punã toate frînele.) Cu aerul unui om care stie multe, el cãuta sã mã convingã: „Dacã Tolstoi ar mai trãi si ar mai scrie cum scria cîndva (adicã, altfel spus, contra statului), el n-ar mai fi Tolstoi."
si doar în fata mea era acel liberal convins, acel înger cultivat care sãvîrsise minunea cu Ivan Denisovici\ Am zãbovit îndelung la el si cu cît îl contemplam mai mult, cu atît îl gãseam mai ter-che-berchea, lipsit de orice calitate iesitã din comun. Era imposibil sã gîndesti cã în acest cãpsor cu pãrul neted si lucios ar fi fost loc, nu zic pentru un întreg program politic, ci mãcar pentru un gînd aparte, diferit de cel al partidului. Numai cã, dupã congresul al XXII-lea, tava s-a încins asa de tare încît mi s-a prins plãcinta de fundul ei, s-a rumenit; era momentul sã-i adaug smîntînã. Dar iatã cã între timp se rãcise si acum se vedea cît era de necoaptã si cît de greu cãdea la stomac. si pe plãcintar — de nu 1-ar expedia la grajduri.
Ridicînd în permanentã receptorul ca sã se întretinã cu stabi din CC (subiectul fiind fleacuri, glume, ceva despre fotbal, un articol din Komsomolskaia Pravda ridiculizînd pe cineva), el avea un rîs dezagreabil, mãrunt si sacadat. M-a fotografiat de credeam cã-mi plesneste capul, si-a lãudat ultimul „Leica" procurat din RFG si care costa 550 de ruble. „Noi am obtinut premiu pentru carte" (adicã premiul Lenin pentru reportajul privind vizita lui Nikita în America). Foarte mîndru si satisfãcut, mi-a arãtat albumele grele, îmbrãcate în catifea, unde îsi pãstra sub foi de celuloid fotografiile
109
mari, în culori, cîte un album pentru fiecare raitã a lui Nikita prin strãinãtate: Iliciov este aici travestit în Neptun si acolo jongleazã cu o farfurie pe cap; Adjubei si Satiukov, cu expresii bufone, lipsiti de statuia unei zeite; Hrusciov sãrutînd o fermecãtoare tînãrã din Birmania; Gromîko tolãnit în fotoliul sãu din avion. Ei, într-ade-vãr, trãiau în cea mai fericitã societate de pe pãmînt. (Adãugati cã tot tratamentul cliseelor lui Lebedev se fãcea în laboratorul fotografic al CC; Lebedev, în ce-1 priveste, în orele de serviciu n-avea alte griji decît sã le priveascã, sã le trieze si sã claseze separat negativele si pozele.)
într-un album, pe fundalul acelorasi rafturi cu cãrti în fata cãruia tocmai mã fotografiase, zîmbeau solohov si Mihalkov. Mai era loc si pentru mine. Oricum, Lebedev nu bãnuia ce amarnic se înselase în privinta mea.
***
Dar mã înselasem si eu, mizînd pe cel putin un an si jumãtate pînã sã se înfunde toate iesirile. Vremea în care as fi putut fi publicat trecuse repede, neapucînd nici mãcar sã înceapã. Onctuosul V. Kojevnikov a primit sarcina sã încerce soliditatea protectiei pe care mi-o acorda tronul, într-un articol cu dus-întors, el sonda terenul sã vadã dacã se poate lovi în Casa Matrionei. Or, se dovedi cã se poate. Se dovedi cã nici eu nici Tvardovski n-aveam nici o protectie „acolo sus" (Lebedev începuse deja sã-si reproseze îngrijorat cã se înhãmase asa de tare la carul nostru). Au început atunci sã-i dea frîu liber unui al doilea, apoi unui al treilea, mai întîi ca sã scrie de rãu despre Matriona, apoi despre Denisovici cel aprobat la nivelul cel mai înalt — si nimeni nu se ridica sã le ia apãrarea (afarã de Novîi mir, care însã nu era o stavilã în calea atacatorilor), în legãturã cu Denisovici a început sã plouã asupra mea cu reprosuri idioate: cã de ce nu înfãtisez „adunãrile de partid secrete" ale detinutilor din lagãre si cã de ce Ivan Denisovici le ignorã. Monedã curentã devenise ideea cã el merge pe urmele lui Karataev, adicã este împãciuitorist. (Dar oare se întelesese bine de ce ajunsese la armatã Platon Karataev? Cã doar nu era rîndul lui, ci al fratelui sãu. Rãzboi si pace, volumul IV, partea I, capitolul 12. „Platon spuse o lungã poveste despre cum a mers el dupã lemne în crîngul altcuiva si s-a întîlnit cu pãdurarul, despre cum a fost bãtut, judecat si trimis la armatã." si ce se aflã în spatele acestei „lungi povesti"?
110
Sau poate s-a si rãtãcit? Asadar, Karataev nu este un om sincer si cuminte?)
La drept vorbind, dupã scoala asprã a lagãrelor, aceste atacuri gazetãresti nu mã atingeau si nu mã deranjau cîtusi de putin. Vorba aceea, n-au decît sã-si strice fierea, cu noi rîsul si plãcerea. Dimpotrivã, în aceastã presã, ceea ce mã surprindea si mã uimea erau laudele excesive de mai înainte. Acum însã eram cu totul de acord cu un meci nul: mîrîiti încetisor, dar sã nu muscati, iar eu o sã stau linistit în banca mea. Judecind cu realism, trebuie sã spun cã situatia mea era excelentã: cu vite/a unei rachete mã primiserã în Uniunea Scriitorilor si, prin aceasta, mã scutiserã de scoala care-mi mînca atîta timp; pentru prima datã în viata mea, aveam posibilitatea sã mã duc sã trãiesc dincolo de gîrlã în timpul revãrsãrilor sau în pãdurea întomnatã — si sã scriu: am obtinut în sfîrsit aprobarea de a lucra în rezerva specialã a Bibliotecii publice si m-am aruncat cu voluptate asupra unor cãrti interzise. (Dar, sceptic fatã de noua mea situatie, rãmîneam zek: în conspectele fãcute dupã acele cãrti in-cludeam, chipurile ca din partea mea, observatii în spiritul criticismului sovietic, pentru cã voiam ca în eventualitatea unei perchezitii sã nu se gãseascã dovezi cã as simpatiza cu autorii proscrisi, îmi mai puneam si problema ce s-ar întîmpla cu mine daca mîine ar muri Hrusciov. Soarta mea atîrna de soarta lui Hrusciov.) Ar fi fost chiar pãcat sã mã supãr cã nu mã publicã: nu mi se pun piedici la scris — ce mai vreau? Sînt liber, scriu — ce mai vreau?
Zilele, lunile punîndu-mi-se generos la dispozitie, m-am apucat imediat sã scriu cu nemiluita — patru mari lucrãri: am adunat material pentru Arhipelag (în toatã tara devenisem cunoscut fostilor detinuti care-mi scriau, îmi povesteau, îmi furnizau detalii); pentru cartea mea capitalã, preferata mea, despre revolutia din anul 1917 (desemnatã conventional prin „R-17); am început Pavilionul cancerosilor, si mi-am pus în gînd sã extrag unele capitole din Primul Cerc ca sã le public în chip de surprizã, cînd si dacã se va ivi ocazia.
Sã tac! Sã tac mi se pãrea atu-ul cel mai puternic în situatia mea. Dar nu este asa de usor sã taci cînd esti legat de o redactie care-ti vrea binele. Cu toate acestea, mi se întîmpla sã duc acolo cîte ceva pentru a-mi usura constiinta — pentru a nu rata niste ocazii. Asa am dus cîteva capitole dintr-o veche nuvelã în versuri soseaua entuziastilor, si ea refãcutã si atenuatã) pe care Tvardovski, pe bunã dreptate, o refuzã. „Eu înteleg, a zis el, în lagãr trebuie sã scrii ceva,
"                      111
altminteri mucegãiesti. Dar..." El se frãmînta la gîndul cã eu as putea sã mã supãr. L-am linistit:
—Aleksandr Trifonîci! Chiar dacã îmi veti respinge zece oferte una dupã alta, pe a unsprezecea tot la dumneavoastrã o aduc.
S-a înseninat la fatã, era foarte multumit. Promisiunea mea s-a dovedit profeticã: de zece ori poate nu, dar aproape de zece ori, a trebuit sã mã trambalez cu hîrtiile la el pînã sã devinã evident cã nu mai avea nici un drept asupra mea.
în primãvara lui 1963 am scris pentru revistã o povestire pe care nici o necesitate interioarã nu mã îndemnase s-o scriu: Pentru binele cauzei. Era, se pãrea, o povestire destul de percutantã si, în acelasi timp, în atmosfera de dezbateri aprinse generate de întîlnirile de la Kremlin, pãrea aptã sã treacã. Dar se nãscuse cam greu (semn sigur de ratare) si n-a perforat prea adînc. Ceea ce nu înseamnã cã la Novîi mir nu s-a bucurat de o aprobare foarte largã, chiar unanimã de data aceasta (semn rãu!). Motivul acestei atitudini era unul singur: revista îsi întãrea pozitia si fãcea dovada cã, introducîndu-mã pe mine în literaturã, nu sãvîrsise nici o eroare ideologicã.
Asa de sigurã era revista de drepturile ei asupra mea încît în cursul verii, pe cînd mã aflam în voiaj, Zaks, fãrã sã mã consulte, i-a sacrificat cenzurii cîteva expresii întepãtoare (precum cele referitoare la greva pe care vor s-o organizeze studentii). Acesta era la ei un procedeu frecvent, pe care-1 aplicau si altor autori: trebuie sã salvãm numãrul? trebuie, ca sã trãiascã revista! si dacã, în cazul de fatã, optica autorului iese deformatã — ce asa mare necaz este ãsta... Revenit din cãlãtorie, le-am fãcut reprosuri amarnice. Tvar-dovski i-a luat apãrarea lui Zaks. Ei, într-adevãr, nu întelegeau la ce bun atîta pedalare pe principii. Ia te uitã, si ce dacã ti-a scãrmãnat povestirea? Noi, cei publicati de Novîi mir, sîntem fiii acestei reviste si-i datorãm toate sacrificiile.
Publicarea acestei povestiri mi-a lãsat un gust neplãcut, cu toate cã, în climatul nostru de prohibitie universalã, si ea a generat nu putine ecouri si iritãri, în aceastã povestire, începeam sã deviez de la pozitia mea, începeam sã dau vagi semne de acomodare.
Mi-a trebuit timp pînã sã-mi dau seama si sã bag la cap cã, si în relatia cu revista Novîi mir, prietena mea, trebuie sã recurg la obisnuitele trucuri de pãcãlire a sefului, sã mã dezvãlui cît mai putin, sã încep prin a constata a ce miroase. Cu prilejul acestei treceri pe la revistã, în iulie 1963, în timp ce îmi fãceam sînge rãu
112
din cauza amputãrilor fãcute de cenzurã, A.T. a încercat zadarnic sã mã facã pãrtas la bucuria lui.
— Vorbesti de lup, si lupul la usã, despre dumneata s-a discutat acolo!
Eu spun „bucurie", dar el avea mai multe feluri de a fi bucuros: pur si radios cînd nu era în prada slãbiciunii sale, dar, de data aceasta, cu ochii tulburi, pe jumãtate mort, inspira milã (chiar în ajun, drogat, fusese smuls din starea lui de ebrietate pentru a fi dus la CC, la Iliciov). si mai si fuma, fuma fãrã sã se crute! Bucuria lui A.T. venea de data aceasta din faptul cã la sedintã la Iliciov el percepuse nu stiu ce „suflu nou", simtise cîteva „raze de cãldurã", (în realitate însã nu era decît obisnuita bãlãbãnealã a Agitprop-ului, o manevrã. Dar cu viata de paria, cu viata umilitoare pe care o ducea redactorul-sef al acestei reviste cãzute în disgratie, cu aceste bãtãi sincere ale inimii care se transmiteau carnetului rosu din buzunarul stîng de la piept — era fatal ca Tvardovski sã se demoralizeze si sã se ia de bãuturã pentru cã la telefon un instructor de rangul doi de la CC îi vorbise neprietenos, si ca dimpotrivã sã se însenineze pentru cã seful sectiei culturã îi zîmbise, fie si numai din coltul gurii.)
Iatã deci ce se întîmplase acolo, în Piata Veche (piatã unde era clãdirea CC al PCUS). „Se pusese la punct" lista delegatiei sovietice pentru Leningrad la simpozionul COMESCO (Asociatia europeanã a scriitorilor) consacrat destinelor romanului. Ei bine, A.T. reusise sã obtinã includerea mea în componenta acelei delegatii. (Aceastã concesie fãcutã de Iliciov se explicã prin aceea cã pentru simpozion era nevoie si de decor.)
Nici nu apucase sã-si termine vorba, cã în ce mã priveste mã si hotãrîsem: n-am sã mã duc acolo pentru nimic în lume! Deci acesta era caruselul demersurilor din care era fãcutã viata scriitorului la suprafatã... Ieftinã modalitate gãsiserã ei de a mã arãta Europei (si ce mai Europã se aduna acolo sub aripile lui Vigorelli!): includerea mea într-o delegatie, desigur unanimã în opiniile sale, o delegatie în care orice abatere de la opinia comunã ar fi nu numai o trãdare de patrie, ci si o infidelitate fatã de Navîi mir, matricea noastrã. A spune ceea ce crezi cu adevãrat este imposibil. si este prematur. si a merge acolo ca sã faci pe maimuta, este o rusine. Refuzînd deja atîtia corespondenti occidentali, eu trebuia sã-mi continuu propria mea cale.
113
— Degeaba v-ati ostenit, Aleksandr Trifonici. N-am nici un chef sã merg acolo, si apoi picã si prost chestia asta: eu tocmai ce m-am întors de la Leningrad, nu am obiceiul sã tot hoinãresc prin lume.
Iatã pe unde trecea linia de demarcatie dintre noi, linie peste care nu s-a sãrit niciodatã în toti acesti ani ai prieteniei noastre literare: n-am putut niciodatã sã întelegem si sã îmbrãtisãm cu adevãrat ceea ce gîndea celãlalt, (în virtutea misterului cu care îmi înconjuram activitatea si obiectivele, în primul rînd el era cel care nu putea sã mã înteleagã pe mine.)
A.T. s-a supãrat. (De obicei, supãrarea lui nu se arãta imediat, dar apoi, în timp, fãcea ce fãcea si iar revenea în actualitate. Ca de altfel si a mea.)
— Sarcina mea era sã apãr echitatea. Iar dumneata, dacã vrei, poti sã si refuzi. Dar în interesul literaturii sovietice trebuie sã fii acolo.
Eu însã nu jurasem credintã literaturii sovietice.
S-a întîmplat sã fie de fatã si Viktor Nektor Nekrasov, fãcut cu ou si cu otet la „întîlnirea" din martie si care, de cîteva luni, fãcea obiectul unei anchete de partid la Kiev, si iatã cã si el încerca sã mã convingã... sã merg acolo! Iatã cã si pentru el încã mai existau atîtea lucruri de neînteles, si pas de-i explicã...
Acelasi impuls interior îi împingea pe amîndoi spre restaurant; în ce mã priveste, preferam mai degrabã sã crap decît sã trec acel prag. Fãrã a fi hotãrît ceva, o luarãm agale mai întîi pe bulevardul Strastnoi (care si acum se numeste Strastnoi, fost Narîskinski, cãci pe Strastnoi bolsevicii îl desfiintaserã complet.) Cu ocazia aceasta mi-a fost dat sã observ cît de stîngaci si de fricos era A.T. cînd traversa carosabilul („intersectiile astea din Moscova sînt asa de periculoase, nu-i asa..."). Era clar cã pierduse obiceiul de a se deplasa pe strãzi altfel decît în masinã... si cine merge în masinã este incapabil sã-1 înteleagã pe pieton, chiar la un simpozion. A.T. a început sã spunã cã, evident, acest simpozion o sã fie fãrã continut: nu existã romane despre care sã-ti vinã a discuta; si în general la ora actualã nu mai existã roman; si „în vremea noastrã, romanul nu este practic posibil. (Pavilionul cancerosilor era deja în lucru, Cercul era deja gata de-un an, dar eu nu stiam sub ce formã sã mã încumet a i-1 propune lui Tvardovski. si iatã cum, cu mîinile legate si cu cãlusul în gurã, va trebui sã merg la simpozion ca sã aud proclamîndu-se pe patruzeci de voci: Romanul a murit! Romanul si-a trãit traiul! Nu mai poate exista roman!...)
114
Vorbea cu tristete A,T. si despre faptul cã în Occident el este bine cunoscut ca editor progresist, dar este ignorat ca poet. „Evident, la mine, versul este ritmat si existã un continut..." (Zãu cã nu; nu este vorba de a face ca versul sã fie modern sau nu, dar cum sã redai savoarea ruseascã a frazãrii, ruralitatea, culoarea localã, nobletea discretã a celor mai bune versuri ale lui A.T.?) „Ce-i drept, «Cosarii» mei au fãcut înconjurul Europei", — se consola el.
Totul lua o turnurã neplãcutã, si ancheta partidului la Kiev, si încã-pãtînarea mea de a nu mã duce acolo — si, pãrãsindu-mã, s-au dus sã bea o limonada (vodcã), îl priveam depãrtîndu-se ca niste oameni pierduti si-mi ziceam: în conditiile în care acest secol merge într-un asemenea ritm, ei nu stiu ce întrebuintare sã dea timpului lor.
Lucrurile nu s-au oprit însã aici: ca sã scap de acel simpozion, a trebuit sã fug de-acasã, pe bicicletã, fãrã sã las adresa. Asa cum altãdatã directorul mã chema la scoalã, acum conducerea Uniunii Scriitorilor, cu telegramele si curierii ei, îmi cerea: du-te, nu mai discuta! Dar nu m-au gãsit.
(Tvardovski însã a scos un profit din acel simpozion: i-a dus pe participanti la Pitunda, la dacea lui Hrusciov, unde Lebedev i-a mai fãcut poetului un serviciu: a aranjat o lecturã în plen a lui Tiorkinpe lumea cealaltã. Strãinii n-au priceput nimic, Hrusciov a fost amuzat — deci s-a aprobat, A.T. s-a vãzut cu sacii în cãrutã*!)
Dupã Tiorkin pe lumea cealaltã, care zãcea (de-i trecuse os prin os) de nouã ani de cînd era gata, tinîndu-1 pe Tvardovski cu mîinile legate timp de nouã ani, ei, în fond, erau acum liberi pentru un nou risc. si în toamna lui 1963, eu am ales patru capitole din Cercul pe care le-am propus revistei Novîi mir, de probã, sub formã de „Fragment".
M-au refuzat. Pentru cã era „fragment"? Nu numai de asta. Iar tema închisorii... (Dar este „epuizatã" si, se pare, chiar „rãsuflatã"!)
între timp trebuia sã se tipãreascã programul cu aparitiile pentru anul viitor. Le-am propus nuvela Pavilionul cancerosilor, la care deja lucram. Un asemenea titlu nu tinea! — în primul rînd, prea
* Expeditorul Adjubei a fost primul care 1-a publicat, dar cu urmãtoarea introducere: cu cîtãplãcere asculta solohov poemul (!?...). îl aveti aici pe Adjubei sutã la sutã, iatã ce înseamnã sã multumesti si pe unii si pe altii, si în plus si chestia asta: tu n-ai fãcut nimic în acesti treizeci de ani, atunci, ascultã.
115
mirosea a alegorie; dar si fãrã alegorie, „este suspect în sine, nu poate sã treacã".
Cu mania sa de a reboteza tot ce se aducea la Novîi mir, Tvar-dovski a decis pe loc: Bolnavi si doctori. O trecem în program.
Trudã zadarnicã! Bolnavi si doctori!... Eu am refuzat. Un titlu bine gãsit pentru o carte si chiar pentru o povestire nu este deloc ceva întîmplãtor, este o cîtime de suflet si substantã, ceva congenar, si a-1 schimba înseamnã deja a rãni produsul respectiv. Dacã nuvelei lui Zalîghin i se dã titlul amorf Pe malurile Irtîsului, dacã Un om viu al lui Mojaev (ce profunzime! ce densitate!) se metamorfozeazã în Din viata lui Fiodor Kuzkin, se produce un prejudiciu ireparabil. Dar A.T. nu voia niciodatã sã recunoascã acest lucru în care nu vedea decît o bagatelã, iar lingusitorii din redactie si prietenii cu vocatie de periute chiar îl întãriserã în convingerea cã el reuseste sã dea, de la prima ochire, titluri noi, remarcabile. Dãdea titluri mai putin tipãtoare, mai putin expresive, socotind cã astfel scrierile respective vor trece mai usor de cenzurã. si, într-adevãr, treceau.
Nu ne-am putut întelege, si Pavilionul cancerosilor nu a figurat printre promisiunile revistei pentru anul 1964. în schimb, revista si-a pus în gînd sã-mi obtinã premiul Lenin pentru Ivan Denisovici. Dar era deja un an de cînd fuseserã întinse toate covoarele, acum nu mai era deloc simplã atingerea unui asemenea obiectiv. (Peste alti doi ani avea sã devinã clar pentru toatã lumea cã acest demers era o gravã eroare politicã, o jignire a numelui lui Lenin si a institutiei care decerna premiile.)
A.T. a pus foarte mult la inimã aceastã luptã si fiecare gest de vulpe vicleanã al lui Adjubei care intervenea cînd asa, cînd asa. Este adevãrat, pentru primul tur, A.T. nu era pe picioarele lui si victoria s-a obtinut fãrã el. De aceea, în al doilea tur s-a angajat cu tenacitate, luînd în calcul subtilitãtile dezbaterii din sînul comitetului (se punea problema cui sã-i dea votul pentru a avea mai multi sprijinitori), în sectia de literaturã voturile nu s-au împãrtit deloc întîmplãtor, ci într-o manierã chiar profeticã: pentru Ivan Denisovici au votat toti reprezentantii nationalitãtilor, plus Tvardovski; contra, toti ceilalti rusi. Majoritatea a fost împotrivã. Dar, conform statutului, s-a tinut cont si de rezultatul votului în sectia de dramaturgie si cinematografie, or, acolo majoritatea a fost „pentru". Astfel, în ciuda voturilor contra ale scriitorilor rusi, Ivan Denisovici a încãput pe lista destinatã votului secret! Acest succes i-a alarmat foarte mult
116
pe adversari si, la sedinta plenarã a comitetului de premiere, Pavlov, primul secretar al CC al Komsomolului, a luat cuvîntul atacîndu-mã calomnios — prima si cea mai inofensivã dintr-o serie de calomnii: el a declarat cã eu am stat în lagãr nu ca detinut politic, ci ca unul de drept comun. Tvardovski, desi a strigat cã „nu-i adevãrat", a rãmas si el înmãrmurit: dar dacã era adevãrat? Asta spune mult: de doi ani de zile, la redactie, ne îmbrãtisam de fiecare datã cînd ne revedeam sau ne despãrteam, dar deosebirea dintre noi a rãmas asa de ireductibilã încît nimic nu i-a dat ghes sã-mi cearã sã-i povestesc si lui pe ce motiv am fost arestat (si ca s-o spun pe-a dreaptã, n-am avut niciodatã ocazia sã-i povestesc vreun episod din viata mea de locatar al lagãrului sau al puscãriei, vreunul dintre acelea pe care le povesteam în dreapta si-n stînga cui se nimerea, nici mãcar vreunul dintre acelea de pe front. Iar el mie, desi eu îl sugestionam în sensul acesta, nu mi-a povestit niciodatã despre deportarea familiei sale, lucru care mã interesa foarte mult. Tot ceea ce îmi povestea el erau numai episoade din viata literarã oficialã, din viata de la curte: cum cinci poeti si cinci compozitori au primit sarcinã de la Hrusciov sã compunã un imn nou; cum s-a întîmplat cutare sau cutare caz la casa de odihnã de la Barviha; cum fãceau miscãrile pe tabla de sah a politicii redactorii de la Pravda, Izvestia, Oktiabr si cum le rãspundea el, Tvardovski — de obicei cu miscãri cam molatice, dar totdeauna pline de demnitate), îl sfâtuisem sã solicite colegiului militar al Tribunalului Suprem o copie de pe concluzia judiciarã privind reabilitarea mea. Acum tocmai primise acest document, dar numai pentru douãzeci si patru de ore. (în acest secol de explozie a libertãtii, ar fi fost firesc ca asemenea documente sã fie publicate în volume accesibile tuturor — dar ele erau tinute secrete chiar si fatã de cei reabilitati, si numai întîmplãtor am aflat cum sã ajung la ele, anume cu ocazia unei întîlniri cu colegiul militar— interesant, nu? Un fost detinut si Tribunalul Suprem! Memorabilã întîlnire, dar aici nu e loc pentru relatarea ei.) A doua zi, la sedinta comitetului pentru premiul Lenin, înaintea votului secret, Tvardovski a fãcut senzatie dînd citire documentului trimis de Tribunalul Suprem. Reiesea cã eu fusesem încã din anii rãzboiului adversarul „cultului personalitãtii" si al literaturii de propagandã a minciunii. Secretarul CC al Komsomolului trebui sã se ridice în picioare si sã-si cearã scuze. Dar masina se pusese deja în miscare. Pravda apãrutã în dimineata zilei votãrii declara, cu douã
117
ore înainte de consumarea actului respectiv: avînd în vedere înaltele exigente de care s-a dat dovadã pînã în prezent în atribuirea premiului Lenin, o nuvelã consacratã unei zile de lagãr, desigur, nu este demnã de acesta. Chiar înainte de votul secret s-a mers pînã la a-i lua de-o parte pe membrii de partid din cadrul comitetului pentru a-i obliga sã voteze împotriva candidaturii mele. (Situatia nu s-a schimbat cu nimic, a povestit Tvardovski: nimeni nu a întrunit numãrul necesar de voturi. Comitetul a fost convocat din nou, Iliciov a venit si el si a dat ordin sã se repete votul în prezenta lui — si sã se voteze pentru Tronka lui Goncear. Deja laureat în mai multe rînduri si în plus, membru al comitetului, Goncear se asezase acolo lîngã urnã, urmãrind cu nerusinare desfãsurarea votului secret.)
Deja atunci, în aprilie 1964, circula la Moscova zvonul cã povestea asta cu votul era „repetitia în vederea puciului" contra lui Nikita: va reusi sau nu va reusi aparatul de partid sã respingã o carte aprobatã de El însusi? în patruzeci de ani, nimeni nu îndrãznise asa ceva. Dar iatã cã de data aceasta cineva a îndrãznit — si a reusit. Asta i-a fãcut pe dusmanii lui sã spere cã El însusi nu era asa de puternic.
în dimineata zilei votãrii, înaintea ultimului act al acestei operatiuni, Tvardovski se afla în noul sãu cabinet (clãdirea cu fostele chilii ale mînãstirii Strastnoi). Aplecat asupra articolului din Pravda, el arãta complet terminat, de parcã ar fi avut sub ochi telegrama care-i anunta moartea tatãlui sãu. Das ist alles — îmi zise el, nu stiu de ce pe nemteste. Chestia asta m-a frapat din cauza asemãnãrii cu Ich sterbe al lui Cehov. Niciodatã în prezenta mea nu i-a mai iesit din gurã lui A.T. vreun cuvînt strãin, nici pînã în momentul acela, nici dupã. Pentru a obtine premiul Lenin pentru mine, Tvardovski se zbãtuse fãrã sã precupeteascã vreun efort personal (si e de mirare cã nu s-a îmbãtat ca sã-si înece amãrãciunea înfrîn-gerii). Dacã mi-ar fi fost decernat, premiul ar fi fost un succes de prestigiu pentru revistã, ceva ca o medalie prinsã pe coperta ei albãstruie.* Cînd a vãzut cã partida este pierdutã, primul lui impuls (de altminteri, nu era nici primul, nici ultimul) a fost sã iasã de-
* Urmãrile acestui esec aveau sã se resimtã în curînd. Dupã ce mi s-a refuzat premiul, dupã cum avea sã se plîngã apoi A.T., revista a ajuns într-o situatie absolut insuportabilã, cenzura a început s-o tracaseze pentru orice bagatelã. si pentru a se evita o întîrziere catastrofalã în aparitia revistei, a trebuit sã se facã niste concesii.
118
monstrativ de data aceasta din comitetul de premiere. Dar coredac-torii si intimii sãi au reusit a-1 convinge cã sarcina lui era sã vegheze asupra revistei si s-o conducã. si, desigur, n-ar fi fost cazul sã facã gestul acela.
în ce mã priveste, într-adevãr nu stiam ce sã doresc. Cîstigarea premiului avea niste plusuri ce s-ar fi tradus prin întãrirea pozitiei mele. Dar ar fi avut si mai multe minusuri, si principalul ar fi fost acela cã ele s-ar fi tradus tot prin întãrirea pozitiei mele — dar pentru ce? Cãci aceasta nu m-ar fi ajutat sã-mi public scrierile, „întãrirea pozitiei" mã obliga la supusenie, la gratitudine, adicã îmi lua posibilitatea de a scoate din sertar lucrurile ingrate, singurele de care era întesat.
Am consacrat toatã aceastã iarnã finalizãrii romanului Primul cerc (Cercul-87), într-o variantã atenuatã pentru redactie si pentru public. De atenuatã era atenuatã, dar riscul de a o arãta era aproape la fel de mare ca si cu doi ani în urmã pentru Ivan Denisovici, în cazul de fatã, depãseam linia peste care pînã acum nimeni nu sãrise. Pînã unde o sã mai reziste si Tvardovski? Nu cumva pînã acolo unde se va transforma si el într-un neprieten?
în orice caz, în toate aceste luni de iarnã, cît el s-a bãtut pentru premiu, eu nu 1-am stingherit în lupta lui si nu i-am arãtat Cercul promis, în primãvarã a sosit momentul ca Tvardovski sã-mi citeascã romanul. Dar cum sã-1 scoti, în timpul acestei lecturi, de sub influenta principalilor sãi anticonsilieri si în primul rînd de sub cea a lui Dementiev? Eu aveam nevoie ca A.T. sã-si formeze o opinie personalã asupra romanului meu, drept pentru care i-am zis:
—Aleksandr Trifonîci, romanul este gata. Dar ce înseamnã pentru un scriitor sã dea un roman la o revistã, dacã el nu se gîndeste sã facã mai mult de douã în viata lui? Este ca si cînd si-ar însura fiul. Poftiti deci la aceastã nuntã la mine, la Riazan.
si el a acceptat, si chiar cu plãcere. Caz unic, se pare, în viata lui de redactor-sef.
La Riazan, tocmai în noaptea de Pasti (dar e putin probabil ca A.T. sã-si mai aminteascã de asta), 1-am întîmpinat cu un fast pe mãsura puterilor noastre, cu „moskviciul" nostru. Totusi el s-a zbîr-lit putin strecurîndu-se în acest automobil mic (mic, într-adevãr, pentru statura lui): prin pozitia lui socialã, el nu era obisnuit sã circule în masini de grad inferior „Volgãi". Venise totusi ca simplu cãlãtor cu trenul local si-si luase singur biletul la Turnul Rotund,
119
ore înainte de consumarea actului respectiv: avînd în vedere înaltele exigente de care s-a dat dovadã pînã în prezent în atribuirea premiului Lenin, o nuvelã consacratã unei zile de lagãr, desigur, nu este demnã de acesta. Chiar înainte de votul secret s-a mers pînã la a-i lua de-o parte pe membrii de partid din cadrul comitetului pentru a-i obliga sã voteze împotriva candidaturii mele. (Situatia nu s-a schimbat cu nimic, a povestit Tvardovski: nimeni nu a întrunit numãrul necesar de voturi. Comitetul a fost convocat din nou, Iliciov a venit si el si a dat ordin sã se repete votul în prezenta lui — si sã se voteze pentru Tronka lui Goncear. Deja laureat în mai multe rînduri si în plus, membru al comitetului, Goncear se asezase acolo lîngã urnã, urmãrind cu nerusinare desfãsurarea votului secret.)
Deja atunci, în aprilie 1964, circula la Moscova zvonul cã povestea asta cu votul era „repetitia în vederea puciului" contra lui Nikita: va reusi sau nu va reusi aparatul de partid sã respingã o carte aprobatã de El însusi? în patruzeci de ani, nimeni nu îndrãznise asa ceva. Dar iatã cã de data aceasta cineva a îndrãznit — si a reusit. Asta i-a fãcut pe dusmanii lui sã spere cã El însusi nu era asa de puternic.
în dimineata zilei votãrii, înaintea ultimului act al acestei operatiuni, Tvardovski se afla în noul sãu cabinet (clãdirea cu fostele chilii ale mînãstirii Strastnoi). Aplecat asupra articolului dînPravda, el arãta complet terminat, de parcã ar fi avut sub ochi telegrama care-i anunta moartea tatãlui sãu. Das ist alles — îmi zise el, nu stiu de ce pe nemteste. Chestia asta m-a frapat din cauza asemãnãrii cu Ich sterbe al lui Cehov. Niciodatã în prezenta mea nu i-a mai iesit din gurã lui A.T. vreun cuvînt strãin, nici pînã în momentul acela, nici dupã. Pentru a obtine premiul Lenin pentru mine, Tvardovski se zbãtuse fãrã sã precupeteascã vreun efort personal (si e de mirare cã nu s-a îmbãtat ca sã-si înece amãrãciunea înfrîn-gerii). Dacã mi-ar fi fost decernat, premiul ar fi fost un succes de prestigiu pentru revistã, ceva ca o medalie prinsã pe coperta ei albãstruie.* Cînd a vãzut cã partida este pierdutã, primul lui impuls (de altminteri, nu era nici primul, nici ultimul) a fost sã iasã de-
* Urmãrile acestui esec aveau sã se resimtã în curînd. Dupã ce mi s-a refuzat premiul, dupã cum avea sã se plîngã apoi A.T., revista a ajuns într-o situatie absolut insuportabilã, cenzura a început s-o tracaseze pentru orice bagatelã. si pentru a se evita o întîrziere catastrofalã în aparitia revistei, a trebuit sã se facã niste concesii.
118
monstrativ de data aceasta din comitetul de premiere. Dar coredac-torii si intimii sãi au reusit a-1 convinge cã sarcina lui era sã vegheze asupra revistei si s-o conducã. si, desigur, n-ar fi fost cazul sã facã gestul acela.
în ce mã priveste, într-adevãr nu stiam ce sã doresc. Cîstigarea premiului avea niste plusuri ce s-ar fi tradus prin întãrirea pozitiei mele. Dar ar fi avut si mai multe minusuri, si principalul ar fi fost acela cã ele s-ar fi tradus tot prin întãrirea pozitiei mele — dar pentru ce? Cãci aceasta nu m-ar fi ajutat sã-mi public scrierile, „întãrirea pozitiei" mã obliga la supusenie, la gratitudine, adicã îmi lua posibilitatea de a scoate din sertar lucrurile ingrate, singurele de care era întesat.
Am consacrat toatã aceastã iarnã finalizãrii romanului Primul cerc (Cercul-87), într-o variantã atenuatã pentru redactie si pentru public. De atenuatã era atenuatã, dar riscul de a o arãta era aproape la fel de mare ca si cu doi ani în urmã pentru Ivan Denisovici, în cazul de fatã, depãseam linia peste care pînã acum nimeni nu sãrise. Pînã unde o sã mai reziste si Tvardovski? Nu cumva pînã acolo unde se va transforma si el într-un neprieten?
în orice caz, în toate aceste luni de iarnã, cît el s-a bãtut pentru premiu, eu nu 1-am stingherit în lupta lui si nu i-am arãtat Cercul promis, în primãvarã a sosit momentul ca Tvardovski sã-mi citeascã romanul. Dar cum sã-1 scoti, în timpul acestei lecturi, de sub influenta principalilor sãi anticonsilieri si în primul rînd de sub cea a lui Dementiev? Eu aveam nevoie ca A.T. sã-si formeze o opinie personalã asupra romanului meu, drept pentru care i-am zis:
—Aleksandr Trifonîci, romanul este gata. Dar ce înseamnã pentru un scriitor sã dea un roman la o revistã, dacã el nu se gîndeste sã facã mai mult de douã în viata lui? Este ca si cînd si-ar însura fiul. Poftiti deci la aceastã nuntã la mine, la Riazan.
si el a acceptat, si chiar cu plãcere. Caz unic, se pare, în viata lui de redactor-sef.
La Riazan, tocmai în noaptea de Pasti (dar e putin probabil ca A.T. sã-si mai aminteascã de asta), 1-am întîmpinat cu un fast pe mãsura puterilor noastre, cu „moskviciul" nostru. Totusi el s-a zbîr-lit putin strecurîndu-se în acest automobil mic (mic, într-adevãr, pentru statura lui): prin pozitia lui socialã, el nu era obisnuit sã circule în masini de grad inferior „Volgãi". Venise totusi ca simplu cãlãtor cu trenul local si-si luase singur biletul la Turnul Rotund,
119
fãrã sã se adreseze biroului rezervat deputatilor Sovietului Suprem — poate cã din vremea tineretii sale petrecute la Smolensk nu mai cãlãtorise în asemenea conditii.
în timp ce luam împreunã prima cinã, A.T. m-a avertizat cã oricãrui scriitor i se poate întîmpla sã aibã opere nereusite, cã eventualitatea asta nu trebuie luatã totusi în tragic. Din dimineata urmãtoare s-a apucat de lecturã, nu foarte atras de text, dar, dupã micul dejun si pînã la masa de prînz, a citit cu o poftã nebunã, a uitat si de fumat, citea si aproape cã-i venea sã sarã în sus de entuziasmat ce era. Eu treceam pe lîngã el ca din întîmplare, evaluîndu-i umoarea în functie de numãrul capitolului. Se ridica de la masã: „Grozav!" — si imediat devenea reticent: „Nu mã pronunt!" (cu alte cuvinte, nu se angaja la o apreciere definitivã). Asa cum înteleg eu o lucrare si pe cel ce-o face, el ar fi trebuit sã rãmînã cu capul limpede pînã la terminarea ei, dar ospitalitatea cerea sã scoti la dejun vodcã si coniac. Rezultatul nu s-a lãsat asteptat: oaspetele si-a pierdut autocontrolul, ochii lui au cãpãtat sticliri cam ca la nebuni, s-au albit, si a fost cuprins de o nevoie imperioasã de a sporovãi cît îl tinea gura. A vrut sã meargã la postã ca sã telefoneze la Moscova (erau în tratative, el si nevastã-sa, pentru cumpãrarea unei noi da-cea); pînã la postã nu erau decît patru sute de metri, dar distanta asta dus-întors a trebuit s-o facem în douã ore. La fiecare minut A.T. se oprea, încurcînd circulatia pe trotuar, si oricît îl împingeam eu sã avanseze si sã vorbeascã mai încet, el striga în gura mare: cã nimeni nu datoreazã nimic nimãnui; cã „sefii se iubesc pe ei însisi într-un mod înduiosãtor"; cã maresalul Konev (eu 1-am vãzut o datã la redactie în civil — un prostãnac, în cel mai bun caz un mediocru brigadier de colhoz) — cã deci maresalul Konev i-a spus odatã, în chip de compliment, cã 1-ar fi fãcut din locotenent-colonel în rezervã general-maior; cã, stii, comisia aia de la Moscova lucreazã pe ascuns, comisia care dã permise de sedere si care decide cine are dreptul sã locuiascã într-un anumit loc si cine nu; cã existã locuri separate (insulele din Arctica) unde sînt expediati invalizii de rãzboi (din gura lui Tvardovski am auzit pentru prima datã asa ceva, dar nu mã îndoiesc de adevãrul vorbelor lui; lucru de neconceput pentru oricine nu este sovietic: acesti eroi de ieri si aceste victime care ne-au adus victoria trebuiau aruncate cît mai departe, ca sã nu strice cu trupurile lor mutilate decorul armonios al vietii sovietice si sã nu-si cearã prea gãlãgios drepturile); si cã Brejnev
120
a fost o „victimã a cultului" (1-a sanctionat Stalin pentru cã si-a însusit o grãdinã municipalã din Chisinãu ca sã-si construiascã resedinta); si cã, iatã, culegerile de versuri se plãtesc prost — tirajele masive fiind plãtite mai slab decît celelalte (am avut ocazia sã observ cã purica deconturile si conturile propriilor sale publicatii — feli-citîndu-se pentru o editie, adãuga: „mi-a adus bani frumosi", dar o spunea nu cu vocea celui avid de bunuri materiale, ci cu mîndria naivã a lucrãtorului, precum tãranul care se întoarce de la tîrg). si i-a mai pomenit pe Bulgakov („ce strãlucit, cîtã finete"), pe Leonov („Gorki i-a fãcut reclamã, 1-a plasat mult prea sus") si pe Maiakovski („subtil dar plat, lipsit de fibrã nationalã, desi se folosea de niste întorsãturi de frazã si pretiozitãti luate din slavona bisericeascã; nu se face ca piata Maiakovski sã fie alãturi de piata Puskin").
în seara aceea am încercat sã-i explic cã unul dintre adjunctii sãi era o nulitate si cã celãlalt îi era ostil, un individ apartinînd cu totul unei alte tabere. A.T. nu a fost întru totul de acord cu mine. „Dementiev a evoluat mult în acesti zece ani." — „Unde vedeti dumneavoastrã cã a evoluat, el care a fãcut spume la gurã împotriva lui Ivan Denisovici?" — „E foarte lovit..." Dar, de fapt, A.T. mi-a mãrturist cã el viseazã sã aibã la redactie, ca „prim personaj", un adjunct avizat si decis, care sã fie capabil sã conducã treburile singur si fãrã poticneli. (Acest viitor „prim personaj" fãcea deja parte din redactie si începuse deja sã urce — era Laksin.)
A doua zi de lecturã s-a desfãsurat cu interludii stropite cu coniac; noi am încercat sã-1 mai înfrînãm, dar el insista: doar un „pãhãrel". si-a încheiat ziua cu aceiasi ochi alb-surescitati.
— Nu, n-ai putut sã strici romanul în a doua lui jumãtate! — spunea el într-un amestec de sperantã si teamã.
Dupã capitolul „Criteriul lui Spiridon":
— Nu, acum, la sfîrsit, n-o sã mai poti nicicum sã-1 strici! si apoi dupã un altul:
— Dumneata esti teribil. Dacã as fi ajuns eu la putere, te-as fi bãgat la pîrnaie.
— Asa-i, Aleksan Trifonîci, asta m-asteaptã si în alte variante.
— Dar dacã n-o sã mã bage pe mine însumi la pîrnaie, o sã-ti aduc pachete. O sã trãiesti mai bine decît Cezar Markovici.1 si chiar o sticlutã de coniac...
1 Cezar Markovici: detinutul pisicher care gãseste totdeauna o modalitate de a-si îmbunãtãti soarta. (N.t.)
121
— Acolo, chestiile astea sînt interzise.
— Da, dar eu o sã-i dau o sticlutã lui Volkovoi1, una dumitale... Glumã-glumã, dar aerul de puscãrie pãtrundea din ce în ce mai
mult în plãmînii lui si-i contamina. Dupã „secretarul eliberat":
— Mîine o sã avem o discutie în cu totul alt plan decît cel pe care-1 presupui dumneata: n-o sã mai discutãm despre dumneata, ci despre mine.
(Despre posibilitãtile lui limitate în materie editorialã?... Despre datoria lui de constiintã?... despre felul în care percepea modificãrile ce se produceau în el?... Aceastã discutie n-a avut loc niciodatã si nu stiu ce a avut în vedere Tvardovski.)
în timpul acestei vizite, s-a observat la el în mai multe rînduri un sentiment difuz (cã, poate, nici pe el n-o sã-1 ocoleascã închisoarea, sau mai degrabã aceastã usoarã vibratie nostalgicã a sufletului, ca la Tolstoi la bãtrînete: pãcat cã n-am gustat si eu din viata de închisoare, ar fi trebuit ca si eu...) Nici în tren nu-i lipsea cartea lui lakubovici-Melsin In lumea oropsitilor2, care-1 pregãtise deja. Cu mult interes se apleca asupra detaliilor vietii de dupã gratii, mînat de curiozitate întreba: „Dar de ce acolo te rade la pubis?", „si de ce nu este permisã folosirea veselei de sticlã?" „Dacã trebuie sã urci pe rug, urcã-te, dar sã stii de ce o faci", a zis el refe-rindu-se la filonul evreiesc din roman. De cîteva ori, pierzînd în abureala coniacului si tonul si simtul glumei, s-a întors la promisiunea de a-mi aduce pachete la închisoare, cu conditia sã-i duc si eu lui în caz cã voi rãmîne liber. Dar spre seara celei de a doua zile, în momentul în care firul povestirii conducea inevitabil la arestarea lui Innokentii („îti pierzi reflexele de apãrare") dar si dupã trei pahare de votcã bãtrînã, s-a îmbãtat critã si a început sã-mi cearã „sã joc" cu el „de-a locotenentul securist": eu sã-1 apostrofez si sã-1 acuz, iar el sã stea drepti.
1 Volkovoi: paznic la puscãriasi, scandalagiu si brutal, temut pînã si de comandantul lagãrului. (N.t.)
2 Piotr Filipovici lakubovici (Melsin, pseudonim) 1860-1911. Poet al miscãrii revolutionare Narodnaia Volia, condamnat la optsprezece ani de ocnã. îsi publicã apoi memoriile sub titlul Lumea oropsitilor, amintirile unui fost ocnas, 2 voi. (1895-1898), reeditate în 1933. (N.t.)
122
Mã supãra faptul cã lectura romanului meu se transforma în preludiul uneia dintre aceste betii obisnuite la A.T. — si se cheamã cã eu însumi împinsesem lucrurile în directia aceasta. Totusi sentimentul realitãtii pericolului crestea în el, nu sub influenta bãuturii, ci sub cea a romanului.
A trebuit sã-1 ajut sã se dezbrace si sã se culce. Dar, în curînd, ne-am trezit din cauza unui vacarm asurzitor: A.T. striga si discuta, si pe diferite voci, jucînd mai multe roluri în acelasi timp. Aprinsese toate luminile care erau în camerã (în general îi place sã aibã în camerã cît mai multã luminã — „e mai vesel asa") si, numai în chiloti, se asezase la masa deja debarasatã de sticle, „în curînd am sã mã duc si am sã mor", spunea el pe un ton de jale. Cînd striga animalic: „Liniste!! în picioare! — si, mînat de un resort interior, se planta în pozitie de drepti, cînd, ofensat, zicea: „Ei bine, fie, dar altfel eu nu pot..." (El se hotãra astfel sã urce pe rug din cauza romanului meu exploziv!) Apoi, perplex: „Smoktunovski! Ce nume! Pe Hamlet 1-a jucat mai bine decît mine."
Atunci am intrat la el în camerã si am rãmas amîndoi pe scaune încã o orã. si-a aprins tigara, putin cîte putin s-a decrispat, a început chiar sã rîdã. îndatã 1-am asezat din nou în pat si nu s-a mai agitat.
Nu-i mai rãmîneau pentru a treia zi decît cîteva capitole, dar el si-a început dimineata spunînd: „Romanul dumitale fãrã votcã, imposibil de citit!" Terminînd capitolul „Nu, nu tu!", si-a sters de douã ori ochii: „Biata Simocika... S-a dus ca la împãrtãsanie... Eu as fi consolat-o..." De altfel, la diferite pasaje din roman, perceptia lui nu era aceea a unui redactor, ci aceea a celui mai simplu cititor. Rîdea de Priancikov sau medita în locul lui Abakumov: „Asa-i, dar ce sã faci cu unul ca Bobînin?" Apropo de vilele din împrejurimile Moscovei si de frigiderele scriitorilor sovietici: „Dar si acolo existau scriitori cinstiti. La urma urmelor, si eu am o dacea."
Dupã ce a terminat lectura, am plecat amîndoi sã vizitãm cetatea din Riazan si sã vorbim despre roman. Discutia promisã despre A.T. însusi se pierduse, se vede treaba, în nisipurile autodialogului sãu nocturn.
— si cu un roman ca ãsta, dumneata încã mai poti sã pleci în cãutare de materiale pentru urmãtorul?
Eu: — Obligatoriu, trebuie sã-i dau bice. Nu trebuie sã rãmîn la mijlocul fluviului, trebuie sã cuceresc capul de pod.
123
El: — E adevãrat. Dar ai terminat unul, întîi îti refaci fortele, apoi te apuci de urmãtorul, nu merge altfel!
Tvardovski a lãudat romanul, referindu-se la diferitele laturi ale acestuia si fãcînd caracterizãri dintre cele mai viguroase. Mã aflam în fata unei judecãti de artist, judecatã foarte mãgulitoare pentru . mine. „Energia expunerii narative vine de la Dostoievski... o compozitie puternicã, un roman autentic... Un mare roman... Nici o paginã de prisos, nici mãcar un rînd... Excelentã ironia în autoportret; imposibil sã fii erou de roman atunci cînd te extaziezi în fata propriei tale persoane... Dumneata nu te sprijini decît pe cei mai mari (adicã pe clasici), si chiar în aceste conditii nu te pui la remorca lor, ci îti urmezi drumul... Un asemenea roman este un întreg univers, patruzeci, saptezeci de personaje, dumneata te afunzi în viata lor, si ce oameni!..." A lãudat apoi modul concis, fãrã exces coloristic, în care sînt descrise natura, timpul frumos si stihiile. N-au lipsit însã nici aprecierile oficiale ale directorului de revistã: „Optimism interior.. .Apãrã fundamentele morale", si important: „Este scris de pe pozitii partinice (.!)... cãci romanul dumitale nu condamnã Revolutia din Octombrie... Or, în situatia unui detinut, lucrul acesta putea sã se producã."
Chestia asta cu „pozitiile partinice" (auziti, romanul meu!...) era remarcabilã la extrem. Aceasta nu era formularea cinicã a unui re-dactor-sef care se pregãteste sã netezeascã drumul pentru publicarea unui roman. Aceastã observatie cu privire la „partinitatea" romanului meu tinea de singura atitudine, de altminteri fundamental sincerã, pe care putea s-o aibã si fãrã de care el, poet dar si comunist, nu si-ar fi putut propune sã-mi publice romanul. Or, el îsi fixase un asemenea obiectiv — si mã pusese la curent cu acesta.
Ce-i drept, mi-a cerut sã fac unele modificãri, cu totul minore, în special acolo unde era vorba de Stalin. Mi-a cerut, cu alte cuvinte, sã suprim capitolul „Studiu asupra vietii unui mare om" (unde mã strãduiam ca, plecînd de la psihologie si de la anumite date externe, sã argumentez teza potrivit cãreia Stalin colaborase cu Ohrana taristã) si sã nu creez impresia de autenticitate si de precizie în jurul unor detalii ale vietii cotidiene a monarhului pe care eu nu puteam sã le cunosc cu certitudine. (Dar eu îmi ziceam: Stalin n-are decît sã culeagã roadele secretomaniei pe care a semãnat-o. A trãit în tainã — de-acum oricine are dreptul sã scrie despre el asa cum îi sugereazã imaginatia. Acesta este dreptul si aceasta este sarcina
124
artistului, sã dea viziunea sa asupra lucrurilor si s-o inoculeze cititorilor.)
în general, despre capitolele romanului consacrate lui Stalin, el s-a exprimat corect: ar putea fi scoase, dar absenta lor din roman ar putea fi interpretatã: „i-a fost fricã", „i-a fost teamã cã n-o scoate la capãt." în aceste capitole s-ar putea chiar admite unele lucruri de prisos, adicã ceva în plus fatã de ceea ce este necesar pentru arhitectura romanului.
Pe Spiridon îl gãsea prea perfid, prea viclean, cu ceva în portretul lui care mirosea a „mentalitate citadinã". Prima datã m-am mirat: oare 1-am descris ca pe un om rãu? Apoi m-am dumirit: în anii '20 se spuseserã atîtea lucruri rele despre mujic, încît pe Tvardovski îl durea si atunci cînd pe aceastã temã nu se vorbea numai de bine. Era un fel de alergie, o idealizare fãrã voie.
In dimineata zilei a patra, am încercat cu neîndemînare sã curmãm rãul de care suferea Tvardovski: nu i-am dat bãuturã tare ca sã-si revinã, chipurile, din betia din seara precedentã. Urmarea a fost cã nu s-a atins de micul dejun, n-a putut sã înghitã nimic. Cu aerul unui copil supãrat si care cere ceva, zîmbea: „Desigur, ceremisii1 nu obisnuiesc sã se dreagã cu vodcã. Dar ce viatã mai au si ãstia? Complet subdezvoltati!" A acceptat totusi sã ia bere la micul dejun. Dar, la garã, n-a stiut cum sã urce mai repede scãrile restaurantului, a bãut o jumãtate de litru aproape pe nemîncate si acum, deja euforic, astepta trenul, în timpul acesta n-a fãcut decît sã repete una si aceeasi rugãminte: „Nu mi-o luati în nume de rãu."
Din respect pentru oaspetele meu, ar fi fost poate mai bine sã nu dau toate aceste amãnunte. Dar atunci ar fi însemnat sã nu dau nici mãcar o idee despre cît de nesigure si periodic neputincioase erau mîinile în care se aflau destinele lui Novîi mir, dar si cît de imensã si primitoare era inima care bãtea pentru aceastã revistã.
Asadar, îmi pusesem în minte ca, în absenta lui Dementiev, sã-1 cîstig pe Tvardovski pentru romanul meu, si, dupã cum se vede treaba, reusisem. Tvardovski, nu numai cã-mi elogiase romanul, dar era gata sã si sufere pentru acesta, înainte de a ne despãrti, el chiar m-a îndemnat sã refac mai repede capitolele despre Stalin si sã-i aduc varianta definitivã.
1 Veche denumire a poporului mari; luat aici ca însusi tipul poporului înapoiat. (N.t.)
125
Dar asta era chiar mai mult decît mã asteptasem eu! Nu puteam sã cred cã Primul cerc avea vreo sansã sã iasã în 1964. Dar atunci de ce i 1-am dat lui Tvardovski?... Ce voiam, la drept vorbind? Poate sã reeditez experienta fãcutã cu Ivan Denisovici: sã transfer de la mine la el responsabilitatea pentru aceastã scriere. Ca el sã stie: iatã, este vorba de cutare si cutare lucru. si pentru ca sã nu am a-mi reprosa cã n-am fãcut nimic pentru a avansa. Cãci, deocamdatã, eram oarecum implicat într-o agitatie falsã si sterilã si nu fãceam decît sã mã eschivez de la ceea ce era cu adevãrat muncã.
Dupã douã sãptãmîni i-am dus lui Tvardovski romanul cu modificãrile respective. Ca tot ceea ce scriam la masina din fundul pesterii mele, textul era bãtut pe ambele fete ale colii de hîrtie, fãrã intervaluri, cu margini înguste, înainte de orice altceva, trebuia sã-1 recopiez în întregime.
A.T. m-a primit la el acasã asa de vioi, cu fata lui de copil simpatic, în scurta lui de velur, încît era imposibil sã-ti imaginezi cã i s-ar întîmpla vreodatã sã tragã la mãsea, sã ti-1 reprezinti în chiloti, mugind ca un bivol. Era singur: sotia lui era plecatã sã inspecteze mai de aproape dacea pe care tocmai o cumpãraserã la Pahra1 (pe cea precedentã i-o dãruise fiicei sale mai mari si ginerului).
A.T. nu numai cã-si revenise din betie, dar se lecuise de entuziasmul pe care i-1 provocase romanul meu, devenise mult mai circumspect: scurtase deja lista persoanelor cãrora urma sã le dea textul spre lecturã. „Al Grig" (Dementiev) era, desigur, primul de pe lista respectivã.
— El, se întelege, va fi contra — am profitat eu de ocazie pentru a-1 preveni încã o datã. Dar în fine, are saizeci de ani, a cunoscut si el persecutiile, cît o sã mai tinã în el?
— Evolueazã vãzînd cu ochii! repetã A.T.
Ce-i drept, la redactie, Laksin cîstiga repede încrederea lui Tvardovski; influenta lui, în anii aceia, era diametral opusã celei a lui Dementiev; cei doi, nu rareori, se luau la hartã. Cu prilejul uneia dintre aceste încontrãri, Laksin a spus:
— Eu si Aleksandr Grigorievici sîntem amîndoi istorici ai literaturii si trebuie sã întelegem cã, astãzi, adevãrata istorie a literaturii se face aici, la Novîi mir, iar nu la Institutul de literaturã universalã.
1 Krasnaia Pahra, sat de vile pentru privilegiatii regimului. (N.t.)
126
Era bine spus (si, în lunile urmãtoare, asa a si fost). Laksin a sustinut Cercul.
Pe mãsurã ce se retranscria romanul, Tvardovski strîngea în seif toate exemplarele si avea mare grijã sã fie citit numai de cãtre membrii comitetului de redactie (nici redactorilor de la sectia prozã, truditorii sãi vesnic subapreciati, nu le-a dat sã citeascã): lucrul de care se temea el mai ales acum era posibilitatea ca romanul sã circule din mînã în mînã, asa cum se întîmplase cu Ivan Denisovici.
Concursul de împrejurãri a fost de-asa naturã, încît el a citit la mine romanul în cele trei zile ale Pastelui, iar de înãltare, în ziua de 11 iunie, comitetul s-a întrunit pentru a-1 examina. sedinta a durat aproape patru ore si, deschizînd-o, A.T. a declarat el însusi cã era vorba de „o prestare de jurãmînt". El a spus cã pe tot parcursul acestor patruzeci de zile romanul a fost pentru el „motiv de frãmîn-tare sufleteascã", cã îl obsedeazã, „evaluîndu-1 nu numai din punctul de vedere al eternitãtii, ci si întrebîndu-se cu ce ochi va fi citit de cãtre cei de care depinde decizia". Singurul punct pe care Tvardovski îl gãsea vulnerabil erau detaliile privind viata cotidianã a lui Stalin; el ar fi vrut de asemenea ca eu „sã atenuez formulãrile violent antistaliniste"; sã suprim „Procesul cneazului Igor", ca „fiind prea literaturizant". în încheierea cuvîntului sãu introductiv, a devenit chiar solemn: „Dupã normele criticii, nu numai cã acest roman ar trebui repudiat, dar împotriva autorului ar trebui pornitã actiune penalã. Dar cine sîntem nofl Fugim de rãspundere? Cine vrea sã-si spunã pãrerea? Cine vrea sã se arunce în apã mãcar o datã?"
A meritat osteneala de a fi fãcut ca romanul sã fie citit de un Tvardovski „smuls" din anturajul loctiitorilor sãi! „Dezbaterea principalã si în primã instantã", dupã cum a spus A.T., avusese loc chiar aici, în prezenta mea, si redactorul-sef a inaugurat-o printr-o asemenea invitatie solemnã. Sosind pentru dezbatere, mã aranjasem în asa fel încît sã-mi termin cu Dementiev turul de salutãri. Astãzi mã asteptam din partea lui la un atac demolator. El însã încã de la început, în loc sã se tolãneascã lejer în fotoliu, s-a cocotat, nu se stie de ce, pe pervazul ferestrei deschise. De dincolo de fereastrã venea vuietul strãzii. Tvardovski nu omise sã-i facã observatie:
— Ce-i cu tine? Dupã asta ai sã spui: pãi n-am auzit despre ce s-a discutat!
Dementiev a rãmas în aceeasi pozitie incomodã, cu picioarele spînzurate:
127
— E cald.
Tvardovski nu se dãdu bãtut:
— Asa speri tu sã faci pneumonie? si apoi sã stai în cîrpe atît cît va fi nevoie?
Dementiev trebui sã coboare si sã ia loc ca toatã lumea. Se simtea asa de înfrînt, încît nici n-a mai avut putere sã pareze cu o glumã. De multã vreme presimtea el în mod just unde o sã-i ducã jocul ãsta cu linistitul scriitor din Riazan.
Kondratovici a fost acela cãruia i-a revenit rolul de a începe dezbaterea. Fata lui Kondratovici este parcã fãcutã sã exprime cu convingere o pãrere gata fãcutã, deja formulatã, în asemenea situatie, el stie sã injecteze cuvintelor sale o încãrcãturã emotionalã direct-e-ruptivã, potopitoare; se pare cã e si gata sã moarã pentru aceastã pãrere, asa-i de credincios serviciului. Dar nu-mi pot imagina fata lui iluminatã de o convingere care sã se fi maturizat în el însusi. I-ar fi fost imposibil lui Kondratovici sã înceapã aceste dezbateri, dacã o familiaritate de ani de zile cu cenzura nu i-ar fi adus mirosul la acelasi numitor cu mirosul acesteia. Asemenea binoclului militar prevãzut în interior cu o scalã goniometricã în care se înscrie tot ceea ce se vede, ochii lui Kondratovici vedeau în permanentã cîte gradatii mai erau pînã la linia rosie semnalizatoare a pericolului.
Kondratovici constatã bucuros cã „genul romanesc n-a murit", si cã, mai mult de-atît, chiar progreseazã. si, imediat, începu sã bolboroseascã usor-usor despre „subminarea principiilor": „cu cît este mai mare forta artisticã a naratiunii, cu atît mai mult dezvãluirile capãtã valoare de simbol". („Da de unde, îl linisti A.T., aici nu este vorba de ideea de comunism.") Dar în fine, secretarul eliberat nu este, pur si simplu, organizatorul de partid stepanov ca individ, ci este un simbol! Kondratovici propunea „debarasarea textului de acele întepãturi ranchiunoase", ici si colo, cãci erau multe locuri de felul acesta. El a gãsit „lucruri de prisos" chiar si în capitolele despre Marea Lubiankã. îl preocupau si scãrile Lubiankãi pe care cei treizeci de ani de folosintã le tociserã, „cãci aceasta aruncã o umbrã si asupra lui Dzerjinski1, nu-i asa?" A tras însã o concluzie care putea fi convenabilã în ambele sensuri, ca altãdatã în legãturã cu Denisovici: „A-l publica este imposibil. Dar si a nu-1 publica este
1 Primul sef al Ceka si prin urmare „fondator" al Lubiankãi; piata unde se ridicã celebra închisoare poartã, de altminteri, numele lui Dzerjinski. (N.t.)
128
o imposibilitate moralã: cum sã admiti cã acest lucru existã si cã cititorii nu au acces la el?"
Ce mai problemã le pusese seful în fatã! Asa era. Nu puteau sã nu-1 publice. seful îi zorea: se poate! mergeti pe urmele astea!
Apoi a luat cuvîntul Zaks, lent, circumspect, cenusiu. Era asa de speriat, încît din obisnuita lui supusenie fatã de Tvardovski nu mai rãmãsese nici urmã. A început prin a spune cã textul trebuie citit a doua oarã (adicã trebuie cîstigat timp); cã e bucuros cã toatã lumea întelege (Tvardovski, el însusi, nu întelegea! Iatã nenorocirea, iatã în ce sens mergeau aluziile sale) dificultatea exceptionalã a acestui caz; cã, la drept vorbind, el nu propune nimic, dar simte ceva. si iatã ce simte el: toate capitolele care povestesc lucruri de dincolo de zidurile închisorii sînt inutile si neinteresante, este inutilã toatã aceastã extindere asupra întregii societãti. si este inexact cã la rãzboi soldatul o duce mai greu decît corespondentul de presã: sînt si printre corespondenti atîtia care au fost omorîti (Zaks, el însusi, lucrase la un asemenea ziar). si-1 mai nelinisteste si problema telefonului secret. (Flerul lui de cenzor nu-1 trãda! Dar Tvardovski i-a replicat cu simplitate: „Hai, lasã, aici e vorba de purã fictiune! Este o gãselnitã foarte reusitã!") A mai spus el cã nu-i place nici scena cu Agnia, si toatã chestia asta cu crestinismul. si acolo unde eroii filozofeazã, tot prost iese. si autorul se agatã de extraordinar de multe lucruri, ca si cînd grija lui specialã a fost aceea de a nu omite nimic. si nici noaptea lui Roitman nu i-a plãcut din cale afarã. (Ulterior, el mi-a explicat acest lucru si în particular.)
Aici a trebuit sã-1 întrerup:
—Asa mi-e felul, nu pot sã ocolesc nici o chestiune importantã. De pildã, chestiunea evreiascã — ce nevoie am eu de asta? Ar fi mai confortabil s-o sar. Dar uite cã nu pot.
Ei se obisnuiserã cu o literaturã care se teme sã atingã fie si numai o chestiune, iar literatura care, dimpotrivã, se teme sã omitã fie si numai o chestiune este ca un colier care-i roade la gît.
Dar propunerea si-a formulat-o Zaks într-un mod foarte diplomatic:
— Dacã ne punem înainte de vreme contra romanului, înseamnã cã-1 distrugem.
El este pentru roman, da, pentru! — de aceea tine el sã-i suceascã gîtul chiar aici, la redactie!
Dar A.T. cunostea bine aceste viraje ale redactorilor!
129
— Trebuie sã-ti stâpînesti teama! i-a spus el lui Zaks pe un ton de povatã.
Laksin s-a exprimat cu multã bunãvointã, dar îmi revãd acum notitele privind aceastã dezbatere (le luasem cu toatã viteza degetelor mele pe parcursul sedintei, nu mã ocupam decît de asta), si tinînd cont de faptul cã însemnãrile mele de acum sînt destul de stufoase, nu vãd ce ar fi meritat sã extrag de acolo. Laksin s-a alãturat punctului de vedere al lui Tvardovski — si în privinta întregului roman, si în privinta capitolelor despre Stalin: sã le suprimi este cu neputintã. Dar el se multumi sã spunã, anume în acelasi spirit, cã împunsãturile jurnalistice tind oarecum sã se detaseze din textura generalã a romanului. — Tvardovski îl întrerupse pe loc:
— Ehei, fii mai atent! Astea sînt trãsãturile stilului lui! Iatã ce fel de redactor stia el sã fie!
Mariamov a rostit cîteva cuvinte binevoitoare — el se ralie, lãudã, adãugã cã nu vede o subminare a principiilor.
— si ce gîndeste comisarul? — întrebã Tvardovski cu precautie. De cîte ori, pentru cîte manuscrise nu se alãturase el pãrerii acestui comisar înainte de a-si fi format o pãrere a lui, ba chiar împreunã cu el si-o si forma! — dar, în prezent, tonul lãsa deja sã se înteleagã cã lui Dementiev îi va fi greu sã intre în disputã.
si Dementiev nu se angaja în acea luptã corp la corp pe care o asteptam eu. Deprimat cum era, el începu chiar ca atare:
— în detalii concrete n-am sã intru... Mi-e greu sâ-mi adun ideile. .. (ole, cu experienta lui de zeci de ori mai mare!...) A da sfaturi unui asa de mare artist, risti sã devii penibil... Cronica, uneori, este la limita pamfletului, a foiletonului...
Tvardovski: — Dar la Tolstoi nu se întîmplâ asta?
Dementiev: —.,.. dar este scris la modul gigantic, desigur... Capitolele despre Stalin sã fie comprimate într-unul singur... Dacã noi existãm pe lumea asta, dacã n-am renuntat sã gîndim si sã trãim experientele vietii — romanul ne lasã pradã îndoielii si descurajãrii.. . Amar, greu, strivitor adevãr... cînd ai în buzunar carnetul de partid...
Tvardovski: — si nu numai în buzunar!
Dementiev: —.. .începi sã-1 pipãi (carnetul)... Acest adevãr era asa de adînc încît, obiectiv sau subiectiv, depãseste limitele cultului personalitãtii... Arta si literatura reprezintã o mare valoare, dar nu cea mai mare. (Sublinierea mea—A.S. Pentru redactorii unei re-
130
viste literare, oare dictatura proletariatului nu este mai pretioasã?)... începem sã nu mai întelegem nimic: de hatîrul cãrei cauze s-a fãcut revolutia! (Iatã-1 remontat! — s-a ridicat în picioare! si trece la atac!...) în plan filozofic, autorul nu rãspunde la întrebarea: ce-i de fãcut1? Sã fii cumsecade si atîta tot? (Mã împingea sã mã expun cu pieptul dezgolit.) Tvardovski: —Asta o spune si Camus. Dar aici este vorba de un roman rus. Dementiev: — Dostoievski si Tolstoi rãspund la întrebãrile pe care le pun, dar Soljenitîn nu rãspunde...
Tvardovski: La ce sã rãspundã, cum va fi cu livrarea de carne si lapte?...
Dementiev: — Deocamdatã, cred... Eu nu înteleg încã nimic...
încã unul care nu întelege!... S-a asezat din nou. Le-a închis gura seful!... în momentul acela, Mariamov si Zaks începurã sã-si sopteascã ceva: A.T. îi bombãni: „Ce vã soptiti acolo? Ar fi mai bine sã facem un ocoli Dementiev era asa de emotionat încît se crezu vizat: „Eu nu soptesc..."
Cu totul surprinzãtor, Dementiev reveni în linia întîi a dezbaterii:
— Autorul n-ar putea sã fie mai bun cu oamenii si cu viata?
Ulterior, mi se va face acest repros nu o datã: dumneata nu esti bun de vreme ce nu esti indulgent cu Rusanov, nici cu Makarîghin, nici cu Volkov, nici cu greselile trecutului nostru, nici cu viciile Sistemului nostru. (Parcã ei au fost buni cu noi!...) — Asta e, el nu iubeste poporul\ — se spunea cu indignare la seminariile destinate exclusiv agitatorilor, cînd regimul i-a asmutit asupra mea în 1966.
Dar si înainte mã biciuiserã si pe mine si pe Ivan Denisovici si mai ales pe nefericita mea Matrionã pe motiv cã sîntem „prea bu-nuti", „bunuti fãrã discernãmînt", cã nu poti fi bun cu toti cei din jurul tãu (de fapt, ei nu erau buni cu noi!), cã bunãtatea fatã de rãu nu face decît sã sporeascã rãul din lume. (Multã vreme, Oktiabr, în prostia ei, si-a trimis sãgetile spre fantasma „adeptului neîmpo-trivirii la rãu", în ideea cã loveste în mine.)
si toate astea la un loc? Toate astea la un loc se cheamã dialecticã.
Dupã membrii redactiei, mi s-a dat mie cuvîntul. Mi-am exprimat uimirea cã unii membri ai redactiei au impresia cã romanul meu nu vizeazã cultul personalitãtii, acest fenomen cu foarte multe ramificatii si ale cãrui rãdãcini încã n-au fost extirpate, ci societatea noastrã care se înzdrãveneste vãzînd cu ochii, sau chiar însesi ideile comunismului. Totusi cazul, desigur, rãmînea dificil. Redactiei îi
131
apartinea alegerea, nu mie: romanul îl scrisesem deja, si nu mai aveam nimic de ales. Dar redactia, am mai spus eu, a fãcut douã sau trei încercãri nereusite de a transa în acest sens si, iertat sã fiu pentru lipsa de tact, s-a transformat în ceva de genul Znamia si Moskva.
Am avut aceastã impertinentã. Dar Tvardovski, în dispozitia generoasã fatã de mine, nu s-a supãrat nici de data aceasta si n-a dat nimãnui prilejul sã se supere, declarînd cã, de fapt, eu le fãcusem un compliment: ei erau mai presus de acele reviste.
Pe tot parcursul dezbaterii el urmãrise si reusise sã le smulgã redactorilor acordul pentru romanul meu si acum conchidea cu mare satisfactie:
— Este extraordinar de plãcut cã, pentru prima datã (?) nimeni n-a rãmas deoparte: si eu, mã rog, nu chiar ca prostul, am stat la locul meu si am tãcut mîlc. (Este tocmai ceea ce toti încercaserã sã facã!...) Acum cã solohov este acoperit de decoratii, oamenii au uitat cã eroul lui nu este emul nostru, si cã la el partidul nu este reprezentat decît de niste indivizi antipatici. Pe Donul linistit pune problema: cît îl costã pe om revolutia? Romanul pe care-1 examinãm pune si el o altã problemã: cît îl costã pe om socialismul, iar acest pret, omul îl poate plãti? Continutul romanului nu se contrapune socialismului, numai cã duce lipsã de acea claritate pe care am fi dorit-o. „Rãzboiul" este prezentat aici în chip exhaustiv, dar „pacea", bunul cel mai de pret din acei ani, este trecutã cu vederea. Unde este deci creatia istoricã a maselor?... Dorinta mea modestã, ca simplu cititor: viata aceea, dacã ar putea sã se arate un pic, fie si ca o margine de aurorã! Sã lumineze acea margine de cer numai atît cît ar permite autorul...
Vai, eu nu aveam nimic în plus de luminat. Socoteam cã si asa le-am arãtat un orizont însorit, am scos acutul „subiect atomic" care-si avusese un corespondent real si 1-am înlocuit cu unul „medicinal" dintr-un film sovietic de succes în acei ani.
Dar, în aceastã clipã, una dintre cele mai importante din viata sa de redactor, nici Tvardovski n-a mai insistat în nici o privintã:
— De altfel, dacã Tolstoi s-ar fi situat pe platforma PMSDR1, oare de la el am fi primit mai mult?
1 Partidul Muncitoresc Social-Democrat din Rusia, partid marxist care avea sã se scindeze ulterior în mensevici si bolsevici. (N.t.)
132
în aceleasi zile, la insistenta lui Laskin, s-a încheiat cu mine contractul pentru roman (precautul Zaks s-a rãzgîndit, a reintrat în cochilia lui si într-un fel a reusit sã se eschiveze: si-a aruncat asupra lui Tvardovski obligatia de a-si pune semnãtura).*
si într-o tarã normalã, ce mai era de asteptat din momentul acela? Sã se trimitã romanul la tipar si-atîta tot. La noi, însã, decizia unei redactii era zero, neant. Acum era momentul sã-ti bati capul: cum sã procedezi?
Dar, în afarã de obisnuita transmitere spre ciopîrtire cenzurii, ce putea sã facã A.T. cu textul? Sã i-1 trimitã încã o datã aceluiasi Lebedev? — „Cred, zicea A.T., cã dacã i s-o nãzãri nu stiu ce în roman, Lebedev nu se va clinti... Nu-i convine nici lui"...
Lebedev, se întelege, nu s-a clintit, si nici romanul nu s-a clintit, în naivitatea mea îmi închipuiam cã, în cearta lor ideologicã cu chinezii, orice armã le va fi de ajutor, si cã si capitolele mele despre Stalin o sã vinã la tanc, cu atît mai mult cu cît Stalin va fi acum sãpunit nu de CC, ci de un scriitor oarecare. Dar era august 1964 si, probabil, Lebedev simtea deja cã pãmîntul începea sã se clatine sub picioarele sefului sãu. Desigur, nu o datã se caise el cã-si pãtase reputatia din cauza mea.
Ca sã sondeze terenul, A.T. i-a dat numai un sfert de roman, spunînd: „Prima parte. La celelalte lucreazã."
întîmplarea a fãcut ca acum sã se producã o ciocnire între A.T. si Lebedev din cauza lui Ehrenburg. Polikarpov („sectia culturã" a CC) si Lebedev voiau ca Tvardovski sã refuze în nume propriu ultima parte a memoriilor lui Ehrenburg, adicã acestea sã nu fie „interzise de cenzurã", ci „refuzate de redactie". A.T. le-a rãspuns cu demnitate: „Nu eu 1-am fãcut laureat, si deputat, si luptãtor pentru pace. în general, nu sînt un admirator al lui. Dar din moment ce este si laureat, si deputat, si cunoscut în toatã lumea, si trecut de saptezeci de ani, înseamnã cã trebuie publicat orice ar scrie."
* Tot în aceleasi zile, M.A. Lifsit, un ortodox care, ani de zile, avusese o influentã foarte puternicã asupra lui Tvardovski, a dat o recenzie scrisã asupra romanului meu. Recenzia anticipa acei nori ai criticii care s-ar îngrãmãdi deasupra romanului, dacã ar fi publicat, si poate în parte 1-a fãcut pe Tvardovski sã sovãie. A trebuit sã mã apãr în scris ca sã contracarez un asemenea efect asupra poetului.
133
Din cauza capitolelor romanului meu, atmosfera s-a încins si mai tare. Lebedev le-a declarat calomnioase la adresa regimului sovietic. A.T. a cerut explicatii. Lebedev a rãspuns printr-un unic exemplu: „Oare întîmplãtor ministerele noastre lucrau noaptea? si încã asta — ele joacã dame.. .*" si adãugã un sfat: „Ascundeti romanul cît mai departe, ca sã nu-1 vadã nimeni." Rãspunsul lui A.T. a fost ferm: „Vladimir Semionovici, nu vã mai recunosc. Este asa mult de cînd tratam împreunã, dumneavoastrã si cu mine, acest gen de recenzii si recenzenti?" Lebedev: „Ah, dacã ati sti cine este nemultumit astãzi si regretã cã Ivan Denisovici a fost publicat!"
(Din alte surse demne de încredere: sotia lui Hrusciov se plîngea unui general în retragere: „Ah, dacã ati sti ce neplãceri am avut din cauza lui Soljenitîn! S-a terminat, noi nu ne mai bãgãm în afacerea asta!")
Se spune cã minunea nu trece de douã ori pe aceeasi cãrare. Sã i se reproseze lui Lebedev cã s-a lepãdat de aceastã cauzã? Nu e mai just sã fie admirat pentru îndrãzneala pe care a avut-o prima datã?**
Cu aceasta s-a sfîrsit „evolutia" Cercului. Trebuie spus totusi cã în programul pe 1965 Tvardovski a avut curajul sã anunte cã eu lucram „la un mare roman pentru revistã".
* Cu foarte putinã vreme în urmã mi s-a spus cã Lebedev fãcuse parte din Ceka. Fãcînd socoteala anilor, asta era sub Stalin. Atunci, desigur, ei nu jucau dame.
" Dupã cãderea lui Hrusciov, Lebedev, în virtutea noii rãspunderi colective a cercurilor conducãtoare, nu si-a pierdut decît functiile, dar n-a fost azvîrlit în anonimat si n-a sãrãcit. K.I. Ciukovski 1-a întîlnit în 1965 la sanatoriul de la Barviha. Fostul „boier de sînge" scria niste memorii si i-a spus lui Ciukovski cã el respinge toate inexactitãtile mele referitoare la viata de familie a lui Stalin (capitolele mele îl deranjaserã totusi). El mi-a mai trimis urãri de Anul Nou 1966, ceea ce m-a frapat, întrucît eram pe punctul de a fi arestat (oare sã nu fi stiut chestia asta?), îi parvenise zvonul cã m-am certat cu Tvardovski si mã îndemna sã mã împac. Mi-era mare lehamite la data aceea si n-am pus pret pe gestul lui, gest poate dezinteresat în modul cel mai sincer. Ulterior, n-am mai avut nici un contact nici cu Tvardovski. si de curînd am aflat cã tocmai în acel an, 1966, Lebedev a murit la nici cincizeci de ani. La înmormîntarea fostului consilier atotputernic, nu a venit nimeni de la CC, nimeni de la partid, nimeni din partea scriitorilor, doar Tvardovski. Mi-1 imaginez cu silueta lui viguroasã, cu spatele sãu lat, înclinîndu-se spre sicriul micului Lebedev.
134
Voiam sã tac si sã scriu, voiam sã-mi scutesc scrierile de niste cãrãri asa de întortocheate, dar nu mã puteam abtine. Pentru cã era greu de priceput sensul real al conjuncturii si linia de urmat: si dacã ratam o ocazie? Cu textul Luminãrii în vînt am fãcut turul cîtorva teatre, dar piesa n-a avut succes la regizori. si apoi, în primãvara lui 1964, abãtîndu-mã de la tactica mea de prudentã, pur si simplu printr-un impuls de moment, mi-am dat Fãrîmele pe mîna cîtorva persoane, punîndu-le în vedere cã puteau sã nu le ascundã, dar „sã nu le difuzeze decît printre oameni de bine".
Aceste Fãrime, dimpotrivã, au avut un mare succes. Ele s-au rãs-pîndit foarte repede în sute de exemplare si au ajuns pînã-n provincie. Pentru mine, mai surprinzãtor decît toate era faptul cã o pledoarie sincerã pentru credintã era primitã cu cãldurã de cãtre intelectualitate. (Rãmãsese chiar asa de mult în urmã vremea cînd o asemenea atitudine scandaliza în asa mãsurã încît ar fi subminat orice reputatie literarã?) Samizdatul a contribuit de minune la difuzarea Fãrîmelor si a reprezentat o iesire destul de isteatã pentru un scriitor pe care autoritãtile deciseserã sã-1 interzicã. Difuzarea Fãrîmelor a fost asa de amplã încît dupã o jumãtate de an, în toamna lui 1964, ele apãreau în Gr ani', lucru pe care eu si Novîi mir 1-am aflat din scrisoarea unei rusoaice din emigratie.
Pentru Tvardovski, aceastã rãspîndire ilegalã a scrierilor mele, fie ele si cele mai mãrunte (si deja respinse de el!), era dureros de neplãcutã: era vorba aici si de gelozia de a vedea ceva de-al meu facîndu-si drum fãrã aprobarea lui de redactor si de temerea cã acest fapt ar putea „sã-i strice" romanului si, în general, activitãtii mele literare legale (si ce alt rãu mai putea sã provoace?...) si iatã cît era de schimbãtor si cîte fatete existau în el: nu demult se întrecea pe sine în efortul de a promova opera lipsitã de orice sansã care era romanul meu, si iatã cã acum, dezgustat, punea întrebãri referitoare la una dintre Fãrîmele mele pe care o citise împotriva vointei sale (cercul reunit la dacea sa de la Pahra îl fortase s-o citeascã, lucru pe care poetul 1-a fãcut aproape cu repulsie — difuzarea încã o datã îi scãpa!):
— Creator, si cu literã mare? Ce-i asta?...
1 Revistã de literaturã, artã, stiintã si gîndire socio-politicã a emigratiei. Se publica în limba rusã la Frankfurt pe Main. {N.t.)
135
Dar însãsi stirea cã Fãrîmele au fost publicate peste hotare 1-a lovit ca un trãsnet. Cei cu acces la ghidul cenzorului aflau cu groazã ce oribilã revistã antisovieticã era acest Grani. (Ghidul însã nu spunea nimic despre calitatea articolelor despre Dostoievski, despre Losski, care apãreau acolo...) De altminteri, o jumãtate de an le-a trebuit Fãrîmelor ca sã ajungã în Europa, si cu încetineala instantelor noastre si pînã sã se dezmeticeascã au trecut încã opt luni pînã sã se raporteze despre cele întîmplate...
Dar între timp a avut loc „mica revolutie din octombrie" — 1-au debarcat pe Nikita. Au fost zile de neliniste. Nu mã asteptam la o asemenea formulã de „simplã loviturã de stat", dimpotrivã, mã pregãtisem pentru eventualitatea mortii lui Hrusciov. Promovat de acest om si numai de el, numai prin el si numai prin el mã mentineam si eu? Dupã cãderea lui, nu mã astepta si pe mine o prãbusire rãsunãtoarei Temeri firesti pentru un fost locatar — vesnic hãituit — al lagãrului; cu sigurantã nu eram în stare nici sã-mi fac o idee despre pozitia mea: o fi solidã, o fi slabã? Silentios si inert pînã la destituirea lui Hrusciov, intentionam acum sã devin si mai silentios si mai inert. Primul meu reflex a fost sã merg de urgentã la Tvardovski, la noua lui dacea. Intrasem în panicã, el era foarte bine dispus. Pentru el, hotãrîrea plenarei CC era justã nu numai din punct de vedere administrativ, ci si din cel moral. De vreme ce plenara CC a considerat cã e cazul sã-1 destituie pe Hrusciov, înseamnã cã într-a-devãr experimentele acestuia nu mai puteau fi suportate. Cu doi ani în urmã, A.T. deborda de entuziasm la gîndul cã ne conduce un „asemenea om". Acum îi gãsea noii conduceri laturi extrem de promitãtoare („sus i se vorbise cu amabilitate"). Trebuie de altfel sã recunoastem cã în ultimele luni ale domniei lui Hrusciov, viata devenise insuportabilã pentru Tvardovski. Uneori, simplu ca bunã ziua, nu mai vedea cum o sã reziste revista. Moskva putea sã-i publice pe Bunin (tocat mãrunt), pe Mandelstam, pe Vertinski; Novîi mir, pe nimeni, nimic, si chiar Romanul teatral al lui Bulgakov fusese blocat doi ani de zile — „pentru a nu-i jigni pe cei de la MHAT". — „Ar trebui o povestire din care sã transparã fidelitatea dumitale fatã de stat si de partid" — mi-a spus el trist, fãrã ca aceasta sã fie cîtusi de putin o rugãminte.
Venisem cu un proiect destul de marcat de panicã: sã înlocuim acest roman cu altul. Porneam de la premisa cã momentan Cercul nu era cunoscut decît lui Lebedev, care pierduse puterea. Urma ca
136
l
eu sã fac în asa fel ca acest roman sã disparã din seiful revistei si, în schimb, sã dau cît mai repede Pavilionul cancerosilor, care va fi considerat ca „acelasi roman", numai cã rebotezat de autor. Mã temeam cã într-o bunã zi o sã vinã sã verifice seiful lui Novîi mir, o sã-mi ia romanul si eu si cu Tvardovski o sã ne ducem de-a berbeleacul pînã-n fundul iadului. Acum consideram cã am comis o mare nechibzuintã atunci cînd mi-am scos romanul din subteran si 1-am dat spre lecturã redactiei. Acum mã frãmîntam în cãutarea unei solutii: cum sã mã lipesc de pãmînt ca sã devin inobservabil, cum sã mã camuflez împramutînd din nou culoarea cenusie. Cum sã reiau ca altãdatã lucrul, în liniste, la masa mea de scris, spunînd adio editurilor de tot felul?
Dar eu încã nu prea îl întelegeam pe Tvardovski, de vreme ce-i propuneam o asemenea aventurã de detinut care vrea sã evadeze din lagãr. El avea o stimã prea mare si pentru revista sa si pentru postul sãu ca sã adopte metoda „ascunzãtorii" si a substituirii. si apoi ce sã ascunzi, dacã în roman „nu este nimic împotriva ideii comunismului", asa cum am cãzut de acord la sedinta de redactie?.. . Totusi nu puteam eu acum sã dau înapoi: nu ati înteles mare lucru! Pericolul este mult mai mare!
A.T. se temea de altceva; încã din varã mã sonda, încruntînd sprîn-cenele: nu cumva romanul circulã pe sub mînã? „Circulã zvonul cã lumea îl citeste", mã punea el în gardã pentru orice eventualitate. El ar fi vãzut în aceasta o trãdare miseleascã din partea mea. Romanului i se baraserã toate drumurile, poate cã ani de zile va rã-mîne încremenit acolo unde se aflã, dar eu, autorul, sã nu îndrãznesc sã-1 dau cuiva sã-1 citeascã. Asa întelegea A.T. contractul meu cu revista.
De altminteri, în asteptarea represaliilor, nici mie nu-mi mai ardea de difuzare.
Mazilirea lui Hrusciov m-a costat un set complet al scrierilor mele: era vorba de al doilea depozit integral (din cele douã) pe care-1 aveam undeva, departe de Moscova. Depozitarul (N.I. Zubov) avea de la mine dezlegare ca în caz de pericol sã ardã totul. Cãderea lui Hrusciov, fireste, i s-a pãrut a constitui un asemenea pericol (într-un fund de provincie, nu-ti dai seama). Ce si-o fi zis: mare rãsturnare, o sã înceapã perchezitii si arestãri în masã. si a ars totul. La drept vorbind, îmi fãceam cîte trei sau patru copii din tot ce scriam, numai
137
din Banchetul învingãtorilor aveam doar douã copii, si acum rãmãsesem doar cu una, la Moscova.
Cãderea lui Hrusciov însã m-a determinat sã-mi pun lucrurile la loc sigur: ele se gãseau aici, cu sabia confiscãrii deasupra lor. Chiar în acea lunã a lui octombrie am expediat în Occident, cu strângere de inimã, Primul cerc (a fost un succes). O imensã usurare. Acum n-aveti decît sã mã împuscati!
Totusi, rãsturnarea lui Hrusciov a fost pentru mine si o micã binefacere — micã, aproape fantomaticã. Aceasta nu se va manifesta imediat, ci mult mai tîrziu, dar se va manifesta: plecarea lui Hrusciov mã scutea de datoria mea de onoare. Ridicat de Hrusciov, eu, cît ar fi fost el la putere, n-as fi avut o adevãratã libertate de actiune, ar fi trebuit sã-i arãt recunostintã lui si lui Lebedev, desi acest cu-vînt sunã ridicol în gura unui fost detinut, — sã-i arãt simpla recunostintã omeneascã de care nu te poate dispensa nici un motiv politic. Eliberat acum de aceastã protectie (dar fusese o protectie?), mã eliberam si de datoria de recunostintã.
Credeam cã vor veni zile mai bune, cã mi-era scris sã le apuc si eu si cã va sosi o epocã a deplinei transparente. Deocamdatã îmi alesesem pentru ani de zile calea tãcerii si a muncii ascunse, îmi propuneam, pe cît posibil, sã nu fac nici cel mai mic gest public, sã mã fac uitat (o, dacã m-ar uita!...). Sã renunt la orice încercare de a mã face publicat. Partea mea sã fie scrisul, numai scrisul. Oare e rãu asa?... Mi se pãrea o conduitã înteleaptã. Dar, în realitate, era o autodistrugere.
O jumãtate de an dupã aceea n-am mai dat nici pe la Novîi mir, nu aveam ce sã fac acolo. Toatã iarna 1964—1965, treburile mi-au mers bine, am lucrat cu mare spor la Arhipelag, materiale de la fosti detinuti aveam acum din belsug. Fortînd mersul destinului, recuperînd omisiunile unei jumãtãti de secol, am dat o raitã prin regiunea Tambov ca sã adun frînturi de informatii despre tãranii rãsculati pe care chiar descendentii si apropiatii lor, bine îndoctrinati, îi numeau banditi.
Altor persecutii, în definitiv, n-am fost supus. Mi se pusese un cãlus în gurã sub Hrusciov, nu mi se va mai pune încã unul.
si din nou m-am destins, am reînceput sã trãiesc ca unul deasupra cãruia nu planeazã nici o amenintare; mã gîndeam sã mã mut laObninsk. în împrejurimile acestui oras din regiunea Kaluga, pe malul rîului Istia, aproape de satul Rojdestvo, mi-am cumpãrat o
•       138
parcelã de grãdinã. Eram în mare zor sã scriu si Arhipelagul si sã încep R-17.
De altfel, noua conducere se distingea, în generai, printr-o mare circumspectie si foarte lent decidea sau schimba ceva. Numai în aprilie 1965 la „Aghitprop"1 sau cum i-o fi zicînd, a apãrut un sef nou, Diomicev. Tvardovski traversa atunci o lungã perioadã de depresiune la spital si la sanatoriu (metodã pur ruseascã! Din încãrcãtura cea mai tenebroasã, din tensiunea, din necazurile muncii lui de redactor, el putea, pe o imposibilã axã de coordonate alcoolice, sã treacã, pentru douã sau trei sãptãmîni si de data aceasta pentru douã luni, într-un univers, inexistent pentru colaboratorii si functionarii sãi, dar pentru el pe deplin real, si de acolo sã se întoarcã cu trupul bolnav, dar cu sufletul odihnit). Abia în iulie a fost primit Tvardovski în prima sa audientã la Diomicev. Audienta s-a desfãsurat într-o atmosferã de cordialitate, si Diomicev si-a exprimat dorinta de a-1 întîlni si pe acest Soljenitîn. Unde sã mã gãseascã, Tvardovski nu stia, si nu a promis nimic, dar chiar în ziua aceea ceva irezistibil mã împingea spre Novîi mir — sã mai spunã cineva cã nu existã telepatie. De la redactie, A.T. a primit imediat legãtura telefonicã si mi-a fixat audientã pentru a doua zi, 17 iulie.
Aproape toti redactorii se adunaserã în cabinetul lui Tvardovski. De mult nu-i mai vãzusem laolaltã. M-am simtit strãin si m-am plictisit printre ei. Eu aveam în cap Arhipelagul si Tambovul lui 1921, si ei îmi cereau în cor „o micã povestire care sã poatã trece", pentru cã, vezi Doamne, publicarea „a ceva" de-al meu, dupã o întrerupere de doi ani (si în semn de loialitate fatã de noua Conducere) era acum foarte importantã.
Pentru ei si pentru loialul Novîi mir, desigur, da. Dar pentru mine, „o micã povestioarã care sã poatã trece" ar fi fost ca o patã pe numele meu, ca o suflurã într-un metal turnat, ca o carie într-o mãsea. Forta pozitiei mele rezida în faptul cã de numele meu nu se lega nici un compromis si aceastã puritate trebuia s-o pãstrez, chiar dacã ar fi fost sã tac încã zece ani.
Ei au insistat de asemenea toti (urmîndu-1, ce-i drept, în privinta aceasta pe Tvardovski; era frapant la ei acest zel unanim în a sustine în toate fleacurile pãrerea sefului) ca în vederea vizitei de a doua zi sã-mi rad barba pe care mi-o lãsasem de cîtva timp. Scrii-
1 Directia centralã de agitatie si propagandã. (N.t.)
139
tor ras independent si fãrã de partid, mergînd sã se prezinte sefului Aghitpropului de partid (dar în ce problemã, la drept vorbind? de ce?), era musai sã-mi fac aceastã minã impersonalã, care era de rigoare în aparatul de partid. si cu atîta seriozitate s-au apucat sã mã convingã de chestia asta încît ai fi putut crede cã redactia treabã mai serioasã nici cã avea. De trei, de patru ori m-am eschivat (bineînteles, fãrã sã amestec direct aparatul de partid în motivarea atitudinii mele) — atunci ei au început sã-mi cearã sã nu mã duc ca un flusturatic în cãmasã cu guler deschis si îmbrãcatã peste pantaloni, ci în costum negru, cu cravatã — si asta în luna lui cuptor! (Desigur, nu m-am conformat cererii lor.)
Am încercat sã stau de vorbã între patru ochi cu A.T. — aiurea, nimic. El plutea, chiar simtea cã zboarã cînd se gîndea cît de amabil 1-a primit Diomicev si spera foarte mult cã vizita mea de a doua zi va duce la întãrirea pozitiei mele, dar si a revistei Novîi mir.
Mergînd la întîlnire, mi-am propus sã fac ca aceastã coexistentã indecisã sã dureze cît mai mult. Eu nu prezint pentru voi nici un pericol — si lãsati-mã în pace. Eu lucrez încet, nu am aproape nici un material scris, afarã de ceea ce este deja publicat si de ceea ce se aflã la redactie. si, la urma urmei, sînt matematician si sînt gata sã mã întorc la aceastã meserie, de vreme ce literatura nu mã mai hrãneste.
Acesta era stilul obisnuit, de foarte veche traditie, aceasta era „perdeaua de fum" trasã de unul familiarizat cu lagãrul; si treaba a mers de minune- La început foarte circumspect, suspicios, Diomicev, pe parcursul acestei conversatii de douã ore, a devenit mai cordial cu mine si a luat de bune toate cîte i le spusesem, în vocea lui voalatã lipsea complet simtul realitãtii, dar spre sfirsitul convorbirii acesta se dovedi a fi prezent — printr-o destindere a atmosferei. El avea o figurã extrem de stearsã si un limbaj frust.
Era epoca în care deja începea sã se reverse acea „calomnie de la tribunã", calomnie pe care într-o societate deschisã nimeni nu si-ar permite — o, pentru cã acuzatul poate totdeauna sã se apere contra ei, dar care, în societatea noastrã închisã, este inatacabilã si distrugãtoare, în privinta aceasta, presa noastrã pãstreazã tãcere (ca sã nu atragã atentia Occidentului asupra persecutiilor), în timp ce în sedintele si instructajele ce se tin cu usile închise, oratorii, la un semn al prezidiului, debiteazã, cu sententiozitate si aplomb, orice minciunã despre persoana indezirabilã. Cel interesat nu numai
140
cã nu are acces la acele sedinte si instructaje si deci nu se poate apãra, dar multã vreme nici nu stie unde si ce s-a vorbit despre el; el se aflã pur si simplu încercuit de zidul neînduplecatei calomnii.
încã nu se cînta decît preludiul acestei calomnii, forma acesteia încã nu se deslusea, dar deja se spusese cã mi-am trãdat patria, cã am fost fãcut prizonier, cã am lucrat pentru politia dusmanului. Sã intentez un proces? Dar calomniatorii erau prea numerosi si ocupau posturi oficiale.
Diomicev mã privea cu o severitate compãtimitoare, cu un ochi si mai compãtimitor si reprobator (celãlalt ochi nu era sutã la sutã normal).
Luînd eu însumi conducerea conversatiei, m-am apucat sã rãspund la o criticã apãrutã în ziare pe marginea Casei Matrionei. Ce stupid repros gazetãresc: de ce n-am mers 20 de kilometri mai încolo, ca sã pot arãta un colhoz fruntas?* — dar eu nu sînt ziarist, ci cadru didactic si lucrez acolo unde am fost repartizat. si apoi ce este exagerat în tabloul pe care-1 fac eu colhozului, dacã Izvestia, bestelindu-mã, a confirmat ea însãsi cã nu numai satul Matrionei, ci tot ansamblul colhozurilor, si nu numai în 1953, ci si zece ani mai tîrziu, este încã în situatia de a nu recolta nici mãcar atîta grîu cît bagã în pãmînf! Frumoasã agriculturã, n-am ce zice, o întreprindere bazatã pe putrezirea griului de sãmîntã!... Ce e cu tipul femeii dezinteresate care lucreazã gratuit fie pentru colhoz, fie pentru vecini? — oare nu vrem noi ca toatã lumea sã fie dezinteresatã?
El continua sã tacã si eu am pus o întrebare care nu se cuvine sã fie pusã de jos în sus:
— Sînteti de acord cu mine? Sau aveti vreo obiectie? Interpelarea 1-a luat din scurt, el încã nu-si formase o pãrere (si
nici nu putea sã si-o formeze de capul lui!), argumentele mele nu se potriveau nicicum cu sistemul de fraze care aveau curs la ei.
— Dumneata întelegi totdeauna ce si pentru ce scrii? întrebã el depãrtîndu-se de subiect.
Usurel!... Eu, de bunã seamã, înteleg totdeauna; în privinta aceasta sînt suficient de corupt de traditia literarã rusã. Dar e de-
* Criticii nici nu au remarcat cã eu mentionasem: „presedintele de-alãturi", care-si salvase colhozul de la faliment facînd speculã cu pãdurile — aluzie la acelasi Gorskov pe care criticul mi-1 dãdea ca exemplu.
141
vreme sã vorbesc despre asta. Cu pasi precauti mã angajez pe un drum alunecos:
— Depinde în care lucruri. Pentru folosul cauzei, acolo, da: afirmã valoarea convingerilor la tineri; aminteste cã trebuie construit comunismul mai întîi în om si apoi în piatrã. Krecetovka are intentia clarã de a demonstra cã, iatã, crimele nu sînt imputabile numai unui anumit numãr limitat de rãufãcãtori înveterati, ci ele pot fi sãvîrsite si de oamenii cei mai puri si mai buni si cã rãul trebuie combãtut în el însusi. (De altminteri, Diomicev a spus mai tîrziu cã el nu citise nici Folosul cauzei, nici Krecetovka si cã nu era pregãtit pentru aceastã discutie cu mine.) Dar în Matriona si în Deni-sovici, eu... mergeam pur si simplu în urma personajelor. Nu-mi fixasem nici un scop.
(Acest personaj avea sã devinã în ochii lui cheia convorbirii noastre, în mai multe rînduri, în interventii publice, avea sã povesteascã, mereu cu aceleasi cuvinte, cum m-a strîns el cu usa cu întrebarea: de ce scriu? si cum eu n-am fost în stare sã fac altceva decît sã repet argumentul perimat si deja dat la rebut de literatura realismului socialist—„eu merg în urma personajelor". Dar personajele trebuie sã meargã în urma autorului...)
Pledînd pentru Denisovici, eu am fãcut un dubleu: o loviturã datã cãrtuliei lui Diakov1 (intelectual de înaltã clasã, acesta, dar de ce nu contribuie si el cu mici cãrãmizi la construirea socialismului? De ce, timp de cinci ani, n-a fãcut decît sã curete copaci de ramurile nefolositoare, treabã pe care niste femei o fac într-o jumãtate de orã?...) si o loviturã datã povestirilor lui G. selest2 (cum putea eroul sãu preferat sã-1 conspecteze pe Lenin si în acelasi timp sã le ia pîinea si mîncarea celor care trudeau din greu?). Dar Diomicev nu gãsea condamnabilã conduita bãtrînului comunist al lui selest, dimpotrivã, se grãbi sã-mi replice:
— Dar Ivan Denisovici n-a sterpelit o portie în plus de casa?
— Dar e Ivan Denisovici! El n-a ajuns la conditia de intelectual, nu-1 conspecteazã pe Lenin! Pe el 1-a stricat lagãrul! si noi îl plîn-gem pentru cã nu stie decît sã se batã pentru ratia sa.
1 Povestire t'sspre cele trãite de mine. Amintirile din lagãr ale unui membru al PC si victimã în 1949 a represiunii staliniste; publicate în 1964.
2 Pepita. (N. t.)
142
— Da, a spus, plin de importantã, Diomicev. Ar fi fãcut bine sã plece urechea la oamenii constienti de acolo, care ar fi putut sã-i explice sensul cuvintelor care se produceau...
(si tu, tu unde erai cu explicatiile tale cînd se produceau aceste evenimente? si ce-ati fi fãcut voi cu aceastã biatã nuvelã, dacã eu atunci v-as fi explicat totul?...)
Eu: — Pentru a cuprinde problema lagãrelor în toatã amploarea ei, ar trebui încã o carte. Dar (pe un ton expresiv) nu stiu, este oare necesarã?
El: — Nu este necesarã! Nu trebuie sã mai vorbim despre lagãre! Este un subiect apãsãtor si neplãcut.
Repetînd cã nu dezavuam nimic din ceea ce scrisesem si cã as scrie exact acelasi lucru dacã ar fi sã-1 refac, eu încercam sã-i împãrtãsesc preocupãrile mele: cã lucrez foarte încet si cã de aceea mã gîndesc sã mã întorc la matematicã (ideea aceasta a primit-o fãrã umbrã de îngrijorare pentru destinul literaturii noastre nationale); cã sînt foarte nemultumit de productiile mele si cã adesea distrug ceea ce am scris.
—Am sã vã spun dincolo de orice modestie: as vrea ca operele mele sã trãiascã douãzeci, treizeci si chiar cincizeci de ani.
El îmi iertã aceastã lipsã de modestie si-1 citã cu cãldurã pe Gogol care a ars partea a doua a Sufletelor moarte.
— Da, da. Asa fac si eu. El era foarte multumit.
— si în cît timp ati scris Ivan Denisovicil
— în cîtiva ani, am oftat eu. N-as putea sã vã spun exact. Eu tot asteptam întrebarea în legãturã cu Cercul, care mucegãia
deja de-un an în seiful lui Novîi mir. Asteptam întrebarea referitoare la Fãrîmele, publicate în Occident. Dar seful Aghitpropului nu stia nimic despre acestea.
în aceastã atmosferã de sinceritate reciprocã i-am destãinuit planurile mele intime de creatie: Pavilionul cancerosilor.
— Titlul nu este prea sumbru?
— Deocamdatã este provizoriu. Va fi vorba despre meseria de medic. si despre mobilizarea sufletului împotriva mortii. Cu kazahi si uzbeci.
— si nu va fi o carte prea pesimistã? se nelinisti el totusi. Nu-u!
— Dar dumneavoastrã, în general, smteti pesimist sau optimist?
143
— Eu sînt un optimist incorijibil, oare nu se vede asta dupã Ivan Denisovicil
Mi-a enumerat ceea ce trebuie evitat, ceea ce nu vrea partidul sã aparã în operele literare (aceste amãnunte erau foarte precise, deja pregãtite în capul lui):
1) pesimismul; 2) înnegrirea; 3) sãgeti ascunse.
(Am rãmas uimit: punctul trei era exprimat asa de exact încît pãrea sã mã vizeze direct. As fi vrut sã stiu care dintre ei gãsise formula...)
Am trecut peste „sãgetile ascunse", dar în legãturã cu „înnegrirea" voiam precizãri. Iatã, de exemplu, mujicii din Bogucearovo, care nu permit evacuarea printesei Mãria (si care, ei însisi, îl asteaptã fãrã îndoialã pe Napoleon)1 — este aceasta o înnegrire a rãzboiului pentru apãrarea patriei sau nu?
Dar se vedea cã Diomicev nu citise aceastã carte si disputa esua. Totusi, conversatia cãpãta o alurã din ce în ce mai favorabilã.
— îmi place cã nu v-ati supãrat pe criticã si n-ati pus-o la inimã, — spuse el nu fãrã o anumitã simpatie. — Mã temeam cã o sã luati în nume de rãu chestia asta.
— Eu nu iau nimic în nume de rãu, niciodatã, nici în clipele cele mai grele.
Pe parcursul convorbirii, în mai multe rînduri si fãrã sã fie nevoie, mã coplesi cu elogiile: „dumneavoastrã sînteti o personalitate puternicã", „dumneavoastrã sînteti un mare om", „lumea întreagã are ochii atintiti asupra dumneavoastrã". — Ei, chiar asa! — reactionam eu uimit, — exagerati!" (El chiar cã exagera: în Occident, dincolo de moda politicã, aproape cã nici nu se întelegea ce e cu mine.)
— Da, da, atintiti asupra dumneavoastrã — si el însusi rãmase visãtor. — Destinul v-a jucat o festã, dacã pot sã mã exprim asa.
Din ce în ce mai binevoitor cu mine, începu chiar sã mã consoleze:
— Nu toti scriitorii sînt recunoscuti în timpul vietii, chiar în epoca sovieticã. De pildã, Maiakovski.
(Dar si eu vreau asta! — sã evitãm de-acum sã ne mai întîlnim, chestiunea s-o raportãm în posteritate.)
1 Evocare a romanului Rãzboi si pace de L. Tolstoi. tãranii nu sînt deloc grãbiti sã-si urmeze stãpînii care fugeau din calea lui Napoleon, cãci acesta, cine stie, poate îi dezrobea. (N.t.)
144
— îmi dau seama cã sînteti într-adevãr tipul rusului deschis, spuse el bine dispus.
Eu dãdeam din cap fãrã jenã. Da, as fi fost asa dacã n-as fi fost expediat în Arhipelagul Gulag. As fi fost asa dacã, timp de 48 de ani, mãcar o zi nu ne-ati fi mintit — dacã, timp de 48 de ani, de cînd ati desfiintat diplomatia secretã si nominalizãrile secrete, ati fi fost, mãcar o zi, cu inima deschisã fatã de noi.
— Eu vãd cã într-adevãr sînteti un om foarte modest. N-aveti nimic în comun cu Remarque.
Ah, iatã deci de ce se temeau ei — cu Remarque!... Dar de literatura rusã s-au dezvãtat sã se mai teamã. Vom reusi noi sã-i facem sã-si recapete acest învãt?
Eu, bucuros, am confirmat:
— Cu Remarque, nimic în comun.
în sfîrsit, dupã toate confidentele din partea mea, el m-a considerat demn de o confidentã si din partea lui:
— în ciuda succeselor noastre, ne aflãm într-o situatie grea. Trebuie sã ducem lupta nu numai în afarã, ci si înãuntru. Tineretul este cuprins de nihilism, de mania de a critica totul si unii iresponsabili nu fac decît sã-i împingã si iar sã-i împingã pe calea asta.
Eu în nici un caz! am exclamat cu sinceritate, pentru cã indiferenta crescîndã a tineretului fatã de problemele generale si majore ale vietii mã revolta.
Cu aceastã ocazie am descoperit cã amîndoi ne nãscuserãm în acelasi an, drept pentru care a propus sã ne amintim de fremãtãtoarea noastrã tinerete, care a fost o tinerete de sacrificiu.
(A fost, tovarãsi, a fost cîndva... Numai cã, spre deprimarea noastrã, istoria nu se repetã, pentru ca din nou sã... Prin asta, ea dã totusi dovadã de bun gust.)
Am rãmas amîndoi cu un sentiment de mare satisfactie.
Eu nu i-am cerut nici sã mã ajute sã-mi public o culegere de povestiri, nici sã mã sprijine în legãturã cu piesele. Principalul rezultat a fost acela cã, într-un mod cu totul neasteptat, fãrã efort si fãrã pregãtire, mi-am întãrit pozitia de lîngã noii conducãtori si, acum, puteam sã scriu în tihnã de-a lungul unui anumit numãr de ani.
—Ei n-au mostenit un al doilea Pasternak! spuse, conducîndu-mã la iesire, secretarul cu agitatia.
Nu, un inginer sau un matematician mediu din secolul al XX-lea nu se va putea obisnui cu vitezele de broascã testoasã cu care acesti
145
domni din Piata Veche se miscã pentru a-si strînge informatiile în cadrul propriului lor aparat.' Nu trecuserã decît nouã luni de cînd apãruserã Fãrîmele în Grani, — de unde sã le stie Diomicev?... Polikarpov nu le stia decît de-o lunã, i le arãtase lui Tvardovski si întrebase dacã sînt ale mele. Tvardovski rãspunsese cã el era sigur cã majoritatea nu sînt ale mele.
Tvardovski, de bunã seamã, nu le vãzuse pe toate, cu toate acestea era sigur cã nu erau ale mele! si era asa de sigur încît, trimi-tîndu-mã la Diomicev, nici nu a mai amintit de acea convorbire, nu m-a mai prevenit — cãci i-as fi spus cã toate erau ale mele! Iatã deci logica nomenclaturistã: inferiorul (eu) n-are nevoie sã stie tot ceea ce stie superiorul (el). si inferiorul (eu) nu putea sã fi scris ceva despre care sã nu fi fost încunostiintat superiorul (el).
Dar, deodatã, A.T. aflã din întîmplare cã revista Semita i skola se pregãtea sã publice în tarã o parte din aceastã serie. Din aceastã cauzã pe poet aproape cã-1 cuprinse panica: pãi, le garantase sefilor cã Fãrîmele nu erau scrise de mine! în plus, îl rodea invidia: nimeni altcineva (nici mãcar eu!) afarã de Novîi mir nu avea dreptul sã publice operele mele. Cît priveste Fãrîmele, cu trei ani în urmã el le catalogase drept „material brut", despre ce publicare putea fi vorba? si, în sfîrsit, din moment ce se produsese marele necaz de a fi publicate în Occident, însemna cã în tarã ele nu vor fi publicate niciodatã] (Ideea cã o scriere care ti s-a publicat în strãinãtate este pierdutã iremediabil si pentru tine, ca autor, reprezintã o umilire, nu 1-a pãrãsit pe Tvardovski niciodatã în anii cît 1-am cunoscut. La început, la fel de tare îi repugna si samizdatul. El nu recunostea decît editurile deschise, oficiale, care colaboratorilor revistei lui le erau închise ca nimãnui altcuiva.)
si unde nu mã convocã de urgentã. Probabil cã si Ia alte edituri este asa, dar la Novîi mir stiu sigur cã asa este si nu încetez a mã minuna de chestia asta: a fãcut autorul ceva ce nu trebuia — con-voacã-l la redactie! Autorul, dupã cum se vede, este considerat ca prestînd pe lîngã revista respectivã un serviciu de interes statal, si, ca în orice alt serviciu de acest gen, el poate fi chemat la ordine de cãtre seful sãu.
Dar, în acel august, n-a fost nimeni sã-1 ajute pe Tvardovski sã dea de mine. în acea lunã a plecat la Novosibirsk (unde, în treacãt fie spus, la o întîlnire cu cititorii, cineva i-a pasat un biletel? „Este adevãrat cã Soljenitîn a lucrat pentru Gestapo?").
146

Nu pot sã apreciez decît cu aproximatie întorsãtura care se pregãtea în tara noastrã în august-septembrie 1965. Odatã si-odatã o sã se lumineze toate ungherele istoriei noastre si o sã ni se povesteascã exact ce si cum a fost. Deocamdatã se poate spune aproape cu certitudine cã, în frunte cu selepin, zis „surik cel de fier", se pregãtea o întoarcere brutalã la stalinism. selepin, se spunea, propusese ca în economie si în administratie sã se strîngã surubul în manierã stalinistã, problemã în care, cicã, s-ar fi încontrat cu Ko-sîghin. Dar în privinta necesitãtii ca în domeniul ideologiei sã se strîngã surubul, nu s-a manifestat nici un fel de divergentã. selepin propunea sã se facã o plecãciune în fata îui Mao Tzedun, sã se recunoascã justetea liniei acestuia: n-o sã se facã gaurã-n cer, în schimb se va realiza regruparea fortelor. Rationamentul stalinis-tilor era acesta: dacã nu în întoarcerea la Stalin, atunci în ce constã sensul destituirii lui Hrusciov?... si cînd o sã trecem la treabã? în acea lunã de august a fost convocatã o importantã consfãtuire în probleme ideologice si s-a proclamat: „lupta pentru pace" continuã, dar nu trebuie sã-i dezarmãm pe oamenii sovietici (ci sã-i asmutim fãrã încetare împotriva Occidentului); trebuie exaltat spiritul combativ, trebuie luptat împotriva pacifismului; linia noastrã generalã n-are nimic de-a face cu „coexistenta"; singura vinã a lui Stalin a fost aceea de a fi desfiintat conducerea colectivã si de a fi reprimat ilegal cadre sovietice de partid, atît si nimic mai mult; nu trebuie sã ne temem de cuvintele „mãsuri administrative"; e timpul sã reactualizãm conceptul util de „ dusman al poporului"; spiritul hotãrîrilor initiate de Jdanov cu privire la literaturã era just; trebuie supravegheatã revista Novîi mir, de ce o laudã asa de tare burghezia? (Erau referiri si la mine: cã am deformat adevãrata imagine a lumii lagãrelor, unde au avut de suferit numai comunistii, dusmanii aflîndu-se acolo pentru motive bine întemeiate.)
în conceptia oamenilor lui selepin, toti acesti pasi trebuiau fãcuti în secret. Un prim asemenea pas le-a reusit la începutul lui septembrie 1965: arestarea lui Siniavski si Daniel. („O mie de intelectuali" din Moscova, acesta era numãrul de persoane a cãror arestare o cereau acolitii lui Semiceastnîi.)
în acel început de septembrie plin de alarme, mi-am pus în gînd sã-mi retrag romanul de la Novîi mir. ce stiu eu, or sã vinã, or sã deschidã seiful si... Am plãnuit totul din timp, trebuia sã mã grãbesc sã mã dau la fiind si sã mã camuflez în spatele matematicii.
147
Pe 6 septembrie m-am dus la dacea lui Tvardovski. L-am gãsit cu boala lui în plinã recidivã. Cu pasi grei, a coborît de la primul etaj: în maiou de corp, cu ochii tulburi. Acum mi-ar fi fost greu sã mã explic cu el chiar treaz de-ar fi fost, darmite în halul de betie în care era. Pedala numai pe marile lui ofuri, pe toate celelalte nu le vedea, nu le auzea, nu ie percepea.
— Eu îmi risc capul pentru dumneata, si dumneata... Evident, nu-mi era greu sã-1 înteleg: nu mã deschisesem cãtre
el, toatã reteaua proiectelor, a calculelor, a demersurilor mele îi rãmãsese ascunsã si acum, pe neasteptate, iesea la luminã.
Din vorbirea lui A.T., confuzã, nesistematizabilã în jurul unui ax logic, reiesea:
— cã n-am voie sã actionez cum vreau eu, „fãrã sã mã sfãtuiesc cu el" (a se citi: fãrã sã-i cer permisiunea);
— cã nu ar fi trebuit sã acord revistei Semiia i skola dreptul de a publica Fãrtmele;
— si apoi si problema bãrbii! barba...
Era uimitor cît de mult îl obseda barba mea. Imperii se clãtinau, capete cãdeau si el... barba-n sus, barba-n jos... De altfel, acum, sincer ca omul la betie, iatã-1 explicîndu-mi:
— Se spune cã vrei sã te ascunzi...
— Cine spune asta? în gura cui vã uitati dumneavoastrã?
— Nu sînt obligat sã-ti rãspund... Se spune: nu poartã el barbã de florile mãrului... Bun procedeu de trecut frontiera...
— Dar cum ajutã barba la trecerea frontierei?!
— Ei bine, o tai si treci de nu te stie nici vîntul, nici pãmîntul. Clipire de ochi aposi, de betiv, clipire vrînd sã semnifice eruditie si sagacitate... A.T. lasã a se întelege cã la „sectia culturã" a CC se spune cã, în mod cert, eu am transmis Fãrîmele la Grani:
Am simtit cã mã cuprinde amãrãciunea. Nu pentru cã asa se vorbeste despre mine la „sectia culturã", ci pentru cã Tvardovski s-a lãsat pãtruns de aceastã atmosferã si pentru cã nu are forta de a se împotrivi.
Cu toate acestea, cum-necum 1-am fãcut sã înteleagã: vreau sã-mi retrag Cercul. „Ca sã-i refac sintaxa."
Nu crede.
îi spun sincer: socotesc cã seiful lor nu este sigur.
Asta i se pare o nãstrusnicie, — ce poate fi mai sigur ca un seif într-o institutie sovieticã oficialã?! Degeaba sînt eu autorul: sînt
148
legat de mîini si de picioare de contract, si revista are dreptul de a nu-mi returna romanul. Cu atît mai mult cu cît eu insist sã fac curãtenie totalã în acel seif luînd toate cele patru exemplare.
Dar A.T. este bun, mã crede, si, oricît i-ar pãrea de rãu, promite cã mîine dã un telefon la revistã ca sã mi se restituie exemplarele respective.
Ei bine, aparent, totul mergea bine. Numai dacã as fi avut rãbdare pînã trecea „surik cel de fier"! Prea devreme am scos nasul... Prea devreme...
Pe 7 septembrie, telefonînd de la revistã, cu mare greutate obtin legãtura la dacea lui Tvardovski. Vocea lui este slabã, dar normalã, nu ca ieri. Mã roagã prieteneste: nu le lua, nu trebuie! La noi sînt în sigurantã, nu trebuie! Bine, ia trei exemplare, lasã unul.
E ca o mamã care-si vede copiii pãrãsind casa. Lãsati-mi mãcar unul!...
si doar e de înteles! si redactia are dreptul.
Dar eu sînt obsedat: mie îmi trebuie toate! (Eu vãd mai bine! Vãd mai departe! M-am hotãrît! Mi-amintesc cum i-au însfãcat romanul lui Grossman1, chiar din seiful revistei Novîi mir.) Febrilitatea mea! Vesnic mã împinge, mã incitã sã prevãd cu douãzeci de miscãri înainte.
Le recuperez pe toate patru. Dactilografiate conform regulilor de editare, ele umplu un geamantan mare, facînd imposibilã închiderea acestuia.
Cu vreun alt text mai secret, as fi luat imediat mãsuri de protectie, m-as fi uitat în dreapta si-n stînga, as fi fãcut sã disparã toate urmele. Dar aici este vorba de un text purtat la lumina zilei, pregãtit pentru publicare. Nu fac decît sã-1 retrag de la Novîi mir, care nu mai este un loc sigur, îl iau, dar de fapt, nu pentru a-1 ascunde.
Ce-i drept, îl duc într-un apartament periculos, un punct strategic (Teus) unde, încã recent, era la pãstrare arhiva mea principalã, chiar aceea pe care în noaptea de Anul Nou o adusesem de la Riazan. Dar partea esentialã a înhumãrilor mele, toatã comoara mea, tocmai o retrãsesem de acolo. Nu mai rãmîneau acolo decît lucruri secundare, semipublice, în genul Luminãrii.
1 Panta rhei, povestire în care Vassili Grossman dezvãluie exactiunile din timpul lui Lemn, în special în represiunea contra tãrãnimii, si astfel îl coboarã de pe soclu pe întemeietorul statului sovietic. (N.t.)
149
Existã momente cînd ratiunea noastrã slãbeste, o ia razna. Cînd prevederea excesivã se transformã în cecitatea cea mai gravã, calculul se transformã în perplexitate, vointa se transformã în abulie. (Fãrã asemenea rateuri, nu ne-am mai cunoaste limitele.) Teus, profesor de matematicã, pensionar, era un om foarte onorabil, dar cam neglijent, zãpãcit, nedisciplinat în materie de conspiratie, si eu îl stiam cã asa este; totusi, timp de peste trei ani, cum-necum totul a mers, desi amfitrionul era gurã-spartã la telefon si a scris chiar un studiu semicriminal despre Ivan Denisovici, si chiar aveam de stire cã studiul lui se aflã deja la CC, ceea ce pe mine mã lãsa rece! De curînd retrãgîndu-mi de la Teus ascunzãtoarea portabilã (picup) cu arhiva mea, nu am verificat continutul acesteia, n-am fãcut sãpãturi pentru a verifica dacã, efectiv, Teus nu lãsa descoperite decît lucruri de mai micã importantã. Dar el, încâlcind conventia noastrã, scotea din cînd în cînd, pentru a citi si reciti, ba Banchetul învingãtorilor (ultimul exemplar!), ba Republica muncii, ba poeziile de lagãr — printr-o minune, nu si anumite alte lucruri. si din neglijentã nu mai punea nimic la locul lui! Apoi, inventariind totul fãrã mine, el, fãrã mãcar sã mã anunte, le-a expediat frumusel pentru varã tînãrului sãu prieten, Zilberberg.
si iatã cã în apartamentul lui Teus—pe care-1 gãsisem mai sigur decît seiful de la Novîi mir — mi-am închis geamantanul cu cele patru exemplare ale Cercului, (în timp ce-1 tîram pe strãzile Moscovei, parcã mã sufocam, mã simteam urmãrit: din cauzã cã, în mod cert, din spate mã fixau, ca niste ochi de bufnitã, proiectoarele.)
îmi vine pur si simplu sã rîd cînd mã gîndesc cît de mult îmi pierdusem ratiunea: ca bãrbat, decisesem sã cobor în adîncuri si, ca un copil, iatã cã am muscat din momeala stupidã a lui I. Kariakin cum cã Rumiantev, seful lui foarte-foarte liberal, acum redactor la Pravda, intentioneazã sã publice douã, trei capitole inofensive din Cercul. si lãsînd la Teus trei exemplare, m-am cãrat cu al patrulea la Pravda. Mintea îmi plecase cu sorcova.
în seara de 11 septembrie, în intervalul dintre arestarea lui Si-niavski si cea a lui Daniel, ghebistii (securistii) au perchezitionat în acelasi timp familia Teus (de unde au luat Cercul) si, dintre toti prietenii ei, tocmai pe Zilberberg, ca sã ia restul arhivei mele.
In ultima clipã înainte de a-mi începe coborîrea în adîncuri, în ultima clipã petrecutã la suprafatã, m-au rãnit!
M-au rãnit.
M-au rãnit. .
150
ANIMAL RÃNIT
De atunci încã n-au trecut doi ani, dar în timp ce, dupã douãzeci si doi de ani de Ja arestarea mea, sentimentul legat de aceasta se estompeazã, noul naufragiu 1-am trãit mai dureros. socul arestãrii mele fusese amortizat prin aceea cã ea mã scãpa de front, de luptã; prin aceea cã aveam douãzeci si sase de ani; prin aceea cã în afarã de persoana mea nu suferea nici una dintre operele mele finite (pur si simplu pentru cã acestea nu existau); prin aceea cã se punea la cale cu mine ceva interesant, chiar pasionant; precum si prin presentimentul încã foarte vag (dar persistent) cã tocmai prin aceastã arestare voi putea sã influentez cumva destinul tãrii mele.
Dar esecul din septembrie 1965 a fost cea mai mare nenorocire a celor patruzeci si sapte de ani ai vietii mele. Timp de mai multe luni 1-am resimtit ca pe o adevãratã ranã fizicã greu vindecabilã — ca pe o loviturã de lance care-mi strãpunsese pieptul; fierul se prinsese acolo ca un cîrlig, imposibil sã-1 mai scoti afarã. si cea mai micã miscare (amintirea cutãrui sau cutãrui rînd din arhiva confiscatã) îmi producea o durere acutã.
Lovitura cea mai durã consta în aceea cã iatã, dupã ce absolvisem — ciclu complet — scoala lagãrului, constatam cît eram de prost si de vulnerabil. Timp de optsprezece ani lucrasem la rãzboiul meu de tesut literaturã, verificînd trãinicia fiecãrui fir; o eroare asupra unei singure persoane putea sã mã arunce în groapa lupilor cu tot ceea ce scrisesem — dar nici mãcar o datã nu m-am poticnit, nici mãcar o datã n-am comis vreo eroare; cîte eforturi nu fãcusem pentru a mã apãra, cîte sacrificii pentru redactarea propriu-zisã; planul pãrea grandios, eram gata sã mai astept încã zece ani pînã sã mã afirm în lume cu toatã opera mea si, în deflagratia acelei bombe literare, nu mi-ar fi pãrut rãu sã ard eu însumi; — dar iatã, a fost
151
suficient un pas gresit, a fost suficientã o stîngãcie, si tot planul, toatã munca de-o viatã a naufragiat. si nu numai munca mea de-o viatã, ci si testamentul milioanelor de dispãruti, al celor care nu putuserã sã-1 sopteascã pe-al lor, al celor care, muribunzi pe-o dusumea într-o baracã de lagãr, nu putuserã sã-1 murmure pe-al lor — testamentul acela, eu nu-1 executasem, îl trãdasem, mã dovedisem nedemn de el. îmi fusese dat mie, aproape numai mie, sã scap de-acolo, si ei — acum cranii zãcînd în gropile comune ale lagãrelor — îsi puseserã atîtea sperante în mine, si eu mã prãbusisem, nu fusesem la înãltimea sperantelor lor.
Perpetuã contractie a mediastinului. în regiunea plexului solar te ia cu greatã si nu-ti dai seama ce e asta: boalã a sufletului sau presentiment al unei noi nenorociri. Arsurã internã insuportabilã. Te usturã si nu gãsesti leac. Multã vreme nu scapi de uscãciunea din gît. Tensiune pe care nu poti s-o faci sã cedeze. Cauti salvare în somn (ca atunci cînd erai la închisoare): a dormi, a dormi si a nu te trezi! A te visa într-o lume tihnitã si fericitã! — dar, peste cîteva ore, barierele defensive ale sufletului cad la pãmînt si un sfre-del incandescent te readuce la realitate, în fiecare zi, a cãuta în tine însuti vointa de a merge drept, de a te îndeletnici cu ceva, de a munci, creînd aparenta cã acest lucru ar fi necesar si ar fi posibil pentru suflet, în timp ce la fiecare cinci minute gîndul nu-ti dã pace: la ce buni De-acum, la ce bun?... îti trãiesti toatã viata de parcã ai juca un rol: cãci stii bine cã în realitate totu-i pierdut. Impresia cã orologiul lumii s-a oprit. Gînduri despre sinucidere — pentru prima datã în viata mea si, sper, pentru ultima datã. (O singurã mîn-gîiere: microfilmul meu, microfilmul deci, era deja în Occident! Toatã partea anterioarã a operei mele scãpase!)
în aceastã stare sufleteascã — ce-i drept, cu întreruperi pentru miscare si înseninare, am trãit trei luni de zile. Efectuam, dintr-un impuls, operatiuni defensive — cele mai urgente, cele mai la înde-mînã (de altfel, uneori si gresite), dar nu reuseam sã-mi fac o idee adecvatã despre situatia mea în ansamblul ei, nici sã aleg un comportament adecvat. Mã asteptam realmente sã fiu arestat, aproape în fiecare noapte. Ce-i drept, în caz de arestare adoptasem o tacticã nouã, de fermitate: voi refuza orice fel de depozitie; îi voi declara nedemni sã urmãreascã injustitie literatura rusã; le voi cere formularul pentru „depozitii autografe" (conform codului de procedurã penalã, am dreptul la aceasta, si acum) si voi scrie: „Constient de
152
responsabilitatea mea în fata celor care m-au precedat în marca literaturã rusã, eu nu pot nici sã recunosc, nici sã accept controlul politienesc asupra acesteia. Nu voi rãspunde la nici o întrebare, nici a anchetatorului, nici a tribunalului. Aceasta este prima si ultima mea declaratie." (N-or sã aibã altã solutie decît sã-mi coasã declaratia la dosar! — ãsta e procedeul lor.) în felul acesta, cã avea sã fie condamnare la moarte, cã avea sã fie condamnare la închisoare pe viatã, eu eram gata pentru orice. Dar, atît într-un caz cît si în celãlalt, asta însemna întreruperea muncii mele. De fapt, întreruperea se si produsese: catastrofa mã surprinsese în toiul muncii la Arhipelag. si materialele de mare valoare, si o parte din prima redactare deja terminatã existau într-un singur exemplar si reprezentau o amenintare atomicã. Cu ajutorul unor prieteni fideli, inten-sificînd mãsurile de precautie pentru a dejuca filajul, a trebuit sã ascund totul în Tainita de departe, si acum întrebarea cînd o sã mã întorc la aceastã carte rãmînea fãrã rãspuns.
Lucrul la aceastã carte, eu oricum îl oprisem — încã înainte de a mã fi arestat.
stirea despre nenorocire m-a atins în doi timpi, nu dintr-o datã. Mai întîi a venit Veronika Turkina si nu mi-a povestit decît de confiscarea romanului — dar si acest lucru mi-a fost ca un cutit în inimã; am început sâ-mi fac reprosuri: ce-am fãcut eu! Nu 1-am ascultat pe Tvardovski, am luat romanul—si eu însumi sînt vinovat de pierderea lui. în momentul acela am fost anuntat cã Siniavski a fost arestat. Romanul meu dãdea oare mai putine pretexte? Douã zile mai tîrziu, eu eram încã în libertate. Poate cã aceasta se datora pur si simplu faptului cã încã nu mã gãsiserã la mine în Rojdestvo? Dar ce se întîmpla în locuinta mea de la Riazan? Habar n-aveam. Viata mea, se alegea praful de ea. Poate cã ei trecuserã deja pe-acolol
Era spre searã, înghesuind degrabã cîteva lucruri în masinã si ceea ce mai rãmãsese dintre manuscrise (dupã plecarea noastrã, de-acum într-o orã, ei pot sosi si perchezitiona), luînd-o pe drumurile de la periferia Moscovei, ocolind orasul, am ajuns la dacea lui Tvardovski: sã reusesc a-1 pune la curent mai înainte ca eu sã fiu arestat.
Nici acum nu înteleg de ce descoperirea Cercului-87 mi s-a pãrut mie atunci o catastrofã: eu încã nu cunosteam catastrofa principalã, dar faptul cã romanul meu ajunsese la Lubianka nu fãcea decît sã confirme proverbul latinesc cum cã „au si cãrtile soarta
153
lor" si sã marcheze debutul carierei mele literare. (Cred cã ei veniserã nu dupã roman, care a fost pentru ei un cadou suplimentar; aceastã actiune a fost un prilej de a se conferi cuiva un ordin si de a se jubila în instante. si numai anii vor arãta dacã respectivii n-au jubilat pe riscul propriului lor cap. Romanul, ca si un ghetar în munti, poate cã li s-a pãrut cã, atîta timp cît nu este împins s-o ia din loc, este mai putin periculos...)
Un necaz, suprapunîndu-se altui necaz, a fãcut sã rãmîn în panã de benzinã pe ultimul kilometru si a trebuit sã umblu, cu o canistrã goalã în mînã, prin Pahra, orãselul scriitorilor. Tvardovski era acasã si discuta cu mesterii care consolidau gardul noii sale vile si-i mutau portalul. Acestia cereau o arvunã substantialã. Am intrat si eu în vorbã si, fãcîndu-i semn lui A.T. sã vinã deoparte, i-am spus în soaptã:
— Vesti proaste. Au confiscat romanul. Pe loc i s-a contractat tot trupul.
— De acolo?
Trebui mai întîi sã termine tîrguiala cu mesterii, sã meargã dupã benzinã la Tendriakov, iar apoi eu sã revin cu masina—în timpul acesta, A.T. reusi sã se obisnuiascã si cu aceastã nouã idee.
în acea searã, el s-a prezentat splendid, mult mai bine decît mine. Cu o sãptamînã în urmã, în aceste camere, pentru o problemã infinit mai mãruntã, se supãrase asa de tare, îsi dãduse drumul la toti nervii, îmi fãcuse reprosuri — si acum, dimpotrivã, nu mai reprosa nimic, desi se dovedea cã avusese dreptate. Astãzi, avea o tinutã bãrbãteascã, echilibratã, nu se arãta deloc grãbit sã mã întrebe unde si cum s-a întîraplat asta si sã discute situatia. Dacea lui era cam sumbrã si avea alurã de mic castel. Dãdu foc unui brat de vreascuri din semineul decorativ. Rãmãseserãm amîndoi la gura sobei.
Primul lui reflex a fost acela cã se va plînge a doua zi lui Dio-micev. Dupã o orã, dupã ce mai chibzuise, mi-a spus cã ar fi mai bine sã fac eu lucrul acesta.
M-am apucat pe loc sã întocmesc un proiect de scrisoare, dar din momentul acesta se ivi o primã si foarte micã fisurã care apoi avea sã se lãrgeascã: A.T. insista ca eu sã folosesc expresiile cele mai blînde si chiar imploratoare, în special nu admitea sã scriu „confiscare ilegalã". El insista sã scot neapãrat acest cuvînt, pe motiv cã actiunile organelor respective nu pot fi „ilegale". M-am împotrivit fãrã fermitate. (A doua zi, la Moscova, mi-a telefonat special ca sã
154
mã întrebe dacã am schimbat cuvîntul. Spre rusinea mea, am cedat: în loc de „ilegalã", eu, de data aceasta slugarnic, am scris „nemeritatã". Nu mi-a venit în mintea mea întunecatã un cuvînt mai potrivit care sã înceapã cu aceleasi litere1, pentru a avea mai putin de corectat.)
Dupã o noapte fierbinte si fãrã somn, noi, eu si sotia, am plecat dis-de-dimineatã la Moscova. Acolo, dupã cîteva ore, Teus mi-a dat de veste despre un necaz mult mai mare: în aceeasi searã de 11 septembrie fuseserã confiscate si Banchetul învingãtorilor, si Republica muncii, si poeziile despre lagãr! Nu puteam sã înteleg cum de s-a putut întîmpla asa ceva, cãci aceste materiale nu se mai aflau la Teus! Asta într-adevãr era o nenorocire, cãci cele de pînã acum nu fuseserã decît mici mizerii inaugurale! Se rupeau si se prãbuseau podurile sub picioarele mele, fãrã glorie si înainte de vreme.
(Deci asemenea întorsãturi am avut eu în vedere atunci cînd am subintitulat cu amãrãciune aceastã carte „schite din viata literarã"...)
Dar declaratia cãtre Diomicev am întocmit-o ca si cînd n-as fi fost la curent cu chestiunea romanului. Traversam una dintre acele zile moscovite însorite, animate si cu totul ireale; apoi, dupã un control amãnuntit, am intrat din nou în somptuoasa clãdire a CC, unde atît de recent mi se rezervase o primire atît de reusitã; am traversat vastele coridoare pustii, mobilate ca niste camere; pe usi nu erau înscrise functiile, ci numai numele — nume insignifiante, necunoscute, fãrã relief; si declaratia am remis-o unui amabil secretar, o mai veche cunostintã de-a mea.
De acolo m-am dus la Novîi mir, A.T. nu-si gãsea linistea din cauza expresiei „actiuni ilegale", voia sã audã din gura mea cã am suprimat-o. si mai cerea el ceva foarte important: sã nu spun nimãnui cã mi s-a confiscat romanul! — altminteri o publicitate indezirabilã ar complica foarte mult situatia.
Fisura se lãrgea. A cui situatie??... A forurilor superioare sau a mea? Indezirabilã?... Dar publicitatea era singura mea scãpare! Am sã povestesc oricui mi-o iesi în cale! Am sã-i pîndesc si am sã-i gãsesc pe cei care, o datã ce le voi spune povestea, or s-o rãs-pîndeascã pe o arie cît mai vastã!... (Luîndu-mi Cercul împreunã cu provocatorul Banchet, ei nu-mi complicaserã, ci îmi usuraserã
1 în ruseste nezakonnoe („ilegalã") si nezaslujennoe („nemeritatã"). (N.t.)
155
existenta: de-acum puteam sã fac mai multã tevaturã în jurul confiscãrii.)
Dar a mã deschide pe loc lui Tvardovski însemna sã-1 expun la un infarct! Cum poate o idee de o insolentã atît de inimaginabilã sã se vîre în capul unui autor descoperit de cãtre partinicul Novîi mirii... Dupã asta, ce-o sã se întîmple cu Novîi mir?... Nu, nu este gata A.T. sã înghitã cu polonicul aceastã oroare. Trebuie sã i-o servesc cu lingurita.
— Rezultã cã n-au luat numai romanul. Ci si vechea versiune a piesei Cerbul si tîrfa ocnei si niste poezii despre lagãr.
A.T. deveni mai sumbru:
— si poeziile, ele nu sînt despre tãticu si mãmica?...
Fãcu o mutrã acrã. Dar era bucuros cã una dintre copiile romanului scãpase gratie chiar seifului Pravdeil
în cursul acelor zile, toate au început sã se miste, pe Rumiantev 1-au zburat de la Pravda, iar binevoitorul meu Kariakin a trebuit sã meargã sã-mi recupereze romanul din forfota de acolo.
Eram deja în 20 septembrie, în sãptãmîna ce trecuse de la arestarea lui Siniavski si Daniel, cuprinsã de panicã, „toatã Moscova", cum se spune, schimba ascunzãtorile unde tinea samizdatul si cãrtile criminale ale emigratiei, le plimba în pachete de la o casã la alta, sperînd cã asa va fi mai bine.
Douã sau trei perchezitii — si cîte alarme, cãinte, retractãri chiar! Asa de plãpîndã si de nesigurã era libertatea conversatiilor si a manuscriselor care ne fusese dãruitã si care existase în vremea lui Hrusciov.
în ce priveste romanul, 1-am rugat pe Kariakin sã-1 aducã de la Pravda direct la Novîi mir. Supraestimînd vigilenta si ghearele KGB, noi nu eram convinsi cã binevoitorul Kariakin va reusi sã-1 aducã. Dar 1-a adus fãrã sã întîmpine greutãti: eu 1-am pus pe micul divan din biroul lui A.T. si acum îl asteptam pe acesta. Nu mã îndoiam de faptul cã, la vederea exemplarului salvat, A.T. va simti cum îi bate inima si, bucuros, va pune imediat romanul în seif. Mi-1 si imaginam cum radiazã de bucurie. Sosi si A.T, începu conversatia — mapa groasã, bine cunoscutã, se afla pusã piezis pe micul divan. A.T. o zãri, se apropie si, fãrã s-o atingã, întrebã contrariat: „Asta ce-i?"
I-am spus eu ce este. Iar el, încruntat si dintr-o datã distant fatã de mine, deveni de nerecunoscut:
156
— Dar de ce 1-ai adus aici? Acum, dupã confiscare — (iatã deci confiscarea legalã!) — noi nu mai putem sã-1 pãstrãm la redactie. Acum sã nu te ascunzi în spatele nostru.
Parcã m-a lovit cu ceva în cap!... Nu pentru cã as fi tremurat pentru acest exemplar, eu mai aveam (aveam si în Occident unul), dar el era convins cã acesta era unul dintre ultimele douã! (Lui A.T. îi plãcea cînd cineva îi compara revista cu Sovremennik-ul lui Pus-kin. Desigur, erau alte timpuri, dar dacã Puskin ar fi fost rugat sã salveze un roman pe care-1 vîneazã Sectia a treia — oare el ar fi refuzat sã ia mapa, oare ar fi respins-o?)
Mai mult decît atît—A.T. a refuzat sã publice în Novîi mir scrisoarea în care eu combãteam calomniile privind biografia mea (agitatorii komsomolului si ai partidului deja colportau prin toatã tara povesti cum cã eu am fost „în serviciul nemtilor", cã am fost „politai" si „gestapovist"). Cu douã sãptãmîni în urmã, A.T. însusi mã sfãtuia sã fac aceastã scrisoare (cu enigmaticul „mi s-a recomandat. .."). Dar iatã necazul: originalul scrisorii mele îl trimisesem la Pravda, contînd pe Rumiantev, în prezent debarcat, iar lui Tvar-dovski îi remisesem copia.
— Nu am obiceiul sã rãspund la scrisori care mi se trimit în copie — 1-am auzit spunînd.
Asa de mult se schimbaserã poetii...
— si ce sã combati, atîta timp cît romanul este retinut?... O sã se spunã: înseamnã cã ceva estel...
în aceste cuvinte rãsuna siguranta de sine a nomenclaturistului. Simplã logicã! — Dacã romanul este retinut în 1965, cum se poate sustine cã autorul n-a fost politai în 1943? (Problema era alta, desigur! El n-avea puterea de a-mi publica replica si trebuia sã gãseascã o explicatie onorabilã pentru refuzul sãu: convingerile, mã-nte-legeti.)
Eu, pierdut, sedeam lipit de scaun, rãspundeam fãrã vlagã, iar Tvardovski nu mai contenea cu reprosuri fastidioase la adresa mea:
1) Cum am putut eu sã adresez în aceste zile, fãrã sã mã sfãtuiesc cu el (!), trei plîngeri la alti trei secretari ai CC; în felul acesta l-am ofensat pe Piotr Nilîci Diomicev, ceea ce acestuia o sâ-i reducã dispozitia de a mã ajuta.
Explicatia lui A.T. a fost urmãtoarea: „Dacã cineva îmi cere un apartament, dar numai mie, îl ajut din toate puterile mele, dar dacã-i
157
scrie si lui Fedin si lui Tvardovski, atunci îi spun: perfect, sã te ajute Fedin."
si ce asemãnare vedea el aici între una si alta? Ca si cînd dimensiunile evenimentului permiteau sã te gîndesti la vreo „ofensã", la niste sentimente personale ale unor secretari ai CC. si tatã bun sã-mi fi fost Diomicev — si tot n-ar fi schimbat cu nimic situatia. Coliziunea era între stat si literaturã, iar Tvardovski vedea aici nu stiu ce jalbã personalã... Dacã m-am grãbit sã trimit încã trei scrisori (lui Brejnev, Suslov si Andropov*), am fãcut-o pentru cã aveam niste temeri: Diomicev nu-mi inspira încredere, el — îmi ziceam — poate cã e de-al lui selepin, o sã-mi ascundã scrisoarea si o sã spunã cã eu nu m-am plîns, cã deci mã simt vinovat.
Mã rog, A. T. ierta omenestii mele slãbiciuni aceastã publicitate care era de-acum fapt consumat, ierta faptul cã nu m-am abtinut, cã i-am vorbit nu stiu cui despre retinerea romanului. (Nu m-am abtinut!... — M-am dus special la conservator, la concertul lui sostakovici, si acolo am povestit despre necazul meu.) Dar:
2) Dacã m-as fi sfãtuit cu el ca sã stiu cui sã-i mai trimit plînge-rea, el, A.T., mi-ar fi recomandat sã mã adresez direct si nemijlocit lui semiceastnîi (ministrul Securitãtii Statului). De ce sã-l ocolesc!
Pentru moment, am fãcut o bruscã miscare înapoi: asta, niciodatã! A te adresa lui semiceastnîi înseamnã a recunoaste suveranitatea Sigurantei Statului asupra literaturii!
Tvardovski nu putea si nu putea sã înteleagã:
3) Cum am putut eu la un moment dat sã le încredintez celor de la Sovremennik piesa mea, în ciuda opozitiei salel...
Cît de important era pentru el ca tocmai acum sã-si regleze conturile cu acesti „gangsteri ai scenei"! Cît de important era pentru el ca sã-mi facã reprosuri în acest ceas al meu de cumpãnã! si, în plus:
4) Cum am putut eu sã pun la pãstrare sacrosanctul Ivan Deni-sovici împreunã cu niste ranchiunoase piese despre lagãre? (Cãci, nu-i asa, prin aceasta aruncam o umbrã nu numai asupra „sacrosanctului Ivan Denisovici", ci si asupra revistei Novîi miri si, în plus:
5) De ce n-am primit eu un apartament la Moscova într-un moment în care puteam primi chiar si o vilã? si:
* Eu nu prevedeam, desigur, cã el avea sã devinã ulterior sefiil KGB.
158
6) Cum am putut eu permite revistei Semiia i skola sã publice Fãrîmele mele? si, în sfîrsit, extraordinar de important, foarte nou (cu un aer posac, fãrã zîmbet si sobru sutã la sutã):
7) De ce am început sã port barbã? Nu cumva ca sã mi-o rad cînd va fi nevoie sã mã fac de nerecunoscut si astfel sã trec mai usor frontiera? (Nu pierdu ocazia sã-mi transmitã si bãnuielile nu stiu cãrui personaj sus-pus: de ce m-am zbãtut atîta sã mã mut la „centrul atomic" Obninsk?...)
Revenirea obsesivã la aceste reprosuri meschine avea un caracter prea putin bãrbãtesc.
Nu m-am zbãtut sã mã apãr. Nu-mi verificasem frmghia, se rupsese si-mi meritam postura jalnicã în care mã aflam.
Singurul gest amical pe care 1-a fãcut A.T. în intervalul acesta de o orã bãtutã pe muchie a fost sã-mi propunã niste bani. Nu i-am luat — nu de lipsa banilor mã prãpãdeam eu...
Mi-am luat la subsuoarã romanul repudiat, ca un copil abandonat, si am coborît sã sigilez cu cearã rosie mapa la curierul-iscoadã al revistei Novîi mir (tot un calcul de sclav, si de data aceasta: cînd va veni KGB — sã vadã cã n-am dat nimãnui sã-mi citeascã romanul). De altfel, douãzeci si patru de ore mai tîrziu, mi-a venit inspiratia sã-1 depun la oficiala „Arhivã centralã de stat pentru literaturã si artã".
Toatã sãptãmîna trecutã — necazul ca necazul, dar trebuie sãrit pîrleazul — mã ocupasem de salvarea manuscriselor principale si a tot ce mai scãpase, precum si de prevenirea oamenilor ca sã nu-mi mai trimitã scrisori. Dupã ce m-am descãrcat de aceste poveri, dupã ce au fost rezolvate problemele cele mai imediate si cele mai stringente — m-a cuprins acea amãrãciune mistuitoare si sfîsietoare pe care am evocat-o la începutul acestui capitol. Nu stiam, nu întelegeam cum sã trãiesc, nici ce sã fac, si cu mare greutate mã concentram ca sã lucrez douã-trei ore pe zi.
în acest timp, K.I. Ciukovski mi-a propus sã stau la el (îti trebuia curaj pentru asa ceva), gest care mi-a fost de mare ajutor, mi-a ridicat moralul. Mi-era teamã sã rãmîn la Riazan. Acolo le era usor sã mã blocheze, acolo puteau sã mã aresteze pe neobservate si chiar fãrã a se face rãspunzãtori de aceasta: oricînd se putea spune cã a fost vorba de o neîntelegere, de o „gresealã" a securitãtii locale. La dacea lui Ciukovski, la Peredelkino, o asemenea „gresealã" nu era posibilã. Pe sub boltile umbroase ale coniferelor din parcela lui
159
K.I., mã plimbam cu deznãdejdea în suflet, ore în sir, încercînd zadarnic sã înteleg situatia mea si, lucru si mai important, sã descopãr sensul superior al nenorocirii care se abãtuse asupra mea.
Familiaritatea cu istoria rusã ar fi putut demult sã descurajeze pofta de a cãuta nu stiu ce brat justitiar, nu stiu ce superioarã semnificatie cosmicã în lantul nenorocirilor abãtute asupra Rusiei — cît despre mine, capacitatea de a percepe în propria mea viatã aceastã mînã care te îndrumã, acest sens foarte luminos si care nu depinde de tine, mã obisnuisem s-o exersez încã din anii de închisoare. Nu totdeauna reuseam sã înteleg la timp avatarurile vietii mele; adesea, din slãbiciune a trupului si a spiritului, le întelegeam contrar semnificatiei lor adevãrate si vãzute în perspectiva efectelor lor îndepãrtate. Dar mai tîrziu era imposibil sã nu mi se reveleze sensul autentic al evenimentelor trecute — si cu mine nu se întîmpla altceva decît cã rãmîneam mut de uimire. Neîntelegînd drumul adevãrat, multe în viatã le-am fãcut în rãspãrul scopului principal pe care totusi mi-1 fixasem — dar totdeauna ceva m-a adus pe calea cea dreaptã. Aceastã redresare devenise pentru mine ceva asa de obisnuit, o posibilitate asa de sigurã, încît nu-mi mai rãmînea de fãcut decît un singur lucru: sã înteleg cît mai corect si mai rapid orice mare eveniment al vietii mele.
(Viaceslav Vsevolodovici Ivanov ajunsese si el la aceastã concluzie, desi propria lui viatã îi oferise un cu totul alt material. El o formuleazã în felul urmãtor: „Existã un sens mistic în viata multor oameni, dar acesta nu este perceput de toti în mod corect. El ne este dat cel mai adesea într-un limbaj cifrat si noi, nedescifrîndu-I, cãdem pradã disperãrii la gîndul cã viata noastrã este lipsitã de sens. Reusita marilor existente tine adesea de faptul cã omul a decriptat cifrul care i-a revenit, cã 1-a înteles si cã a învãtat sã meargã pe drumul ce i se potriveste.")
Dar eu nu-mi întelegeam esecul! Fierbeam, mã revoltam si nu întelegeam: de ce trebuia ca lucrarea aceasta sã se prãbuseascã? — Nu a mea proprie, desigur, ci singura, aproape singura care scãpase ca amintire despre ceea ce a fost adevãrat? De ce trebuie necesarmente ca adevãrul sã le fie mai putin sau aproape deloc cunoscut urmasilor nostri (fiindcã oricui va veni dupã mine îi va fi si mai greu decît mi-a fost mie sã-i dezgroape; iar cei care au trãit înaintea mea nu mai sînt în viatã, n-au pãstrat nimic sau au scris despre lucruri cu totul altele decît acelea de care, nu peste multã vreme,
160
Rusia va fi însetatã)? De multã vreme îsi gãsiserã justificare si arestarea mea, si boala mea ucigãtoare, si multe evenimente personale — dar iatã acest esec nu-1 puteam întelege! Acest esec anula categoric tot sensul anterior.
(Asa-i apãreau lucrurile unui sceptic ca mine! si n-au trecut mai mult de douã toamne si iatã, în iarna care a trecut, mi se pare cã deja am înteles totul. De aceea m-am si apucat sã fac aceste însemnãri.) Douã evenimente politice — nu dintre cele mãrunte —* au fost de naturã sã mã bucure la sfîrsitul lui septembrie în timpul ospetiei mele la Ciukovski; ele, reunite sub semnul acelorasi constelatii, s-au produs aproape în aceleasi zile. Unul a fost înfrîngerea rãzmeritei comuniste în Indonezia, al doilea — înfrîngerea actiunii lui selepin. Se acoperise de rusine acea Chinã cãreia selepin chemase sã i se facã temenele, si el însusi, surik cel de fier, initiatorul ofensivei din august a aparatului, nu reusise sã rãstoarne pe nici unul dintre succesorii lui Hrusciov. Cu un avans de o jumãtate de an, raportorii la congresul al XXIII-lea erau deja desemnati — dar selepin nu era printre ei. Instalarea lui selepin în vîrful piramidei ar fi însemnat urgentarea sfirsitului meu. Acum mi se promitea un rãgaz de o jumãtate de an. Evident, aceasta încã nu reprezenta o protectie sigurã, ci numai o sperantã, si aceea în stare embrionarã. O protectie sigurã, mi se pãrea mie, ar fi fost dacã radioul occidental ar fi anuntat confiscarea romanului meu. Aceasta era, desigur, altceva decît arestarea unor oameni vii ca Siniavski si Daniel, dar totusi, cãlcate-ar ursul, cînd i se ia unui scriitor rus munca lui de zece ani pentru a o zãvori!... Atunci, zelosii partizani ai democratiei grecesti si ai Vietnamului de Nord n-ar putea sã consacre acestui eveniment fie si numai un rîndulet? Sau le este cu totul indiferent? Sau nu stiu?
M-au mai pãsuit — dar ce era potrivit sã fac eu acum? Nu puteam sã pricep. Am luat atunci decizia care nu trebuia: acum este momentul sã public. Mãcar ceva.
si le-am trimis celor de la Novîi mir piesa Luminare în vînt, necunoscutã lor pînã în prezent. Dupã ce-au citit-o toti, m-am dus la redactie.
în luna în care nu ne vãzuserãm, Tvardovski devenise si mai abãtut, se simtea incomodat, încercuit, chiar distrus: toate acestea pentru cã acolo sus nu i se vorbise amabil. (Diomicev îl certase aspru: în momentul în care avea nevoie de el, el nu se tinea pe picioare.
161
Ar fi trebuit sã meargã la Roma pentru a fi ales vicepresedinte al Asociatiei Europene a Scriitorilor; nu era agreat acolo nici Surkov, nici Simonov.)
Totusi, A.T. îl întrebase în douã rinduri pe Diomicev în legãturã cu romanul meu, telefonic, ce-i drept. Avînd în vedere ce supliciu era pentru el acest demers, trebuie sã dãm o înaltã apreciere efortului sãu. „Da, am dat dispozitie sã i-1 restituie", a rãspuns Diomicev prima datã. Era, evident, o minciunã. „Da, am dat ordin sase clarifice problema", a rãspuns el a doua oarã.
Tvardovski se descurca prost în legãturã cu ceea ce mai era de fãcut, nici eu nu mã descurcam mai bine. si, în ce mã priveste, am consimtit la o ineptie: sã cer audientã la Diomicev.
Reactia lui A.T. la piesa mea n-a fost de naturã sã mã bucure. Eu stiam cã este anemicã si prolixã; el însã o gãsea „foarte scenicã" (bietul A.T., pozitia lui de nomenclaturist nu-i permitea sã frecventeze teatrele din Moscova, sã se tinã la curent cu teatrul modern). Asadar, de ce sã n-o publice? Dar se ivi o problemã:
— Dumneata prezinti lucrurile sub masca nu stiu cãrei tãri, dar, de fapt, vorbesti despre noi, lucrul ãsta este prea clar, concluzia piesei este fãrã echivoc.
La care eu, absolut sincer, i-am rãspuns:
— Eu am scris asta despre viciile întregii omeniri contemporane, în special ale celei ghiftuite. Admiteti cã pot sã existe vicii contemporane universalei
El: — Nu, nu pot accepta acest punct de vedere care nu face o delimitare între capitalism si socialism. si nu pot împãrtãsi vederile dumitale asupra vietii si a mortii. Sã-ti spun ce-as fi fãcut eu dacã torul ar fi depins în întregime de minei De data aceasta, nu o prefatã as fi scris, ci mai degrabã o postfatã (nu sesizase nota de depreciere pe care o comportã chestia asta) — în care as spune cã noi nu putem sã ascundem de cititor ceea ce scriu autorii — (oh! oh! dupã cincizeci de ani!...), dar cã nu împãrtãsim opiniile exprimate si cã datoria noastrã este sã le combatem.
Eu: — Ar fi minunat! Mai mult nici nu-mi trebuie.
El: — Dar asta nu depinde de mine.
Eu: — Ascultati, A.T., dacã asta ar fi scrisã de un autor occidental, ai nostri s-ar bate pe ea, ar monta-o imediat: vedeti bine cum autorul stigmatizeazã realitatea burghezã.
162
El: — Da, dacã autorul ar fi un oarecare Arthur Miller... Dar, cu toate acestea, si la el personajul negativ ar avea iesiri anticomuniste.
Dar asta s-a întîmplat numai într-o piesã! A.T. se fãcuse rãu si neîncrezãtor fatã de mine; eu nu eram acel cristal limpede pe care el ardea de nerãbdare sã-1 prezinte celor din Piata Veche si întregii omeniri progresiste.
Dar eu n-aveam nimic de pierdut si i-am întins Palma dreaptã, ceea ce pînã atunci ezitasem sã fac.
O luã cu amîndouã mîinile, bucuros, aproape tremurînd. Este un gen confirmat de practica literarã, proza mea — dar poate sã treacã?
A doua zi la telefon:
— Partea descriptivã este excelentã, în general este mai teribil decît tot ce ai scris pînã acum.
si a adãugat:
— Noteazã cã nu m-am angajat cu nimic...
O, desigur cã nu! Desigur, revista nu se angaja! Nu mã angajam decît eu: sã-mi trambalez operele pe aici si numai pe aici. Dar cîte refuzuri trebuie sã mai suport si totusi sã continuu a mã socoti membru al echipei lui Novîi miri...
Mare mîngîiere mi-a procurat în aceste luni lectura zilnicã a proverbelor rusesti. Parcã as fi citit o carte de rugãciuni. Ia ascultati:
— Tristetea nu te omoarã, dar te cotonogeste.
— De necaz nu scapi dormind.
— Vine soarta cea rea, mîinile ti le-o lega.
— Timpul nemilos-munte prãpãstios: cum îl masori, asa-1 cobori. (Asta se referea la greselile mele, cînd unii mã ridicau în slava
cerurilor — iar eu stãteam gurã-cascã, fãceam pe modestul, ratam ocaziile una dupã alta...) si în continuare:
— Necazul nu-ti pune streangul de gît.
— Noi cu tristetea, Dumnezeu cu tandretea.
— Totul trece, numai adevãrul nu se petrece!
Ultimul era pentru mine o consolare deosebitã. Un singur lucru rãmînea neclar: cum sã ajut eu acest adevãr? Cãci
— Cu jalbe nu treci marea. si ãstãlalt, cu aluzie directã:
163
— Unul de teamã a murit, altul de teamã a înviat. si unul enigmatic:
— A sosit nenorocirea — n-o lipsi nici pe ea de zîmbetul tãu. Asadar, pe mine teama „trebuia sã mã reînvie". Asadar, voi pune
în serviciul binelui aceastã nenorocire. si poate chiar în serviciul unei victorii? Dar cum? Cifrul ceresc râmînea nedezlegat.
La 20 octombrie, la Casa Centralã a Scriitorilor, era sãrbãtorit S.S. Smirnov (50 de ani). Kopelevii mã convinseserã sã mã arãt si eu pe-acolo, pentru prima datã dupã trei ani de zile de cînd eram membru al Uniunii Scriitorilor: sã se vadã cã sînt bine-sãnãtos si zîmbesc. Ca sã fiu cinstit, era prima datã cînd asistam la un jubileu si-i auzeam pe confrati lãudîndu-se unul pe altul. Smirnov prezidase sedinta care se încheiase cu excluderea lui Pasternak. Dar de asta eu habar n-aveam, cãci de-as fi stiut, pe-acolo n-as fi trecut. Cu fortãreata sa de la Brest-Litovsk1, el, se spunea, a binemeritat de la patrie. Numai cã eu chibzuiam în mintea mea: cum ar fi dus el trebusoara asta la bun sfîrsit dacã i s-ar fi interzis sã viziteze ruinele fortãretei, dacã i s-ar fi interzis sã se apropie de microfonul radioului central, dacã i s-ar fi interzis sã scrie vreun rîndulet în vreun ziar sau în vreo revistã, sã ia cuvîntul în public fie si o singurã datã si chiar sã vorbeascã despre aceasta în vreo scrisoare; si dacã, întîlnindu-se cu vreun fost luptãtor de la Brest, n-ar fi putut discuta cu el decît pe ascuns, fugind cît mai departe de urechile indiscrete si derutîndu-i pe cei de la filaj; si dacã dupã material ar fi trebuit sã meargã fãrã diurnã de deplasare; si dacã ar fi fost nevoit sã nu-si tinã acasã materialele colectate si nici propriul sãu manuscris; în asemenea situatie ce-arfi iesiti Ar mai fi scris el o carte despre fortãreata de la Brest, si încã asa de documentatã?... Asemenea restrictii nu sînt de domeniul imaginatiei. Tocmai cu astfel de restrictii m-am confruntat eu cînd am adunat cele 227 de mãrturii pentru Arhipelagul Gulag.*
1 S.S. Smirnov a scris mai multe cãrti în care îi glorificã pe apãrãtorii Brest-Litovskului în cel de-al doilea rãzboi mondial: Fortãreata Brestului, Eroii din Fortãreata Brestului, Povestiri despre eroi necunoscuti. (N.t.)
* De fapt, în seara aceea, împrejurãrile au fost de-asa naturã încît principalul „sãrbãtorit" a reiesit cã este, nu stiu de ce, maresalul Jukov, invitat sã ia loc în prezidiu. La fiecare rostire a numelui sãu — si asta s-a întîmplat de vreo cinci sau sase ori — sala a izbucnit în foarte sincere aplauze. Scriitorii din Moscova îl omagiau demonstrativ pe maresalul cãzut în dizgratie! Micã rã-
164
Dupã ceremonie, în vestibulul Casei Centrale a Scriitorilor (CCS) s-a produs o oarecare rumoare: eu eram aici. si vreo zece scriitori din Moscova, urmati de functionarii CCS, au venit pentru a face cunostintã cu mine. Apropierea dintre noi s-a fãcut ca si cînd eu as fi fost nu autorul amenintat al unui roman confiscat de autoritãti, ci un laureat rãsfãtat si atotputernic. si înjur, susoteli, priviri piezise. Ce era asta? Magnetismul gloriei, chiar în disgratie? Sau deja un semn încurajator al vremurilor? Sau, pur si simplu, nu au cunostintã despre situatia dezastruoasã în care mã aflu?
A participat la jubileu si Tvardovski. Clipind din ochi din cauza birturilor, el a dispãrut repede de la masa prezidiului care nu-i fãcea nici o plãcere, s-a dus în culise sau poate la restaurant, si a reapãrut în vestibulul de la iesire. Fierbea de gelozie cã n-a fost el cel care m-a adus prima datã la CCS (si, ca sã fiu drept, nu mã sfãtui-sem cu el dacã sã vin aici sau nu!). Urmat îndeaproape de Demen-tiev si de Kondratovici, scutierii sãi, el m-a tras imediat deoparte, rupîndu-mã de prietenii mei si de aceste prezentãri. Unde dispãruse amãrãciunea de alaltãieri? „Vãd cã barba dumitale nu mai este â la Hemingway, trage deja spre Dobroliubov!" — fãcu el o remarcã. Cei doi, fireste, confirmarã cu promptitudine, în douã zile, pentru ei, chiar barba mea se schimbase! De fapt, iatã de ce: mi se promisese o audientã a doua zi la Diomicev.
— Victorie! Victorie! —jubila Tvardovski, reconfortat. El simtea deja mirul plãcut mirositor care, în curînd, foarte curînd, avea sã se reverse dinspre cei de sus mai întîi asupra mea, dar apoi si asupra lui, si apoi si asupra revistei. Orice s-ar fi spus acolo — o sã mi-1 restituie, n-o sã mi-1 restituie — dar de vreme ce mãprimea, era deja o victorie! Sunã-mã mîine neapãrat, eu am sã fiu toatã ziua la telefon.
Bietul A.T.! — nu se înstrãinase defel de mine, sufleteste continua sã fie pentru mine, numai cã si eu trebuia sã-mi bag mintile în cap, sã nu mã obrãznicesc cu Conducerea, ci s-o fac sã ne fie favorabilã.
bufnire a opiniei publice... Dar va duce aceasta la ceva pozitiv? Cel care ar fi trebuit sã fie si n-a fost de Gaulle-ul nostru sedea acolo în costum civil negru si zîmbea amabil. Amabil, da, amabil, dar servil, ca toti maresalii si toti generalii. Iatã deci cît de mult decãzuse spiritul natiunii: nici printre comandantii de osti nu mai exista o personalitate.
165
Dar, a doua zi, spre disperarea lui Tvardovski, mi s-a refuzat audienta la Diomicev. Adicã nu mi s-a refuzat direct; m-a primit „asistentul" lui Diomicev, mai exact, referentul cu probleme culturale, I.T. Frolov, dar aceasta nu putea trece drept o „audientã". Referentul era un om de 36 de ani. Fata încã nu i se abrutizase, era destul de inteligent si punea multã abilitate si stãruintã în a mentine o linie de mijloc între democratismul sãu interior, dublat, desigur, de o extremã amabilitate în contactul cu un scriitor respectat — si constiinta respectuoasã, mereu vie, de a fi în preajma unui important om politic.
Nu puteam decît sã-i repet referentului continutul noii mele scrisori cãtre Diomicev, scrisoare în care aminteam de confiscarea arhivei mele, dar în care scriam si despre faptul cã multi conducãtori de partid n-aveau nici cea mai micã intentie de a repeta astãzi anumite afirmatii fãcute de ei înainte de congresul al XX-lea si de a rãspunde pentru ele. Asta era deja culmea obrãzniciei! si obrãznicie era în scrisoare si faptul cã tocmai acum, cînd mi se pregãtea cazarea la Bolsaia Lubianka, eu declaram cã la Riazan locuiam în conditii mizerabile si cã solicitam un apartament... la Moscova!
în lipsã de alt subiect, ne-am angajat, eu si referentul, într-o discutie pe teme literare generale. Cu aceastã ocazie, el si-a exprimat pãrerea cã toatã literatura sovieticã de astãzi este foarte cenusie (era totusi odrasla lor! A cenzurii lor! Dar el explica aceastã situatie printr-o penurie temporarã de talente din popor. „Eu sînt mai optimist decît dumneavoastrã! — i-am spus eu pe un ton de repros. — Talente existã, numai cã dumneavoastrã nu le dati voie sã se afirme."); cã de aceea nu existã absolut nimeni care sã mã poatã concura, vai, nici chiar solohov; cã în mod sigur oamenii vor citi opera mea, dar pe a „concurentului" meu nu o vor citi, si iatã deci singurul motiv care interzice publicarea mea cu temele mele tragice; si încã un lucru, foarte interesant acesta: din partea noastrã, a fostilor detinuti care am îndurat atîtea suferinte, el vede o manifestare de egoism în faptul cã vrem sã imprimãm tineretului propriile noastre trãiri în legãturã cu o epocã revolutã.
Chestia asta, pur si simplu, m-a uluit; aceastã moralã a Marelui Hugh din povestirea lui Oscar Wilde! Aceste cîteva perle despre egoismul acelora care vor sã spunã adevãrul! Care va sã zicã, în cercurile conducãtoare, formula era bine pusã la punct, bine turnatã, era monedã curentã! Pentru ei este plãcut si important sã stie
166
cã cei buni sînt chiar ei — ei, care se strãduiesc sã educe tineretul în minciunã, uitare si sport.
La zece zile dupã ce am depus scrisoarea, mi s-a rãspuns prin comitetul regional Riazan cã „plîngerea mea a fost înaintatã Procuraturii Generale a URSS".
Iatã cã lucrurile iau o micã întorsãturã! La procuratura generalã sosise, venind de la un insignifiant fost detinut pe numele de Sol-jenitîn (care, se pare, nici nu si-a ispãsit pedeapsa pînã la capãt), o plîngere împotriva atotputernicului aparat al Securitãtii Statului! într-un stat de drept, aceasta este singura procedurã corectã: cine deci, dacã nu procuratura, poate sã-1 apere pe cetãtean împotriva actiunilor ilegale ale politiei? La noi, chestiunea îmbracã însã cu totul alte nuante: aceasta însemna cã însusi CC refuzase sã ia o mãsurã politicã, cel putin în favoarea mea. si, de-acum, nu-i rãmînea procuraturii decît o singurã miscare: sã facã în asa fel ca plîngerea mea sã se îndrepte împotriva mea. Mi-i închipuiam cum dau, timizi, telefon la KGB, si cum de la acesta li se rãspunde: dar veniti si cititi documentul! Soseste o troicã de procurori (dintre care doi stalinisti înrãiti si unul blazat) — si pãrul li se face mãciucã: pãi, în bunele timpuri de odinioarã, cînd trãia Stalin, pentru o asemenea mîrsãvie nu exista decît plutonul de executie! si nerusinatul ãsta mai are tupeul de a se plînge?... Dar, pe de altã parte, dacã CC ar fi vrut sã mã bage la zdup, el n-avea nici o nevoie sã încarce procuratura cu aceastã treabã: ar fi fost de ajuns sã-i dea dezlegare lui Semiciastnîi. Totusi CC a evitat sã ia o hotãrîre. Ce-i rãmîne procuraturii generale sã facã? Sã evite si ea. (Este ceea ce s-a si întîmplat. Un an mai tîrziu, am aflat cã romanul meu fusese depus în seiful procurorului general Rudenko si cã nu le-a fost dat spre lecturã nici mãcar sefilor de sectii care erau avizi de asa ceva.) Comunicarea suna terifiant: „problema dumneavoastrã a fost transmisã procuraturii generale"; totusi, din acel moment, previziunile mele au luat o turnurã încurajatoare.
Se împlineau în curînd douã luni de la confiscarea romanului si a arhivei mele — dar pe mine nu se grãbeau sã mã aresteze. Ei detineau, pentru a mã pune în urmãrire penalã, un sortiment de culpe nu complet, ci pletoric, de zece ori mai consistent decît cel de care dispuneau împotriva lui Siniavski si Daniel — si totusi pe mine de ce nu se grãbeau sã mã aresteze? (Sã le fi fost totusi jenã sã mã aresteze la trei ani dupã ce mã lãudaserã copios?)
167
Ai îndrãznit — pe jumãtate te-ai salvat! îmi soptea cãrtulia mea de proverbe. Tot ceea ce mã înconjura îmi spunea cã trebuie sã dau dovadã de îndrãznealã, chiar de temeritate! Dar în cel Dar cum! Nenorocirea n-o privi cu mutrã rea, ci foloseste-te de ea — dar cum?
Ah, de-as fi înteles eu acest lucru în toamna aceea! Totul devine simplu din momentul în care ai înteles, în care ai actionat. Dar, la data aceea, mintea mea nu putea sã mã ducã asa departe.
Dacã mãcar în Occident s-ar fi fãcut tapaj în jurul romanului meu, dacã s-ar fi rãspîndit în cele patru vînturi vestea privind confiscarea, probabil cã as fi putut sã nu-mi fac sînge rãu si sã-mi continuu lucrul, în pace si tihnã. Dar cei din Occident tãceau! Antifascisti si existentialisti, pacifisti si simpatizanti ai cauzei africane — nimeni nu sufla un cuvînt despre distrugerea culturii noastre, despre genocidul care se comitea la noi, pentru cã toti acestia se aliniau vîr-fului aripii noastre stîngi, numai acolo era si forta lor, si succesul lor. si pentru cã în definitiv exterminarea noastrã era o problemã internã a Rusiei si nu ne privea decît pe noi. Are vecinul dureri de mãsele, eu îmi vãd de treburile mele. Instructia în afacerea Siniav-ski—Daniel se apropia de sfîrsit, ghearele jandarmilor îmi rãvãseau arhiva si inima, si tocmai în aceastã toamnã a fost cãptusit cu premiul Nobel cãlãul solohov.
Din partea Occidentului nu era nici o nãdejde, de altfel nici nu trebuie sã contãm vreodatã pe el. Dacã o sã devenim liberi, aceasta nu ne-o vom datora decît nouã. Dacã din experienta secolului al XX-lea se va desprinde vreo lectie pentru omenire si se va pune problema cine cui îi va da aceastã lectie, atunci trebuie sã se stie cã noi i-o vom da-o Occidentului, iar nu Occidentul nouã: excesul de bunãstare si confort i-a atrofiat vointa si ratiunea.
sase luni mai tirziu, omul care fãcuse ca premiul sã-i fie atribuit lui solohov si care n-ar fi putut sã ultragieze mai cumplit literatura rusã — Jean-Paul Sartre — se gãsea la Moscova si, prin intermediul traducãtoarei sale, si-a exprimat dorinta de a se vedea cu mine. Cu traducãtoarea m-am întîlnit în piata Maiakovski, dar „familia Sartre ne astepta pentru cinã" la hotel „Beijing". Din capul locului, eu aveam tot interesul sã mã vãd cu el: iatã-1, „liderul de opinie" al Frantei si al Europei, un scriitor independent, de renume mondial, nimeni nu ne opreste ca peste zece minute sã stãm împreunã la aceeasi mãsutã, ocazie cu care eu mã voi plînge de toate mizeriile care mi se fac iar acest trubadur al idealurilor umanitare va ridica în picioare întreaga Europã!
168
Dar ca sã faci asa ceva, trebuia sã nu fii Sartre. Sartre avea nevoie de mine, putintel din curiozitate, putintel pentru a avea apoi dreptul de a povesti despre întîlnirea noastrã, poate chiar de a dezaproba pe cineva. Eu însã nu voi avea posibilitatea sã mã justific. „Ce rost are o întîlnire între scriitori, dacã unuia dintre interlocutori i se pune cãlusul în gurã si i se leagã mîinile la spate?" i-am zis eu traducãtoarei. — „Pentru dumneavoastrã nu este interesantã aceastã întîlnire?" —,,Ar fi o întîlnire neplãcutã, insuportabilã. Eu sînt pe punctul de a mã îneca. Mai întîi sã facã ceva ca sã ne publice."
Ei i-am citat exemplul bãiatului schimonosit din Pavilionul cancerosilor. La fel apare literatura rusã în fata Europei: unilateralã si deformatã. Potentialul nevalorificat al marii noastre literaturi rãmîne total necunoscut acolo.
în refuzul meu de a-1 întîlni, o fi citit Sartre cît de mare este incompatibilitatea dintre el si noi?
Totusi eu am început sã actionez, început incorect, din cîte îmi dau seama acum. Pentru cã am actionat într-un mod nepotrivit cu stilul meu obisnuit, cu gustul meu. Mã grãbeam sã dau un semn de viatã într-un fel sau altul si, în acest scop, am atacat un articol confuz publicat de academicianul Vinogradov în Literaturnaia gazeta. Eu, ce-i drept, de multã vreme adunam material despre limba literarã, dar aici o sluteam, expunîndu-1 într-o manierã pripitã, superficialã, neconvingãtoare si, în plus, pe un ton foarte polemic si sub forma unui articol de revistã, ceea ce mã jurasem sã nu mai fac. (si, de asemenea, trecînd sub tãcere ideea esentialã: cei care stricaserã cel mai mult limba rusã erau socialistii, cu brosurile lor agramate, si mai ales Lenin.) Singurul interes pe care-1 prezenta acest articolas era acela de a-mi fi dat ocazia sã sfidez Securitatea statului: „Iatã — trãiesc si public, si nu mã tem de voi!"
Directorul de la Literaturnaia gazeta, Ceakovski, un descurcãret cu fierul foarte dezvoltat, dãdu fuga „sã se consulte" cu Diomicev; poate sã aparã numele meu în presã? Diomicev, se vede treaba, rosti un „da" foarte prompt.
si nu gresea.
Dar eu am gresit pe toatã linia; m-am încurcat. Am demonstrat o datã în plus cã, abandonati liberului nostru arbitru, noi, la inspiratia acestei tãrtãcute sferice care troneazã pe gîtul nostru, alegem mai degrabã drumul gresit.
Pentru cã tocmai în acele zile (9 noiembrie) inteligentul Neue Ziircher Zeitung, acest ziar binecuvîntat, anunta cã mi se fãcuse o perchezitie acasã si cã mi se confiscaserã scrierile. Era exact lucrul pe care, în cursul acestor douã luni trecute, mi-1 dorisem din
169
toatã inima! Acum, aceastã stire putea sã se rãspîndeascã si sã se confirme. Dar iatã cã Literaturnaia gazeta a ajuns în Occident, si prãpãditul meu de articolas echivala cu o dezmintire completã; pãi, nu le lansasem eu sfidarea: „Iatã — trãiesc si public, si-mi merge bine!"? Numai cã de data aceasta, sfidarea mea ajungea nu la KGB, ci la ziarul Neue Ziircher Zeitung, care se vedea tras pe sfoarã.
Totusi, aceste cîteva rînduri pe care ziarul elvetian le-a publicat despre mine au avut darul sã mã îmbãrbãteze si sã mã întãreascã. De greseala mea nu mi-am dat seama din primul moment. Socoteam atunci cã si articolul din Literaturnaia gazeta mi-a întãrit pozitia.
îmi regãsisem echilibrul activ si am reusit sã termin cîteva povestiri începute anterior: Ce pãcat, Zaharia-Chimir si încã una. si m-am decis sã le cuplez cu riscanta mea Palmã dreaptã si buchetul ãsta de patru povestiri sã-1 propun cuiva. Cuiva, dar nu revistei Novîi mir. Tvardovski reusise deja sã-mi respingã o duzinã dintre scrieri — mai mult decît îmi publicase. Cãci Tvardovski, în ajun încã, se speriase de Palma dreaptã, se speriase asa de tare încît nu mai arãtase textul nici mãcar membrilor redactiei. (si mi-a vorbit despre aceasta ca despre un merit al lui, meritul de a mã apãra pe mine, de a-mi apãra „bunul renume"... Era renumele de care deja mã bucuram la Lubianka? Constient sau inconstient, el se apãra pe sine, îsi apãra reputatia de a nu se fi înselat asupra persoanei celui pe care îl descoperise.)
Atunci, L. Kopelev a spus în glumã cã eu, ducîndu-mã cu cele patru povestiri pe la cîteva redactii din tabãra ostilã revistei Novîi mir, am reeditat „trãdarea sãvîrsitã de Hagi Murat".1 si, într-adevãr, din punctul de vedere al lui Novîi mir, mai ales din punctul de vedere personal al lui Tvardovski, ceea ce sãvîrsisem eu atunci era o trãdare miseleascã. (De altfel, cum era de regulã prost informat în legãturã cu evenimentele neoficiale, A.T. nici nu a avut prilejul sã descopere aceastã trãdare în toatã amploarea ei: aceastã Palmã
1 Cãpetenie caucazianã, evocatã în povestirea lui L. Tolstoi intitulatã Hagi Murat, în urma unor certuri cu samil, protagonistul revoltei din Daghestan contra rusilor în anii 1840, el a trecut la inamic în 1851, mai mult din ciudã decît din convingere. Cuprins apoi de remuscãri, a încercat sã fugã, dar a fost capturat si ucis. (N.t.)
170
dreaptã pe care el o ascunsese si de fidelii sãi colaboratori, eu, fãrã mustrãri de cuget, o difuzasem adversarilor lui si nu împiedicasem secretarele si curierii s-o copieze.
Aici nu vedeam si nu vãd nici o trãdare, si aceasta din urmãtorul motiv; în ochii mei, îndîrjita rivalitate dintre Novîi mir, pe de o parte, si Oktiabr si toatã „aripa conservatoare", pe de altã parte, nu reprezintã decît jocul fortelor unei tensiuni superficiale generale, forte care creeazã un fel de membranã comunã destul de rezistentã pentru a împiedica tîsnirea moleculelor vivace de profunzime. Acel redactor-sef care nu-mi publicã piesa numai pentru cã el nu vede în ea o linie de demarcatie între capitalism si socialism; care se fereste de niste poeme în prozã si strîmbã din nas la ele numai pentru cã prima care le-a publicat a fost o revistã din emigratie; acel redactor-sef pentru care literatura rusã din strãinãtate pur si simplu nu existã sau nu se deosebeste de o gunoiste mai mult decît se deosebeste samizdatul nostru de traficul de stupefiante; acel redactor-sef care se sperie de o povestire în care autorul nu s-a eschivat de la o judecatã moralã asupra unui cãlãu din vremea rãzboiului civil; acel redactor-sef, în afarã de niste bune intentii, prin ce se distinge de „dusmanii sãi de moarte" Kocetov, Alekseev si Sofronov? Aici se vede efectul nivelator al carnetelor rosii! în ce-i priveste pe membrii redactiilor lor, de exemplu Krujkov, Ivanov, de la revista Ogo-niok, ei, desi copii fidele ale lui Kondratovici si Zaks, se aratã în sedintele lor în cerc restrîns, chiar mai directi si mai curajosi (nu sînt terorizati). Asa se face cã, despre tãrãnimea decimatã în timpul colectivizãrii, la ei s-a vorbit ceva mai direct, s-a manifestat o sensibilitate mai fireascã fatã de aceastã problemã, în toamna aceea, chiar M. Alekseev, preocupat în întregime de cariera lui, mi-a spus, ce-i drept între patru ochi: „Ani de zile, la noi totul s-a construit pe minciunã, e timpul sã înceteze chestia asta!"*
Cititorul mã va opri: încetati cu blasfemia, sã nu îndrãzniti sã continuati comparatia. Mi se va spune cã, ani de-a rîndul, Novîi mir a fost, pentru publicul cititor din Rusia, o ferestruicã prin care a intrat lumina adevãrului. Da, a fost. Da, o ferestruicã. Dar o feres-
* Desigur, în viata de toate zilele, Alekseev nu construieste decît pe minciunã. Pãrintii lui au pierit de foame în timpul colectivizãrii, în scrierea sa autobiograficã, Vîrtejul visiniu, el a trecut peste acest fapt ca peste un detaliu neînsemnat.
171
truicã strîmbã, înrãmatã într-un toc putred si obturatã nu numai de zãbrelele cenzurii, ci si de o sitã ideologicã autoimpusã — ceva în genul întunecatelor ochiuri de geam armat de la închisoarea Butîrki... (Pentru a aduce un corectiv la cele ce-am spus: în discutiile acestor „octombristi" eu percepeam nu numai ura împotriva lui Novîi mir, ci si o anumitã teamã fatã de sectia de criticã de la Novîi mir, un respect secret pentru aceastã revistã. Fatã-n fatã cu anvergura nenumãratelor lor coloane imprimate, fatã-n fatã cu concertul unanim de laude care-i înconjura, te puteai întreba: ce poate sã le facã lor critica unei singure reviste, o revistã vesnic întîrziatã, o revistã cu o voce cam pieritã? Dar nu! Ei se gîndeau la ea tot timpul, pungasii, o resimteau profund. Le intrase în cap o datã pentru totdeauna cã numai fierul rosu al lui Novîi mir imprimã un semn care rãmîne, în timp ce propriile lor sabloane se spalã la prima ploaie. Novîi mir era, în literatura sovieticã, singurul judecãtor a cãrui apreciere din punct de vedere artistic si moral asupra unei opere fãcea autoritate si devenea definitiv indispensabilã pentru caracterizarea autorului. Apropo, o asemenea apreciere, si cu folos pentru el, ar fi primit si Evtusenko în paginile lui Novîi mir dacã arestarea lui Siniavski n-ar fi blocat aparitia articolului deja scris în care acesta din urmã fãcea o criticã usturãtoare emfaticului poem intitulat Centrala hidroelectricã de la Bratsk.)
si eu nu voiam decît sã prind de mot aceastã ocazie neexploatatã: faimoasei „aripi conservatoare" (pasãrea rãnitã a activitãtii noastre editoriale nu avea nici o altã „aripã") sã-i propun povestirile mele în frunte cu Palma dreaptã — cum o sã le înghitã? si ce-o sã fie dacã divergentele lor literare cu Novîi mir sînt asa de supãrãtoare încît o sã-si uite angajamentele ideologice si o sã-mi scuteascã povestirile de sicanele cenzurii, unde-si au ei oamenii lor — si aceasta numai pentru a mã „atrage" de partea lor? sansele erau foarte slabe, dar trebuia sã mã folosesc, mi se pãrea mie, si de aceastã mãruntã „cîtime de libertate", fie si numai pentru a nu avea a-mi face reprosuri ulterior. Pentru a publica Palma dreaptã, nu mi-ar fi fost rusine sã mã adresez chiar tipografiei KGB.
si în plus voiam sã fac o verificare pentru istorie, o crestãturã pe rãboj pentru istorie: de ani de zile acesti activisti se tot lãudau cã sînt rusi, tineau sã sublinieze cã sînt rusi. Ei bine, eu le dãdeam prima ocazie din viata lor sã demonstreze acest lucru. (si dupã trei zile de zvîrcoliri, au dovedit cã sînt comunisti, cã n-au nimic rusesc în ei.)
172
în primele ore, într-adevãr, „dezertiunea lui Hagi-Murat" a produs panicã acolo. Un pas nu m-au lãsat sã fac pe jos — au venit sã mã ia, m-au transportat dus-întors, tot timpul numai cu masina. La Ogoniok s-au adunat toti membrii echipei ca sã mã întîmpine. Sofronov, sosit de undeva din afara orasului, îmi aminti bucuros cã sîntem amîndoi de la Rostov si se grãbi sã smulgã uitãrii faptul cã scrisese cîndva o recenzie elogioasã despre Ivan Denisovici (într-o vreme cînd se luau unii dupã altii, ca oile); Stadniuk, tinînd în mînã manuscrisele pe care încã nu le citise nimeni, se rugã: „Dea Domnul sã ne reuseascã acest lucru!"; Alexeev aproba: „Da, trebuie sã vã mutati la Moscova si sã vã familiarizati cu cercurile literare." Redactorul-sef de laLitRossiia, Pozdniaev, si el cu un debit verbal declansat parcã de niste resorturi mecanice, evocã de asemeni împrejurarea — uitatã acum — în care avusese onoarea sã-mi scrie o scrisoare si, anticipînd deja, îmi face o relatare ca sã înteleg eu cît de repede pot ei sã tipãreascã si cît sînt ei de capabili sã refacã o întreagã editie cu douã zile înainte de termen.
în aceastã primire plinã de emotie, eu vedeam din nou un semn al vremii: nici devotamentul fatã de partid, nici amenintarea cekistã nu mai erau asa de absolute ca în vremea lui Bulgakov — o reputatie literarã reprezenta de-acum o fortã de sine stãtãtoare.
însã toatã bucuria lor n-a tinut decît pînã la prima lecturã. La LitRossiia s-a citit totul în douã ore, si Pozdniaev mi-a si telefonat:
— Vã rog sã întelegeti cã, într-un interval de timp asa de scurt, noi n-am reusit sã ne sfãtuim. (Desigur, pentru ei era important, în primul rînd, sã arate cã nu dãduserã fuga sã mã denunte!) — Vã vom vorbi deschis: în urechile noastre încã mai rãsunã toate cîte le-am auzit la ultimele sedinte de partid. Pãrerea noastrã unanimã: nu se poate publica decît Zaharia-Chimir.
si mi-a precizat pe loc ziua publicãrii si chiar onorariul, în el supravietuiau manierele lui Sîtin1, chiar dacã sedintele de partid încã mai rãsunau în urechile lui... L-am rugat sã-mi restituie toate cele patru povestiri, desi el a încercat sã mã facã sã cedez.
Cei de la Ogoniok erau asa de nerãbdãtori sã mã publice, încît la început n-au dat la o parte decît Palma dreaptã, retinîndu-le pe toate celelalte. Apoi mi-au telefonat si ei: nici povestirea Ce pãcat nu merge. Atunci m-am lipsit si eu de colaborarea cu ei.
11.D. Sîtin (1851-1934) a lansat publicarea clasicilor în editii ieftine. (N.t.)
173
Este mai usor sã scrii un nou roman decît sã plasezi o povestire gata fãcutã unor editori care se întorc de la o Consfãtuire Ideologicã! Dupã trei zile eram sãtul pînã-n gît de toate demersurile mele, de toatã aceastã agitatie cu povestirile, încît am renuntat sã merg si la Moskva; la aceastã revistã n-am dat nici mãcar telefon, am trimis materialul prin niste prieteni. Iar acolo au tinut manuscrisul mai multe zile fãrã sã scoatã un cuvînt, si unde n-am început a mã frãmînta la gîndul cã redactorul-sef Popovkin o fi trimis Palma dreaptã ca s-o examineze cei de la Lubianka si ca sã completeze astfel dosarul cu privire la tot ceea ce fusese deja confiscat.
La 2 decembrie, m-am dus la Novîi mir — în ziua aceea A.T. era absent — ca sã discut cu cãrtile pe masã cu ceilalti membri ai redactiei, pentru cã A.T. nici lor nu le mai dãdea voie sã citeascã ceva scris de mine sau sã decidã ceva în ceea ce mã priveste. Lui Dementiev si lui Laskin le-am explicat cum Tvardovski, printr-o serie de refuzuri, m-a împins sã actionez de unul singur si chiar sã mã duc la ceilalti. (Cãci nici articolul din Literaturnaia gazeta nu avusesem dreptul sã-1 public înainte de a-i cere sfatul^ si Dementiev, acest permanent dusman al meu de la Novîi mir, pãru deodatã a întelege si a aproba totul: si demersurile pe care le fãcusem de unul singur, si vizitele pe la acei tovarãsi; si opina cã era chiar foarte bine sã public nu în Novîi mir, ci altundeva: adicã Novîi mir se caracterizeazã, vezi Doamne, prin absenta oricãrui „spirit de gascã", prin lãrgimea vederilor.
Dar iatã în ce consta misterul pe care eu nu 1-am pãtruns dintr-o datã: „liberalul" Dementiev întelegea deja mai mult decît toti acei „conservatori" — mai mult si decît Alekseev, si decît Sofronov, si decît Pozdniaev; el întelegea cã vine cu pasi repezi momentul cînd va fi pur si simplu imposibil sã mai aparã vreun rînd de-al meu, fie el acceptabil sau inacceptabil din punctul de vedere al cenzurii; cã deja planeazã interdictia asupra însusi numelui meu si cã bine ar fi ca Novîi mir sã se elibereze de aceastã povarã. Le-am dat Za-haria-Chimir (dacã este sã-1 public numai pe ãsta, atunci sã-1 public în Novîi mir), si Dementiev si Laksin s-au aruncat amîndoi asupra textului, dar în ideea bizarã de a-1 publica nu în Novîî mir, ci în altã parte. Laksin a propus Izvestia, Dementiev tinti mai sus: Pravda. în cursul acestei seri instructive (instructivã prin aceea cã totul s-a petrecut fãrã Tvardovski), acest adversar al meu m-a înconjurat de
174
o rarã solicitudine: a asteptat mult timp pînã a obtinut legãtura telefonicã, 1-a cerut pe Abalkin, eminentã cenusie si sef al „sectiei culturale" a Pravdei; cu voce mieroasã, servitã de accentul lui seducãtor, a început sã-i dea raportul: Soljenitîn are o frumoasã povestire patrioticã, si de actualitate, care este foarte potrivitã pentru ziar, si „noi v-o cedãm". si imediat expedie la Pravda plicul con-tinînd povestirea. Sarcina acestui curierat cãzu asupra mai tînãrului redactor de la sectia prozã. Acesta, desi îsi terminase ziua de muncã, trebui sã parcurgã cu propriile lui picioruse drumul pînã la ziarul cu pricina, (în toate celelalte redactii, chiar si cei angajati pe post de curier se serveau de niste „volgi".)
Huta — huta! în tot cursul zilei urmãtoare, povestirea mea a cãlãtorit pe coridoarele Pravdei, urcînd din birou în birou. Eu stiam în care loc al textului pusesem o minã antichinezã si mai ales pe aceasta contam. (Mina antichinezã am luat-o în calcul, dar n-am observat cã prin povestirea mea îl zãlogesc pe Zaharia din Kulikovo. Se spune cã, scandalizatã de o asemenea figurã, Furteva a dispus sã fie concediat Supraveghetorul Cîmpului. Asa se întîmplã mereu: în sumbra capitalã se dau lupte politice, iar mujicilor de departe le zboarã capetele de pe umeri.) Dar ei, poate, nici n-au remarcat-o (sau ea nici nu le era de trebuintã?), nu au remarcat decît cuvîntul „mongolii". si Abalkin mi-a explicat la telefon: la noi s-a format opinia (ce mîndrete de expresie!) cã publicarea lui Zaharia chiar în Pravda ar fi interpretatã pe plan international „ca o schimbare în politica noastrã fatã de Asia. între Mongolia si Uniunea Sovieticã s-au statornicit relatii speciale, într-o revistã, desigur, se poate publica asa ceva, dar la noi, nu".
Iatã, în asta eu credeam: credeam cã ei asa gîndesc, cã acesta este orizontul lor. Dar la Novîi mir, toti mi-au rîs în nas, spunînd cã asta nu este decît o manevrã, un pretext.
în ziua aceea, am avut pentru prima oarã impresia cã din cauza frecventelor si lungilor sale absente de pe santier, A.T. începea sã-si vadã descrescînd soliditatea pozitiei sale în fruntea revistei: aceasta nu putea sã hiberneze si sã amorteascã timp de douã sau trei sãp-tãmîni, asa cum o fãcea seful ei! Cu o zi înainte, membrii redactiei, împotriva opiniei lui A.T., îsi impuseserã propria opinie cu privire la povestirile lui V. Nekrasov (sã le publice), ieri ei manevraserã îndrãznet cu povestirea mea, iar astãzi nici nu i-au dat sã-1 citeascã
175
pe Zaharia, pentru cã acesta nu exista decît într-un exemplar care era de trebuintã în continuare.* Tvardovski, buimãcit, sta deoparte.
Ne-am salutat cu rãcealã. Dementiev îl informase deja despre explicatiile mele de ieri si despre revendicãrile mele fatã de Novîi mir, nãstrusnice si surprinzãtoare pentru A.T.: el nu concepea ca vitelul sã aibã niscaiva revendicãri fatã de vacã. Eu nu intentionam sã mã angajez într-o ciondãnealã cu A.T. în prezenta membrilor redactiei, dar exact asta s-a întîmplat si, apoi, zgomotul a fãcut sã se îngroase rîndurile asistentei. De altfel, nu voiam nicicum sã-i fac reprosuri lui Tvardovski (cã-mi respinsese deja atîtea scrieri; cã refuzase sã pãstreze exemplarul salvat de la confiscare al romanului meu; cã refuzase sã publice rãspunsul dat de mine unor calomnii) — eu nu voiam decît sã-i arãt limita la care se opresc obligatiile mele. însã A.T. era deja gata sã respingã, unul dupã altul, argumentele mele; vehement, a început îndatã sã mã întrerupã, eu am început sã reactionez ca si el, si conversatia noastrã deveni haoticã si reciproc ofensatoare. Pe el îl supãra ingratitudinea mea, pe mine tutela asta obtuzã care nu avea la bazã o filozofie superioarã.
Toatã toamna, el mã bombardase cu reprosuri si acum nu numai cã nu renuntase la ele, ci îndîrjit le relua iarãsi si iarãsi:
— cum am putut eu, fãrã sã-i cer sfatul, sã-mi las lucrurile în pãstrare la „acel antropozof';
— cum am îndrãznit eu ca alãturi de „sacrosanctul" Ivan Deniso-vici etc. etc. (pentru mine orice referire la aceastã nereusitã din 11 septembrie, orice referire la locul, modul, lucrul însusi pe care, spre nenorocirea mea, îl tineam la Teus — era ca un abces cronic, un abces care-mi puroia în gît si el, el rãsucea cutitul în ranã);
— si cum am putut sã nu-1 ascult si sã retrag romanul de la redactie;
— si cum am putut eu sã pasez Fãrîmele la revista Semiia i skola;
— si iarãsi, extrem de important; cum am putut eu sã trimit plîn-geri pe adresa a patru secretari ai CC si nu numai lui Piotr Nilîci1?? (Se auzea scrîsnetul de fier al istoriei si el continua sã nu vadã decît ierarhia meselor de scris!);
* si Laksin va reusi sã-1 paseze Izvestiei, unde va fi cules, si numai dupã ce zatul va fi desfãcut acolo, Novîi mir va trebui sã-si ia sarcina de a-1 publica. 1 Prenume si patronim al lui Diomicev. (N.t.)
176
— si o datã în plus: de ce mi-am lãsat barbã? Nu pentru ca sã...? Dar în suita aceasta repetitiv-fastidioasã rãsunau si reprosuri
noi, ca o lamentatie:
— eu te-am descoperiti!
— vedeti bine, cînd i-au confiscat romanul, în primul rînd la mine a venit! Eu 1-am linistit, 1-am adãpostit, 1-am încãlzit (adicã nu m-a aruncat în stradã în puterea noptii).
si toate astea în auzul întregii redactii! si în sfîrsit pe urme proaspete:
— cum am putut eu sã merg cu „sãru' mînuta" la Alekseev, pe care-1 vor face tãndãri în numãrul urmãtor al lui Novîi miri
As fi putut sã-i dau un rãspuns de sã-1 usture. Dar cu toate ofensele cu care a fost presãratã aceastã discutie, eu nu m-am supãrat pe el: întelegeam cã aici nu era vorba de o ceartã cu caracter personal, de un dezacord între douã persoane, ci de cu totul altceva: ajunseserãm la capãtul unui drum comun, scurt de altfel, un drum pe care-1 strãbãtuserãm ca aliati literari si de-a lungul cãruia încã nu se iviserã muchiile ascutite ale ideologiilor care sã ne zgîrie si sã ne îndepãrteze pe unul de celãlalt. Dezacordul dintre noi era dezacordul dintre literatura rusã si literatura sovieticã; la mijloc nu era deci nimic personal.
în ce mã priveste, m-am limitat la aspecte practice:
— Cînd sã mã sfãtuiesc cu dumneavoastrã? Vin la Moscova pentru o zi sau douã si dumneavoastrã nu sînteti niciodatã de gãsit.
si, la un moment dat, în acest dur si grav dialog, A.T. a exclamat cu importantã:
— Eu am fost douã sãptãmîni pe malurile Senei! în loc sã spunã simplu: am fost la Paris.
si încã, dacã ar fi fost numai aceastã notã falsã! Cea mai mare falsitate consta în aceea cã pe malurile Senei el vorbise despre mine, fapt pe care acum mie mi-1 ascundea. Fiu credincios al partidului sãu, el se bizuia în acest caz pe filtrul foarte sever prin care trebuiau sã treacã, dacã treceau, informatiile pentru opinia publicã din tara noastrã! Dar eu deja fãcusem rost de traducerea notei din Le Monde cu privire la interviul lui. Dupã semnalul de alarmã dat de Neue Ziircher Zeitung, lui i se puseserã, desigur, întrebãri referitoare la mine. si dacã pentru el destinul unui artist care deja înghitea apã sãratã si cu mare greutate îsi mai tinea capul deasupra valurilor ar fi fost mai important decît teza cu privire la imperialism
177
ca ultim stadiu al capitalismului, el, cu tactul lui plin de noblete, ar fi putut, fãrã vreun risc personal, sã dea cumva un rãspuns evaziv si incomplet, sã pãstreze un moment de tãcere din care lumea ar fi înteles cã, realmente, eu nu stãteam pe roze, cã eram în pericol. Dar Tvardovski le-a spus ziaristilor cã extraordinara mea modestie (pe care el o pretuieste foarte mult!...), conduita mea, asa zicînd, monahalã îi interzic lui, ca editor al scrierilor mele si ca prieten, sã des-tãinuie ceva despre planurile mele de creatie si despre mine însumi. Dar i-a asigurat pe ziaristi cã vor mai avea ocazia sã citeascã încã multe „pagini minunate" scrise de mine.
Adicã i-a asigurat cã lucrez în conditii excelente, cã scriu si cã singurul lucru care-mi face viata grea este excesiva mea modestie de tip monahal. Cu alte cuvinte, el dezmintea cele scrise de Neue Ziircher Zeitung.
Cu gura plinã de apã sãratã, eu nu puteam sã strig dupã ajutor, si el, cu gafa lui, venea sã-mi dea un brînci ca sã mã bage cu capul sub valuri.
Din cauzã cã-mi voia rãul? Nu!! — Din cauzã cã partidul îi face pe poeti sã fie asa... (El îmi voia binele: voia sã-mi creeze o imagine de om asa de supus încît sã-1 înduplece pe Piotr Nilovici!...)
Dar temperatura acestei altercatii crescuse asa de mult încît A.T., iritat de categoricul meu dezacord si de încãpãtînarea mea, sãri în picioare si strigã furios:
— îl scuip în ochi sã-i prisoseascã, dar pentru el e rouã cereascã! Tot timpul mã strãduisem sã nu pierd din vedere cã el era un
om rãtãcit, neputincios. Dar în clipa aceasta, pierzîndu-mi autocontrolul, i-am rãspuns si eu la fel de furios:
— Sã nu mã jigniti! Astea-s grosolãnii de gardian. El îsi deschise bratele:
— Pãi, dacã-i asa...
încã un pic, si ne-am fi certat de-a binelea. Asta nu rezolva însã nimic, asta nu fãcea decît sã escamoteze o realitate gravã: schisma a douã literaturi. Dar cei prezenti împiedicarã producerea exploziei pe care n-o dorea nimeni (afarã, cred, de Dementiev).
Confruntarea dintre noi s-a terminat printr-o rece strîngere de mînã.
îmi rãmînea o orã pînã la plecarea trenului, si mai trebuia sã-mi dau barba jos, da! Ce-ar mai fi sãrit în sus Tvardovski, dacã ar fi aflat de asta! Un ceas pînã la plecarea trenului, dar nu a trenului
178
spre Riazan, si nici spre vreun punct de trecere a frontierei, ci spre
0 ascunzãtoare îndepãrtatã, unde sã petrec cîteva luni fãrã corespondentã si unde mã astepta, salvat prin dosire, Arhipelagul, în toatã aceastã toamnã, pe cit mi-a stat în putere, am fãcut tapaj, demersuri, m-am arãtat; trebuia rupt cercul acestei vînzoleli absurde. Plecam într-un loc unde sã nu se mai stie nimic despre mine, unde sã nu se poatã pune mîna pe mine. Cu sufletul eliberat, mã reîntor-ceam la acea lucrare pe care Securitatea Statului mi-o întrerupsese si mi-o dezorganizase.
De data aceasta, am reusit! Din ascunzãtoarea mea, urmãream, cu ajutorul unui tranzistor, procesul Siniavski-Daniel. în tara noastrã, de-a lungul a cincizeci de ani, avuseserã loc batjocuri de o sutã de ori mai grave si de un milion de ori mai sinistre, dar toate acestea le-au alunecat occidentalilor pe lîngã ureche, asa cum alunecã apa pe pana gîstei, ei n-au remarcat nimic din cele întîmplate la noi sau cele pe care le-au remarcat, ni le-au iertat, pentru Sta-lingrad. Dar acum, nou semn al timpului, „Occidentul progresist" începuse sã se agite.
în sinea mea estimam cã acest tapaj îi va constrînge pe securisti sã încerce cu mine altã metodã. Ei ezitau. La sfîrsitul lui decembrie si în ianuarie, dupã cum mi s-a povestit ulterior, gradatii lor au explicat în cursul mai multor sedinte cã arhiva pe care mi-o confis-caserã „fusese regrupatã în vederea expedierii ei în strãinãtate". Dar au abandonat aceastã versiune nu pentru cã de la apartamentul lui Teus nici un drum nu ducea spre cele strãinãtãti (pentru niste virtuozi ai falsificãrilor ar fi fost o joacã de copii sã demonstreze cã exista un asemenea drum) — ci pentru cã dupã procesul care tocmai avusese loc, un al doilea de acelasi tip ar fi fost prea bãtãtor la ochi.
Ceea ce fãcuse cîndva Pasternak, trimitîndu-si romanul în Italia, reeditau acum Siniavski si Daniel, plãtind, fãrã sã se cãiascã, pentru dublul lor joc literar: deschideau cãile literaturii si le închideau pe cele ale dusmanilor ei. Se îngusta cîmpul de actiune al obscuran-tistilor si se lãrgea cel al literaturii.
La Leningrad, la o întîlnire a KGB cu scriitorii (specialitãti înrudite: si unii si altii sînt, nu-i asa, ingineri ai sufletelor omenesti), Granin a întrebat: „Este adevãrat cã lui Soljenitîn i s-a confiscat un roman?" Cu încîntãtoarea ingenuitate a cekistilor bine dresati
1 s-a rãspuns: „Un roman? Nu, nu i s-a luat. De altminteri, nici el
179
nu ne-a adresat vreoplîngere în acest sens. A fost acolo un roman Primul cerc, dar nu se stie al cui este." (Pe pagina de titlu figura numele meu.)
Explicatia era simplã: încã nu se decisese cum sã se procedeze cu mine.
Dar cînd a fost luatã, decizia s-a dovedit a fi stranie; urmau sã fie editate, în tiraj cu circuit închis, toate scrierile ce-mi fuseserã confiscate! Ei se asteptau, probabil, ca acestea sã nu stîrneascã decît dezgustul si indignarea tuturor oamenilor cinstiti.
Cînd, în martie 1966, m-am reîntors la viata trãitã la lumina zilei si mi-a parvenit prima informatie cã cineva din CC îi dãduse lui Mejelaitis sã citeascã romanul meu — si nu între patru pereti si nu sub luare de semnãturã, ci în masinã, fãrã nici o mãsurã de precautie — pur si simplu nu mi-a venit sã cred: oare într-atîta le-a luat Dumnezeu mintile încît sã se preteze la acest joc cu focul? în curînd focul ãsta n-o sã-1 mai puteti stãpîni nici cu mãnusi ignifugate, cãci se propagã! Chiar si în timpul lecturii romanului, focul asta va lucra împotriva lor; dusmanilor mei, acestor frunti de granit incasabil, le va rãpi cel putin un dram de certitudine; pe aceste minti întunecate le va strãpunge cel putin cu o razã de luminã. Atentie, dupã aceastã lecturã va rãmîne pe gînduri unul, apoi un al doilea, apoi un al treilea.
Totusi, în primãvara lui 1966, cu trecerea sãptãmînilor si lunilor, din gura unuia si a altuia, povestirile începurã sã prindã consistentã: au publicat si romanul, si Banchetul învingãtorilor\ Amîndouã sînt date spre a fi cititei De cãtre cine sînt date? Evident, de cãtre CC. Aici le-a transferat Ceka pe toate. Cui sînt date? Marilor stabi ai partidului (dar acestia, lenesi si lipsiti de curiozitate, nu sînt foarte avizi de lecturã) si mai marilor de la uniunile de creatie. Iatã-1 pe Hrennikov care, dupã ce le-a citit, amenintã enigmatic la o sedintã a compozitorilor: „stiti dumneavoastrã ce piese scrie el? Altã datã, pentru o asemenea piesã 1-ar fi împuscat!" Iatã-1 pe Surkov care, dupã ce le-a citit, explicã edificator cum cã Soljenitîn este dusman de clasã (dusmanul cãrei clase?). Iatã-1 pe Kocetov asezîndu-se sã-mi studieze romanul, poate furã si el vreo idee. Romanul le-a fost, de asemenea, dat spre lecturã redactorilor-sefi ai editurilor, pentru ca fiecare dintre acestia sã organizeze un cordon sanitar în jurul numelui meu si al oricãrui rînd scris de mine.
180
Nu, asta nu era gãselnita unui cap pãtrat: în tara în care nu se poate face publicitate decît cu aprobare de la stãpînire, sã înãbusi o personalitate nu cu ajutorul politiei secrete, ci printr-o publicitate restrînsã si controlatã — si numai, ca sã zic asa, pentru uzul nomenclaturii. Erau de asteptat aceleasi rezultate si fãrã scandalul unei arestãri: îl înãbusi pe cel incomod, dar treptat.
si totusi în felul acesta se persevera într-o gafã! Un caz de piraterie literarã — fãrã mine si împotriva mea, sã-mi editezi propriile mele cãrti! O editie cu circuit închis, destinatã uzului intern al autoritãtilor, nu este consideratã, în tara noastrã, o „editie" si deci nu-ti este permis sã intentezi un proces pentru încãlcarea drepturilor de autor! Chiar si într-o asemenea tarã, trãitoare în afara legii si a dreptului, dar în care o opinie publicã era pe punctul de a se naste, si în care rãsuna deja un slab ecou al opiniei publice internationale, gheara lor se înfipsese putin cam prea adînc, obrãznicia lor mersese putin cam prea departe. si ce-ar fi sã n-o mai poatã scoate de-acolo? Cîndva, aceastã tacticã se va întoarce împotriva lor.
Cu aceastã editie cu circuit închis, ei mã împingeau si pe mine sã întreprind ceva, dar eu, greu de cap, încã nu puteam sã-mi dau seama ce aveam de fãcut, în legãturã cu mine, un singur lucru era clar: în aceastã masinatiune, eu nu vedeam nici o primejdie, ea chiar îmi plãcuse. O sã-i atîte pe nomenclaturisti împotriva mea? Ãstia si asa mã urau. Dimpotrivã, asta însemna cã, deocamdatã, n-aveau intentia sã mã ia.
Iatã ce surprinzãtor si uimitor evolueazã istoria: cîndva ne bãga la rãcoare, amãrîtii de noi, pentru o nimica toatã, pentru o jumãtate de cuvînt, pentru un sfertulet de gînd subversiv. Acum, KGB avea împotriva mea un buchet judiciar complet (dupã codul lor, se întelege) si singura consecintã era cã de-acum aveam mîinile dezlegate, dobîndisem exteritorialitate ideologicã! La o jumãtate de an de la esecul cu arhivele mele, devenea clar cã acest esec îmi adusese o deplinã libertate de gîndire si de confesiune: nu numai cã puteam sã-mi proclam credinta în Dumnezeu, eu, membru al Uniunii ate-ist-marxiste a Scriitorilor, dar puteam sã si profesez orice idee politicã. Cãci orice as gîndi eu de-acum încolo este ceva ce nu poate fi, în nici un caz, mai rãu si mai tãios decît toatã aceastã mînie pe care o exprimasem în piesa mea inspiratã din viata lagãrelor. si dacã nu mã bagã la zdup din cauza ei, înseamnã cã n-o sã mã bage nici pentru vreuna dintre convingerile mele actuale. Puteam
181
de-acum, în scrisorile mele, sã le rãspund oricît de sincer corespondentilor mei, sã le spun orice interlocutorilor mei — or, acestea n-ar fi putut fi mai acide decît piesa aceea! Acum puteam sã-mi notez orice în jurnal — nu mai aveam de ce sã-mi încifrez însemnãrile si sã mã ascund. Mã apropiam de o frontierã nemaivãzutã, de acea linie de unde nu mai este nevoie a se recurge la ipocrizii! niciodatã si fatã de nimeni!
Ajungînd în primãvara lui 1966 la concluzia cã mi se acordase un lung rãgaz, am înteles în plus cã trebuia ceva vizibil, accesibil tuturor, care sã arate clar cã deocamdatã eram în viata, cã lucram, si care sã ocupe în constiinta societãtii acel spatiu în care nu rãzbiserã scrierile mele confiscate.
Foarte potrivit pentru acest rol era Pavilionul cancerosilor, început cu trei ani în urmã. M-am apucat atunci sã-1 continuu.
KGB nu astepta, nu dormea, tactica îmi cerea si mie sã mã grãbesc cu Pavilionul — dar cum sã te grãbesti cînd scrii? Mi-a venit atunci ideea sã scot deocamdatã partea întîi, fãrã a doua. Nuvela* însãsi nu avea nevoie de asta, dar tactica mã mina de la spate cu biciul s-o iau prin acest defileu.
Ce-as mai fi vrut sã lucrez fãrã grabã! Ce-as mai fi vrut sa fac sã alterneze în fiecare zi scrisul cu gimnastica lingvisticã, tihnitã si dezinteresatã. Ce-as mai fi vrut sã rescriu de zece ori cutare text, sã-1 pun deoparte si sã mã întorc la el peste ani de zile si, îndelung, în fata locurilor rãmase goale, sã aleg si iar sã aleg cuvintele cele mai adecvate. Dar toatã viata mea a fost si continuã sã fie o goanã, o tensiune peste mãsurã, si n-am reusit decît sã le schitez în linii mari pe cele ce erau de mare urgentã! si poate nici sã le schitez...
Atîtia scriitori s-au grãbit! — De obicei din cauza contractelor cu editurile, din cauza termenelor presante. Eu as fi putut sã-mi zic: la ce bun sã mã grãbesc? — Cizeleazã si iar cizeleazã! Dar nu. Au existat întotdeauna ratiuni imperioase care m-au zorit — necesitatea de a ascunde, de a dispersa exemplarele, de a profita de un ajutor, de a mã elibera de alte sarcini — si astfel nu existã
* Dacã, la început, am botezat-o nuvelã, am fãcut acest lucru numai ca sã nu creez confuzie cu romanul confiscat, ca sã nu se zicã: ah, i 1-or fi restituit? Abia mai tîrziu s-a lãmurit cã însãsi esenta ei impunea, ca mai potrivitã, denumirea de nuvelã.
182
nici o scriere pe care sã fi putut, în tihnã, s-o las sã plece de la mine, nici una cãreia sã fi avut rãgazul de a-i da ultimul retus.
Terminînd prima parte a Pavilionului, îmi dãdeam, desigur, seama cã nici un editor nu mi-o va lua. Eu contam mai ales pe samiz-dat, dar niste amici m-au sfãtuit atunci s-o dau spre examinare la organizatia din Moscova a Uniunii Scriitorilor, sectia prozã, si la Mosfilm, si astfel sã-i consfintesc si sã-i legalizez libera difuzare. Pentru toate acestea era însã necesar ca eu sã am dreptul, fãrã sã-mi atrag reprosuri, de a dispune de propria mea operã — or, eu eram obligat s-o duc mai întîi la Novîi mir. Dupã toate pe care Tvar-dovski deja mi le refuzase, nu puteam nicicum sã sper cã el o va publica. Dar în cazul acesta, pierderea a vreo treizeci de zile era inevitabilã.
De la acea disputã nu ne mai revãzusem. într-o scrisoare reve-rentioasã (si ca si cînd nimic nu s-ar fi întîmplat), eu îl preveneam pe A.T. cã în curînd am sã-i propun o jumãtate de nuvelã si îl rugam insistent sã nu mã facã sã astept prea mult decizia redactiei.
Inima lui A.T., bineînteles, avu o tresãrire. Probabil, încã spera sã ajungem la o aliantã literarã. Sfada dintre noi o explica prin caracterul meu rãu, prin gesturile mele precipitate, prin perseverarea mea în greseli, dar toate aceste cursuri si chiar ceva pe deasupra, el era gata sã mi le ierte cu mãrinimie.
Problema de a ierta sau a nu ierta nu se punea însã pentru nici unul dintre noi. Unul din doi avea nevoie sã se limpezeascã la cap. Al meu se limpezise deja în primii ani de puscãrie. Dupã discursul tinut de Hrusciov la congresul al XX-lea, A.T. s-a lãsat si el antrenat într-o evolutie asemãnãtoare. Dar, ca la întreg partidul, aceasta în curînd a început sã se încetineascã, sã se împleticeascã si chiar sã se poticneascã. Tvardovski, ca si Hrusciov, era prizonier, prin legãmînt si pe viatã, al ideologiei pe care o îmbrãtisase. La unul ca si la celãlalt, bunul-simt natural se lupta inconstient cu ideologia si, cînd acesta iesea învingãtor, învingea, de fapt, ceea ce era mai bun si mai nobil în ei. Mujicul Hrusciov a atins una dintre asemenea culmi în ziua cînd a renuntat la ideea de a declansa prin rãzboi revolutia mondialã.
Manuscrisul Pavilionului a devenit, chiar din clipa sosirii lui la Novîi mir, document secret; asa decisese Tvardovski. Exista acolo temerea ca nu cumva manuscrisul sã facã picioare, s-o ia din loc, ceea ce a fãcut sã se ia mãsuri de precautie care frizau ridicolul:
183
n-a fost dat spre lecturã... nici mãcar celor de la sectia prozã a revistei! In timpul acesta, datoritã chiar mie, nuvela circula deja prin Moscova, batalioanele samizdatului se puseserã în miscare!
La 18 iunie, la doi ani dupã dezbaterea atunci foarte promitãtoare asupra romanului meu, a avut loc dezbaterea asupra primei pãrti a Pavilionului. Au apãrut divergente, chiar dintre cele mai stridente. Ruptura n-a luat proportii numai datoritã manierei profesioniste de a turna apã de trandafiri în cele exprimate. Se poate spune cã fractiunea „tînãrã" a redactiei, sau cea „de la bazã" prin pozitia ei în ierarhia serviciului se pronunta energic pentru publicare, iar cea „bãtrînã", cea „de la vîrf' (Dementiev-Zaks-Kondratovici), se împotrivea la fel de hotãrît. Intrat de foarte curînd în componenta colectivului redactional, sincerul Vinogradov a spus: „Dacã nu publicãm aceastã scriere, atunci trebuie sã ne întrebãm care este ratiunea existentei noastre." Berzer: „Cancerul, pînã acum tabu, a devenit obiect legitim al artei." Mariamov: „Datoria noastrã moralã este s-o punem în mîinile cititorului." Laksin: „O asemenea grãmadã de eroi pozitivi eu n-am mai întîlnit de mult în literatura noastrã. A tine sub cheie aceastã nuvelã pentru a o împiedica sã ajungã la cititor — eu unul n-am sã-mi încarc constiinta cu un asemenea pãcat." — Zaks începu sã problematizeze si sã încetoseze lucrurile cele mai simple: „Autorul se lasã invadat de puseurile urii... Tolstoismul este introdus într-un mod foarte rudimentar... Aduce prea mult material inflamabil, iar aici mai este si tema dureroasã a deportatilor cu regim special. Ce este în spatele acestor lucruri?... Scrierea este total nefinisatã!..." — Kondratovici, cu aplomb, sustinu aceeasi idee: „Este total nefinisatã!... Conversatia asupra blocadei Leningradului si alte mici zone chinuite de mãncãrime." — Dementiev începu tãrãgãnat: „Desigur, am dori (cine ar dori? el?) sã publicãm nuvela lui Soljenitîn... Ca specimen al talentului artistic, ea nu atinge nivelul unui roman... (Dar tocmai romanul era ceea ce nu accepta el! Acum, cînd nu greva asupra nimãnui obligatia de a publica romanul, acesta putea fi si lãudat.) în locul scriiturii obiective se instaleazã brusc o naratiune fatis-ten-dentioasã... — Apoi, enervîndu-se si mîniindu-se: — La Tolstoi, la Dostoievski, existã o conceptie interioarã care prezideazã la scrierea operei, dar aici, asa ceva nu existã, nuvela nu este finisatã în resorturile ei interioare! (De fiecare datã aceeasi placã: el trage de mine sã spun tot ce am pe suflet, pentru ca apoi sã-i fie mai usor sã loveascã. Mai pune-ti pofta-n cui!) «Gînditi-vã un pic, oameni
184
buni, cum trãiti»1 — e cam putin. Lipsã de organicitate, si prin urmare, nu se poate publica în aceastã formã. (Ca si cînd tot suvoiul de maculaturã tipãritã ar depãsi acest nivel de organicitate! ...) si din ce în ce mai mînios: — Cum nu s-a dat dovadã de prevedere în legãturã cu Leningradul? Ce vreti mai multã prevedere ca asta: au împins mai încolo frontiera finlandezã!"2
Iatã ce se cheamã afinitate literarã! Poftim, mai fã-te prieten cu Novîi miri Superb argument: împinseserã mai încolo frontiera finlandezã! M-am vãzut fãcut mat, nuvela mea era calomnioasã. Eu nu puteam totusi sã ridic ultimul vãl de pe „conceptia" mea „interioarã" potrivit cãreia „atacul asupra Finlandei fusese totusi o agresiune"! Aici nu era vorba numai de o obiectie din partea lui Dementiev; în continuarea discutiei, Tvardovski mã va întrerupe si el:
— Nici vorbã nu poate fi ca dumneata sã faci concesii în materie de principii. Cã doar nu esti împotriva puterii sovietice, cã de-aifi nici n-am mai sta de vorbã cu dumneata.
Iatã deci cum se comporta acea revistã liberalã, acea fãclie a gîndirii libere! Se pedala pe aceastã „putere sovieticã" si nu era chip sã-1 convingi pe vreunul dintre ei cã, începînd din anul 1918, nu mai exista putere sovieticã. Chestiunea asupra cãreia au cãzut cu totii de acord a fost aceea de a o condamna pe Avieta3 si stilul foiletonistic al capitolului, si, în general, afirmatiile cu privire la literatura sovieticã, atîtea cîte erau în nuvelã: „nu este locul lor aici". (Dar unde este locul lor? Oare se va putea da replica vreodatã cuiva, undeva, pentru tot acest vacarm de orãcãieli mincinoase?) Ceea ce mã uimea de data aceasta era lasitatea unanimã (sau îndobitocirea, sau înconvoierea sub biciul regimului) a celor de la Novîi mir. tinînd cont de perioada lor grea din anul 1954, cînd Tvardovski fusese destituit din cauza articolului „Despre sinceritate"4 al lui
1 Citat aproximativ din titlul capitolului 8 al Pavilionului: „Ceea ce-i face pe oameni sã trãiascã". (N.t.)
2 Prin anexarea Careliei finlandeze în 1940. (N.t.)
3 Avieta, fiica lui Rusanov, din Pavilion. Cap. 21 povesteste despre vizita Avietei la tatãl ei. Ea confirmã presentimentele acestuia în urma unui cosmar (cap. 16): la Moscova începe o revizuire masivã a proceselor. (N.t.)
4 „Despre sinceritate în literaturã", în Novîi mir m. 12/1953. în acest articol, Pomerantev critica pe bunã dreptate literatura de dupã rãzboi, dar „propunea criterii subiective în aprecierea operelor literare" (Mica Enciclopedie Literarã). Tvardovski a fost înlocuit prin C. Simonov din 1954 pînã în 1958. (N.t.)
185
Pomerantev, eu le dãdeam ocazia sã se revanseze prin mine, intrat acum în rolul istoricului care priveste din afara taberelor, dar ei toti, solidari, în frunte cu Tvardovski, o tineau întruna: nu trebuie! Nu trebuie fãcutã referire la „coperta albãstrie"! Nu trebuie sã ni se ia apãrarea!
Eu crezusem pînã atunci cã, în perioada respectivã, ei se cãiserã doar asa pentru presã, pentru CC, pentru a primi note bune. Dar, se vede treaba, ei se cãiserã din tot sufletul: nu era voie sã se scrie despre sinceritate
si s-a mai discutat despre o chestiune „importantã" (importantã în conditiile impuse nouã): cum sã se procedeze, avînd în vedere cã nuvela nu era terminatã, cã era vorba numai de prima parte? Unii spuneau: bine, o s-o indicãm ca atare. Dar Tvardovski, cunoscîn-du-si bine tutorii ierarhici, opri discutia: „Nu, nu avem posibilitatea sã declarãm cã aceasta nu este decît prima parte. O sã ni se spunã: nu are decît sã scrie si pe a doua si sã ne-o prezinte, atunci vom decide. Sîntem nevoiti s-o publicãm ca pe un lucru terminat."
Dar nuvela nu era terminatã, toate firele intrigii încã atîrnau!... N-aveam ce face, astea erau conditiile.
Astfel, pe tema lui a publica sau a nu publica nuvela mea, opiniile „celor de la bazã" se separarã de cele ale „celor de la vîrf. Cea care trebuia sã încline acul balantei era opinia lui Tvardovski.
Ce schimbãtor era acest om! De la o zi la alta si chiar de la o orã la alta a uneia si aceleiasi zile. El vorbi ca un artist, fãcu remarci si propuneri care n-aveau nimic comun cu preocupãrile unui redactor si care, pentru un membru supleant al CC, erau de-a dreptul imposibile:
— în lumea asta pãmînteascã, arta nu existã ca o armã a luptei de clasã, îndatã ce devine constientã cã este o armã, arta nu-si mai atinge tinta. Noi avem toatã libertatea sã emitem judecãti despre aceastã operã: sîntem, ca sã zic asa, ca pe lumea ailaltã, nu avem a calcula dacã va trece sau nu va trece... Noi pe dumneata te citim cu ochi nu de redactori, ci de cititori. Aceasta este situatia fericitã a unui suflet de redactor: pentru el, lectura este o întreprindere pe care vrea s-o ducã la bun sfîrsit... Actualitatea acestui text constã în aceea cã însãsi constiinta popularã se trezeste si reclama un bilant moral... Nu este terminatã? Marile opere sînt totdeauna ca niste edificii la care s-ar mai fi putut adãuga o aripã sau un etaj: învierea, Demonii, dar unde nu s-ar mai fi putut face asemenea adãugiri?...
186
Nuvela aceasta, noi vrem s-o publicãm. Dacã autorul mai lucreazã un pic la ea, noi o vom lansa si o vom publica în limita puterilor noastre si chiar dincolo de aceastã limitã.
Astfel, el fãcu ca, brusc, decizia sã încline în favoarea „tinerilor" (acestia îl impresionarã cu înflãcãratele lor luãri de cuvînt) si împotriva adjunctilor sãi (desi, evident, le promisese contrariul).
Dar în acelasi timp, în cursul aceleiasi sedinte, iatã-1 si în altã ipostazã: ba spunînd cã puterea sovieticã asa si pe dincolo, cã „o sã suprimãm titlul", fãrã a face confruntare de pãreri, ba întreru-pîndu-mi rãspunsul prin replici autoritariste, cu acest ton de superioritate care-i era propriu si în materie de politicã si în materie de meserie. Era absolut convins cã, în toate chestiunile examinate, se orienta mai bine decît cei prezenti, cã numai el cunostea cãile de dezvoltare a literaturii. (El stia sã vorbeascã asa de elevat! — Ce dacã azi nu s-a abtinut de la acel bombãnit: „si-a lãsat barbã ca sã...", nu stia el cã aceastã barbã era deja a doua... Aici nu era vorba pur si simplu de un bombãnit, ci de faptul cã opinia lui personalã se subordona opiniei organelor competente.}
Le-am rãspuns bãtrîneste la toti, dar numai pentru cã reusisem sã-mi notez bine toate interventiile lor: îi aveam pe toti pe listã. Numai în legãturã cu o micã problemã m-am ambalat: ce concesii vor ei de la mine? Existã milioane de Rusanovi, nimeni n-o sã-i cheme în fata justitiei, cu atît mai mult trebuie sã-i judece literatura si societatea. Dacã nu se face asta, atunci eu nu mai am nevoie de literaturã, nu mai vreau sã scriu.
Nici în discutia despre delirul lui Rusanov, nici în cea despre „industria chestionarelor", nici în cea despre moravurile „noii clase"1, nu intentionam sã cedez, în rest, în orele cît a durat aceastã discutie, m-am surprins în postura celui pe care nu-1 intereseazã problema de pe agenda sedintei, ca si cînd n-ar fi fost vorba despre cartea mea, ca si cînd mi-ar fi fost indiferentã decizia pe care aveau s-o ia.
1 Rusanov, unul dintre bolnavii Pavilionului, este un influent functionar sovietic, reprezentant tipic al „noii clase" a privilegiatilor regimului; specialitatea sa constã în a elabora numeroasele chestionare cerute de administratie, în delirul sãu (cap. 16), el viseazã cã este chemat în judecatã la tribunalul suprem. (N.t.)
187
Ce-i drept, batalioanele samizdatului erau deja în mars... Iar în publicarea în conditii legale încetasem sã mai cred. Dar atît timp cît marsul batalioanelor nu ajunsese pînã la cabinetul lui Tvar-dovski, trebuia fãcutã încercarea. Cu atît mai mult cu cît partea a doua eu o prevedeam si mai putin susceptibilã de „a trece".
Nu, ei nu-mi cereau sã scot industria chestionarelor, nici trãsãturile noii clase, nici comisia pentru epurãri, nici deportãrile de populatii. Iar rãspunderea pentru blocada Leningradului puteam s-o împart între Stalin si Hitler. Cu oarecare strîngere de inimã puteam sã scot deocamdatã capitolul despre Avieta. Mai absurdã si mai supãrãtoare decît toate era ideea de a schimba titlul. Nici un alt titlu nu i se potrivea.
M-am supus totusi si, peste o sãptãmînã, am retrimis la Novîi mir manuscrisul, de data aceasta, coafat; între paranteze i-am indicat lui Tvardovski, în caz de extremã necesitate, un titlu de rezervã (ceva în genul Pavilionul de la capãtul aleii, ceea ce concorda cu felul lor de a mînji totul).
Dupã încã o sãptãmînã a avut loc o nouã dezbatere la redactie, întîmplãtor sau nu, fapt este cã de data aceasta n-a mai fost prezent nici Laksin, cãruia constiinta îi soptea cã ar fi fost un pãcat ca acest manuscris sã fie tinut sub cheie; nici Mariamov, care vedea o datorie moralã în a face ca acest manuscris sã ajungã la cititor, în schimb, dintre adversari n-a lipsit nici unul. Astãzi erau cu totii foarte rezervati, nu manifestau nici un fel de nervozitate: reusiserã sã învingã rezistenta lui Tvardovski, acolo, în culise.
De data aceasta, A.T., asezat între douã scaune, începu deconcertat. Mai întîi m-a acuzat, fãrã mare convingere, de a fi fost zgîrcit cu „cosmeticalele" pentru toaleta manuscrisului (în schimb, de data aceasta, Dementiev, pe un ton foarte calm, interveni pentru mine, — o, vulpea! — Toaleta, spuse el, a fost foarte substantialã si opera este încheiatã... prin amputarea unui capitol!). A.T. îmi cerea acum sã elimin cu totul si discutia, desi atenuatã, despre blocada Leningradului, si discutia despre sinceritate. Brusc însã, puse capãt tuturor ocolisurilor verbale si spuse:
— Circumstante exterioare favorabile pentru publicare momentan nu existã. Este imposibil, este riscant sã iesim în lume cu acest text, cel putin în acest an. (Ca si cînd avea sã fie mai usor în anul viitor,, jubiliar", la a 50-a aniversare a lui Octombrie!...) Noi dorim sã avem un manuscris cãruia sã-i putem justifica orice pasaj,
188
luat izolat. (Cerintã foarte împovãrãtoare: autorul nu trebuie nicicum sã se distanteze de redactie? El trebuie ca anticipat sã poarte haine pe mãsura acesteia?) Iar Soljenitîn, vai, nu s-a schimbat
deloc...
si chiar prezenta temei lagãrelor, prezentã planînd asupra pavilionului cancerosilor, pe care ultima datã el o declarase perfect naturalã, acum devenise „artificialã, ca atunci cînd Grossman, scriind despre lagãr, nu fãcea decît sã cînte dupã ureche". (Deci, eu, scriind despre lagãr, cîntam dupã ureche!) Apoi, „redactia trebuia sã dea drumul unor scrieri care erau încã blocate". (Era vorba de romanul lui Bek despre Tevosian1 si despre „Jurnalele" lui Simonov. De-mentiev si Zaks nutreau sperante cã „Jurnalele" vor trece. Dar si acestea au fost respinse.) în contradictie cu tot ceea ce spusese pînã atunci, A.T. spuse cã redactia considerã în fond manuscrisul ca aprobat, cã se va semna imediat un contract pentru 25% si, în caz cã voi avea nevoie de bani, se va mãri la 60%. „Scrie partea a doua! O sã asteptãm, o sã vedem."
De scris partea a doua, o scrisesem si fãrã ei. si pînã una alta mi se propunea sã primesc niste bani pentru a înmormînta partea întîi în sicriul seifului si, se întelege de la sine, pentru ca, potrivit regulilor de la Novîi mir si potrivit pretentiilor personale ale lui A.T. fatã de mine, sã nu dau nimãnui nici un rîndulet, sã nu suflu nimãnui nici un cuvînt, sã nu las Pavilionul cancerosilor sã-si trãiascã viata, si asta pînã ce într-o zi nenorocitã colonelul de la Securitatea Statului va descinde si-1 va lua cu sine.
Mãrturisesc sincer cã o asemenea decizie a redactiei mi-a fãcut viata mai usoarã: se puteau anula imediat toate corecturile, nuvela se putea restabili în forma în care iesea deja de la dactilografiere, în forma în care se transmitea din mînã în mmã. Scãpãm de grija gãsirii unui mijloc de a neutraliza noua explozie a lui A.T. cînd va afla cã textul este deja în circulatie. Eram liberi unul fatã de altul!
Dar toate acestea m-am ferit sã le proclam pe un ton dramatic, cãci scoala lagãrelor te învatã sã nu-ti anunti dinainte intentiile, ci
1 Destinatie nouã, Tevosian era însusi tipul tehnocratului stalinist. Publicarea romanului a fost interzisã în urma pretinselor insistente ale vãduvei lui Tevosian. Aceasta ar fi considerat cã romanul respectiv era injurios pentru memoria sotului ei. Publicat în rusã în Occident, editura Posev, în 1971. (N.t.)
189
sã actionezi imediat si fãrã a scoate un cuvînt. si n-am spus decît cã deocamdatã nu semnez contractul si cã-mi iau manuscrisul.
Se pare cã din conexarea acestor douã gesturi redactia ar fi putut sã înteleagã ceva! — Dar ei n-au înteles nimic. Ceea ce au înteles ei era cã eu mã supuneam, cã îmi puneam cenusã în cap si cã voi lucra mai departe, socotindu-mã chiar nedemn de contractul ce mi se oferea. si din nou am devenit pentru ei mielul blînd al lui Novîi mir\
Nu trecu totusi o lunã cã Tvardovski, prin Veronika Turkina, rudã a sotiei mele, mã si convocã de urgentã. Ca de obicei, „nu m-a gãsit", dar la 3 august m-am nimerit la Moscova si am aflat ce s-a întîmplat: A.T. fusese informat cã Pavilionul cancerosilor circulã si furia lui nu mai cunostea margini; acum, bineînteles, el voia doar sa se asigure cã nu eu dãdusem luminã verde textului (oare sã fi îndrãznit eu?!...) si sã stie pe cine dã afarã de la redactie! (Bãnuiala cãdea pe cãlutul cel mai credincios al lui Novîi mir, pe vrednica Berzer, care trãgea constiincios la cãruta revistei.)
Poetul nu era numai poet, ci si om al Comitetului Central; gîn-direa lui era impregnatã de conceptele legate de existenta statului: o carte nepublicabilã, „riscantã" chiar si pentru cel ce ar semnala-o cenzurii, scrisã totusi sub cerul sovietic, era deja proprietate a statului! — si nu putea fi lãsatã sã fie cititã de oameni, pur si simplu asa, dupã bunul plac al autorului ei descreierat!
Dar eu, eu gîndeam exact invers! Iatã s-a si împlinit anul de cînd cu confiscarea arhivei mele si, pînã si cu mai putin receptivul meu cap, m-am lãmurit asupra situatiei noastre, a mea si a lor: cã eu n-aveam nimic, dar nimic, absolut nimic de pierdut! Cã a da în dreapta si-n stînga Pavilionul, la lumina zilei, fãrã sã mã ascund, fãrã sã mã dezic, nu mã expunea deloc unui pericol mai mare decît acela legat de piesa despre lagãre, care de un an de zile lîncezea la Bolsaia Lubianka. — Dumneata îl difuzezi? — Da, eu îl difuzez! Eu 1-am scris si eu îl difuzez! Duceti-vã dracului cu toate editurile voastre! — Cartea mea, se bate lumea pentru ea, este cititã si tipãritã noaptea, devine fapt literar mai înainte ca sã apucati voi a deschide gura! Sã încerce si ai vostri, laureatii premiului Lenin sã-si difuzeze în felul acesta manuscrisele!
Iatã deci, iatã deci sensul zicalei: „A sosit nenorocirea — n-o lipsi nici pe ea de zîmbetul tãu"! Nenorocirea ne poate deschide calea libertãtii! — Dacã vom sti s-o descifrãm.
190
în ce constã forta mea, m-a lãmurit cîndva Diomicev, dar atunci eu încã nu întelegeam lucrurile pînã la capãt. Acum, prin anul lor de inactivitate, autoritãtile mi-au arãtat, în mod concret, aceastã
fortã.
în ce mã priveste, n-am rãspuns la convocarea lui Tvardovski, dar i-am scris în felul urmãtor:
„... Dacã vã nelinisteste faptul cã aceastã nuvelã a devenit cunoscutã nu numai redactiei lui Novîi mir, atunci ... eu ar trebui sã-mi exprim uimirea... Acesta este dreptul oricãrui scriitor si ar fi straniu dacã ati intentiona sã mã lipsiti de el. în plus, nu pot ad-niite ca Pavilionul cancerosilor sã repete experienta tristã a romanului: mai întîi asteptarea de o duratã nedeterminatã, rugãmintile redactiei ca autorul sã nu dea nimãnui sã citeascã romanul, apoi acesta se pierde si pentru mine si pentru cititori, dar se difuzeazã dupã o anumitã listã secretã..."
Scriind acestea, nu credeam cã dau dovadã de cruzime. Dar pentru A.T. a fost un lucru de mare cruzime. Se spune cã a plîns pe aceastã scrisoare. Din cauzã cã-si pierduse credinta copilãreascã? Din cauzã cã pierduse o prietenie? Din cauzã cã pierduse nuvela care acum avea sã cadã în mîinile unor editori-gangsteri?
De-acum înainte, eu piciorul în bãtãtura lui Novîi mir n-am mai pus, telefon nu i-am mai dat; stâpîn pe miscãrile mele, mã zvîrco-leam si mã rãsuceam cãutînd rãspuns la întrebãrile care nu-mi dãdeau pace: Ce încã? Ce sã mai întreprind împotriva dusmanului care-si înfipsese atît de adînc gheara impertinentã în romanul meu, în arhiva mea? Un protest pe cale judiciarã n-ar fi avut nici o perspectivã. Se impunea un protest public.
Eu citisem cu admiratie încã din primãvara lui 1966 protestul a doi preoti, lakunin si Esliman. Era un glas cinstit, curat si îndrãznet în apãrarea bisericii care niciodatã n-a putut, nu poate si nu vrea sã se apere pe ea însãsi. Am citit si m-a cuprins invidia cã eu n-am procedat la fel, cã mie nu mi-a trecut prin minte asa ceva. Totusi, probabil cã aceastã idee zãcea în mine, zãcea si se rãsucea, silentioasã si nebânuitã. si acum, cu claritatea surprinzãtoare a deciziilor infailibile, rãzbãtea la suprafatã: ceva asemãnãtor îmi trebuie si mie!
Cîndva, cînd priveam de departe la Uniunea Scriitorilor, aceasta, în totalitatea ei, îmi fãcea impresia unui iarmaroc rizibil în templul literaturii, un iarmaroc care nu merita altceva decît biciul din frîn-ghii împletite. Dar iarba, simbol al vietii, creste fãrã zgomot, oco-
191
lind grinzile de otel îngrãmãdite unele peste altele si, dacã n-o calci, acoperã pînã la urmã chiar aceste grinzi. Lujeri sãnãtosi si pe deplin curati, crescînd imperceptibil, strãbãteau acest trup putred de bolnav. Dupã dezvãluirile lui Hrusciov, cresterea lor a devenit deosebit de rapidã. Cînd am aterizat eu la Uniunea Scriitorilor, am descoperit acolo cu uimire si bucurie multi oameni adevãrati, iubitori de libertate, veniti pe lume cu aceste trãsãturi, sau care nu avuseserã timp sã se corupã, sau care se refãcuserã moralmente. (O dovadã în plus cã niciodatã nu trebuie sã judeci la grãmadã.)
Acum nu-mi era deloc greu sã gãsesc o sutã sau douã sute de scriitori cinstiti si sã le trimit scrisori. Dar, de regulã, acestia nu detineau în Uniunea Scriitorilor nici un post-cheie. Alegîndu-i dupã un criteriu care nu era cel al functiei ci cel al inimii, i-as fi expus loviturilor si nu m-as fi ales cu nici un folos pentru scopul pe care-1 urmãream eu: sã fac sã se audã vocea opozitiei. A înainta proteste la conducerile unionalã si rusã ale Uniunii Scriitorilor — lume multã si talente putine — era o actiune deprimant de inutilã. Dar pentru decembrie 1966 se profila congresul scriitorilor, prevãzut initial pentru iunie, însã de curînd amînat—primul congres de cînd fãceam si eu parte din Uniunea Scriitorilor, si poate ultimul pentru mine. Deocamdatã era o ocazie? în momentul congresului, vechea conducere nu mai are puteri, cea nouã încã nu este aleasã, si eu am toatã latitudinea sã-i identific pe delegatii care, dupã priceperea mea, meritã încredere. A apela la congres — nu este o tacticã leninistã? Chiar el este cel care ne-a învãtat: sã prinzi momentul dintre deja nu mai este... si încã nu este...
Dar mai era pînã la congresul din decembrie, si pe mine ceva mã împingea sã protestez într-un fel contra a ceea ce se fãcuse cu scrierile mele. si deocamdatã am hotãrît sã mã adresez — încã o datã, ultima — Comitetului Central. Eu nu sînt membru de partid, dar orice om al muncii are dreptul sã adreseze o rugãminte acestei institutii semidivine. Mi se transmisese deja cã acolo chiar se astepta o scrisoare din partea mea, o scrisoare sincerã, se întelege, adicã una care sã exprime cãinta, una care sã implore a mi se da ocazia sã arunc cu noroi asupra trecutului meu si sã demonstreze cã sînt un „autentic om sovietic".
La început scrisoarea am vrut s-o redactez pe un ton destul de agresiv: îmi ziceam cã ei n-o sã mai repete cele ce spuseserã înainte de congresul al XX-lea, cã se vor rusina si vor renunta sã mai
192
facã asa ceva. E. Henry m-a convins sã nu fac asta: în afarã de agia-varea relatiilor, o asemenea scrisoare, practic, nu s-ar solda cu nici un alt rezultat — nici cu un cîstig de timp, nici cu o garantie de coexistentã. Am refãcut-o în sensul cã, de data aceasta, reprosurile le-am îndreptat spre oamenii de litere, nu spre conducãtorii partidului, în rest, m-am strãduit sã pornesc de la fapte în explicatiile meie, dar sã mã exprim ascultînd numai de dicteul propriei mele constiinte. Probabil cã lucrul acesta nu mi-a reusit întru totul: în tara noastrã încã nu exista o traditie a unui asemenea ton, nu era usor s-o creezi.
Scrisoarea adresatã lui Brejnev a fost expediatã la sfîrsitul lui iulie 1966. N-a fost urmatã de nici un rãspuns, de nici un ecou, niciodatã. Nici lectura clandestinã a operelor mele n-a încetat, nici persecutiile dezlãntuite de instructorii partidului nu s-au rãrit, poate sã fi cunoscut pentru o vreme o oarecare stagnare. Dar iatã cã se luã, si încã pe neasteptate, hotãrîrea de a organiza la Casa Centralã a Scriitorilor discutarea primei pãrti a Pavilionului (în orice caz, aceastã parte se gãsea de douã luni oarecum în stare de arest la V.N. Ilin, general-locotenent de KGB si secretar al biroului din Moscova al Uniunii Scriitorilor).
Discutia a fost anuntatã în buletinul-program interior al Casei Centrale a Scriitorilor, si astfel, pentru prima datã, în ciuda lui Novîi mir, s-a cules tipografic acest titlu deja nemodificabil: Pavilionul cancerosilor. Dar s-a constatat cã erau prea multi doritori de a participa la aceastã discutie; atunci conducerea Uniunii Scriitorilor s-a speriat, a schimbat data si a fixat o orã mai pe luminã. De data aceasta nu s-a mai fãcut un anunt public si, la intrare, s-a instituit un control sever asupra invitatiilor distribuite prozatorilor.
Era 16 noiembrie. Timp de trei luni de zile, multi dusmani îl citiserã si ei; unii nu se multumiserã sã-mi cãsãpeascã prin articole de revistã biata mea filozofie, biata mea metodã artisticã, ci chiar (V. Pankov) consacraserã capitole întregi de manual acestei cãsãpiri. Dar, minune: din toatã aceastã bandã, în afarã de Z. Kedrina („acuzator public" al lui Siniavski si Daniel) si de Asanov, fost detinut, acum om cu respect fatã de autoritãti, nimeni n-a îndrãznit sã se prezinte. Era un semn care revela douã lucruri: forta unei opinii publice deja în devenire (cînd n-ai argumente, nu te angajezi în polemicã, iar teama de denunturi dispãruse) si forta unei birocratii încã sigurã de ea (de ce sã vinã aici sã dea din gurã si sã se facã
193

de ocarã, cînd si asa aceastã nuvelã o vor rade pe tãcute si n-o vor lãsa sã aparã?).
si discutia nu s-a transformat într-o bãtãlie, cum se asteptau unii, ci într-un triumf si într-un prilej de a vesti nasterea unei noi literaturi pe care încã nimeni n-o definise, nimeni n-o analizase, dar pe care toti o asteptau cu nerãbdare. Aceastã literaturã, dupã cum a . declarat Kaverin într-un discurs de o îndrãznealã remarcabilã (dar iatã cã de ani de zile se putea vorbi cu îndrãznealã, ceea ce ei asteptau!), va lua locul literaturii reptiliene de mai înainte. Kedrina nici n-a fost lãsatã sã ia cuvîntul: demonstrativ, dupã Viktor Ne-krasov, asistenta a început sã se buluceascã la iesire, (în ce-i priveste pe cei de la Novîi mir, A.T. le-a interzis sã asiste la discutie! A plecat vaca, poti sã dai de pãmînt cu sistarul.)
Nu un plan dinainte gîndit, ci un concurs de întîmplãri a fãcut ca luna noiembrie a acelui an sã fie pentru mine foarte agitatã, în viata fiecãrui om existã asemenea perioade uimitoare, cînd diverse forte exterioare neasteptate se pun deodatã toate în miscare. si numai în aceastã miscare, deja luat de valul ei, am înteles eu, dupã însusi sensul ei, cum trebuia sã mã comport: cu cît mai multã îndrãznealã, interzicîndu-mi orice restrictie voluntarã. Mã abtinusem înainte de la declaratii publice? Acum acceptam toate invitatiile. Am refuzat tot timpul sã acord interviuri? Ei bine, în prezent acord oricui.
Pentru cã nu mai aveam nimic de pierdut. Ei nu puteau sã gîn-deascã despre mine mai rãu decît gîndeau deja.
Nu sînt eu cel care s-a atins primul de arhiva mea, nu sînt eu cel care, primul, a umit-o din locul ei de pãstrare: KGB-ul este cel care a pus gheara pe ea. Dar nici Securitãtii Statului nu-i era dat sã ghiceascã sensul misterios al lucrurilor, forta misterioasã a evenimentelor, în desfãsurarea lor, noi, Securitatea Statului si eu, nu mai eram decît niste executanti.
Consimtãmîntul pentru prima mea interventie publicã mi 1-am dat pe neasteptate: la o întîlnire întîmplãtoare am fost întrebat din mers dacã nu mã duc sã iau cuvîntul la o anumitã „cutie postalã".1
1 Una dintre aceste numeroase institutii sovietice protejate de secret, a cãror adresã, din motive de securitate, nu este divulgatã, si care, de obicei, nu sînt cunoscute decît printr-un numãr de cutie postalã. Aici este vorba de Institutul de Fizicã. (N.t.)
194
Dar de ce nu? Mã duc. Totul se aranjase în mare vitezã, fortele de ordine nu reusiserã sã ia seama la tot ce se petrecea. Astfel, la fizicienii institutului Kurceatov se întrunirã sase sute de persoane (trebuie spus cã peste o sutã dintre ele veniserã de prin alte pãrti, indivizi pe care nu-i cunostea nimeni, „la invitatia comitetului de partid")- Erau, bineînteles, si securisti în numãr respectabil, precum si cîte cineva de la comitetul raional sau orãsenesc de partid.
Era prima întîlnire la care mã duceam — nu veneam sã tin un discurs, ci numai sã citesc ceva — si trei ore si jumãtate am citit si n-am rãspuns decît la un mic numãr de întrebãri, si la acelea superficial. Am citit cîteva capitole percutante din Pavilionul, un act din Luminarea în vînt (despre scopurile stiintei, ca sã captez atentia acestui auditoriu format din oameni de stiintã), si apoi mi-am luat nasul la purtare si am anuntat cã voi citi cîteva capitole (întrevederea de la Lefortovo) din Cercul — din acelasi Cerc tinut acum sub lacãt la Lubianka: dacã ei i-1 dau spre lecturã drojdiei nomen-claturiste — atunci de ce autorul nu poate sã-1 citeascã poporului? (în fond, nu eu începusem sã desfac nodul interdictiei; în acest fapt îsi gãsea consolare fatalismul meu de fost locatar al lagãrului.)
Nu, timpurile nu mai erau aceleasi, si nici noi nu mai eram aceiasi! Nu mi-au acoperit vocea, nu m-au întrerupt, nu mi-au rãsucit mîinile la spate, nici mãcar nu m-au chemat la KGB pentru explicatii sau pentru vreo mustruluialã. Altceva s-a întîmplat: Semiceast-nîi, ministrul KGB, a început sã-mi rãspundãl — public si în lipsã, în postul pe care-1 ocupa, dînd chix în serie cu retelele lui de subversiune si spionaj din Africa si Europa, el îsi concentra toate fortele asupra luptei ideologice, în special împotriva scriitorilor, principalã amenintare pentru regim. El lua adesea cuvîntul la consfãtuirile ideologice, la seminariile cu agitatorii, în interventiile sale din acel noiembrie, si-a exprimat indignarea fatã de insolenta mea, care îmi permitea, de la înãltimea unei scene, sã citesc dintr-un roman confiscat. La aceasta s-a redus tot rãspunsul KGB!
Fiecare dintre pasii lor îmi arãta cã pasul pe care eu tocmai îl fãcusem nu era de ajuns.
Acum cãutam o ocazie sã-i rãspund lui Semiceastnîi. Se rãspîn-dise zvonul cã eu luasem cuvîntul la institutul Kurceatov. începurã sã-mi vinã numeroase invitatii — unele ipotetice, altele ferme si precise, si cum veneau le acceptam, afarã de cazul cã se suprapuneau, în aceste institutii, directorii pãreau sã fi aranjat totul, sã fi
195
rezolvat totul, anunturile erau afisate, invitatiile tipãrite si distribuite — dar mai era ceva! Undeva nu se dormea în front, în ultima orã, uneori si în ultimul minut, suna telefonul; era comitetul orãsenesc de partid Moscova: „Organizati o întîlnire cu Soljenitîn — sã predati carnetul de partid!" si desi institutiile organizatoare nu erau niscaiva asezãminte din vreun fund de provincie (institutele de cercetãri stiintifice Nesrneianov, Karpov, Cernogolovka lui Se-mionov, Facultatea de Mecanicã si Matematicã a Universitãtii de Stat din Moscova, Institutul Bauman, Institutul Central de Studii Aero-hidrodinamice, Marea Enciclopedie), nimeni nu avea forta de a protesta, si academicienii-protectori1 nu aveau nici curajul pentru asa ceva. La institutul Karpov, contramandarea a venit asa de tîrziu încît existase timpul ca sã fiu adus aici, dar se si afisase anuntul: „întîlnirea se amînã din cauza îmbolnãvirii scriitorului". Iar directorul Bibliotecii Centrale de stiinte Sociale, cuprins de spaimã, a amînat-o el singur: i se telefonase cã la întîlnire va asista, incognito, un general KGB si cã, în consecintã, acestuia va trebui sã i se rezerve un loc.
Tîrziu mi-am dat seama cã mã arãtasem prea rezervat cu cei de la institutul Kurceatov; acum cãutam un loc de unde sã-i rãspund lui Semiceastnîi, dar toate usile îmi erau trîntite în nas: a-ntãrcat bãlaia, puiule! O sedintã, n-aveam nevoie decît de o sedintã pentru ca mãcar o datã sã i-o spun de la obraz — dar era tîrziu! în viata mea n-am resimtit atît de acut lipsa de libertate a cuvîntului!
si deodatã, de la Institutul de Orientalisticã Lazarev, unde cîndva mi se interzisese sã iau cuvîntul (apoi toti grangurii partidului s-au delimitat de acest gest — cicã nu de la ei plecase interdictia), am primit o invitatie presantã: sã fiu acolo, cã nu se amînã! Coborînd din trenul de Riazan m-am dus direct la întîlnirea respectivã. si, într-adevãr, n-au amînat nimic (30 noiembrie).
De data aceasta venisem sã vorbesd De data aceasta venisem cu un discurs pregãtit si nu trebuia decît sã prind momentul cînd sã intervin. Am citit douã capitole din Pavilion, s-au strîns cîteva zeci de însemnãri, si, pornind de la una dintre ele, m-am grãbit, înainte ca vreunul sã mã dea jos de pe acest podium, sã clamez si sã dezvãlui tot ceea ce fusesem împiedicat sã spun în nouã locuri. Alã-
1 Membrii Academiei de stiinte desemnati ca presedinti de onoare ai acestor institute. (N.t.)
196
turi de mine. pe scenã, se asezaserã cîtiva ipochimeni de la comitetul de partid — oare nu pentru a scoate din prizã microfonul si pentru ca astfel sã mã reducã pe mine la tãcere, dacã lucrurile ar lua o întorsãturã foarte proastã? Dar nu li s-a ivit prilejul sã intre în actiune: cei care sedeau în salã erau minti ascutite si le era suficient sã le vorbesti la modul general, nu era nevoie sã insisti. Reusisem de asemenea sã prind de veste cã în salã era nu stiu ce mãrime de la KGB, poate chiar cu un magnetofon portativ. Pe seful securitãtii mi-1 imaginam cum iese în relief pe fundalul tnarmorean al strãvechilor pereti ai lui Lazarev si el, seful, deocamdatã nu putea sã mã contrazicã, în schimb eu puteam sã-1 contrazic pe el! si cu o voce sonorã, cu un sentiment de triumf sau, mai simplu, de bucurie, m-am explicat publicului si am trimis cîteva sãgeti lui Semi-ceastnîi. Puscãrias amãrît în trecut, si poate si-n viitor, înainte de a cunoaste alte celule de izolare si alt proces cu usile închise — iatã cã mi se oferea un auditoriu de vreo cinci sute de persoane si libertatea cuvîntului!
Trebuie sã vã explic de ce, dupã ce am refuzat interviurile si interventiile publice, am început sã acord interviuri si de ce mã aflu aici în fata dumneavoastrã. Ca si înainte, eu socotesc cã treaba scriitorului este sã scrie, si nu sã facã hopa-topa la tribunã, si sã nu dea explicatii ziarelor. Dar mie mi s-a administrat o lectie: nu, scriitorul nu trebuie sã scrie, el trebuie sã se apere. Mi-am însusit aceastã lectie! Vin aici, în fata dumneavoastrã ca sã mã apãr! Existã o Organizatie care n-ar trebui defel sã dirijeze creatia literarã—si totusi ea o dirijeazã. Aceastã organizatie mi-a confiscat romanul si arhiva, lucruri care n-au fost niciodatã destinate publicãrii. Cu toate acestea, am tãcut, am continuat sã lucrez în liniste. Dar iatã cã folosind fragmente extrase tendentios din arhiva mea, ei au început împotriva mea o campanie de calomnii, calomnii de un tip nou — calomnii de la înãltimea tribunei în timpul instructajelor cu usile închise. Ce-mi rãmîne de fãcut? Sã mã apãr! Atunci iatã-mã! Priviti: încã trãiesc\ Priviti: acest cap încã îmi stã pe umerii (vedeti: descrie o miscare aproape circularã pe axul gîtului — si totusi fãrã stirea mea si contra vointei mele, romanul meu este editat în mod clandestin si difuzat printre oameni alesi pe sprinceanã ca, de pildã, Vsevolod Kocetov, redactorul-sef al revistei Oktiabr. Atunci, spu-neti-mi, de ce ar trebui sã renunt eu la un lucru care este al meu?
197
De ce n-as putea eu, autorul, sã vã citesc astãzi capitole din acest roman, din acelasi romani (Strigãte: „Da!")
Trebuie sã fi trãit o îndelungatã viatã de sclav, sã te fi plecat încã din fragedã copilãrie în fata sefilor, sã fi fãcut cu toatã lumea sus-jos, sus-jos, pentru false aplauze, sã fi dat aprobator din cap în fata minciunii flagrante, sã nu fi avut niciodatã dreptul de a obiecta, — si toate acestea mai întîi ca sclav-cetãtean, dar apoi ca sclav-pus-cãrias, cu mîinile la spate, sub interdictia de a întoarce capul, de a iesi din rînd — deci trebuie sã fi trãit aceste experiente pentru a pretui un asemenea ceas, cînd de la înãltimea unui podium te adresezi liber unei asistente de vreo cinci sute de persoane, uluite si ele de o asemenea libertate.
Pentru prima datã, mi se pare, pentru prima datã în viata mea, simt, vãd cum eu însumi fac istorie. Mi-am propus sã citesc din Cercul capitolele despre demascarea spionilor (patria trebuie sã-si cunoascã spionii), despre nulitatea si pretentiozitatea delegatilor operationali de care se fãcea atîta caz. Aproape fiecare replicã are în salã efectul unei pulberi care se aprinde! Cu cîtã nostalgie a adevãrului au trãit oamenii acestia! Dumnezeule! Cîtã nevoie de adevãr aveau ei! Mi se transmite un bilet: aveti în capitolul pe care 1-ati citit o frazã care spune cã „Stalin nu a permis Crucii Rosii sã se apropie de prizonierii de rãzboi sovietici'.'; explicati-o. Contemporani si actori ai unui nefast rãzboi atotcuprinzãtor, lor nu le-a fost dat sã stie dupã cuviintã cîte ceva despre el. în ce birou existase o minte asa de obtuzã încît sã nu fi priceput necesitatea acestei cunoasteri? — si iatã, în aceastã salã, cinci sute de umanisti dintre cei mai luminati, dar ei n-au avut dreptul sã stie. Dragi tovarãsi, aceastã istorie este, din pãcate, putin cunoscutã. Molotov, ministrul de Externe, conformîndu-se deciziei lui Stalin, a refuzat sã semneze, din partea Uniunii Sovietice, conventia de la Geneva privind prizonierii de rãzboi si sã facã vãrsãmintele respective cãtre Crucea Rosie internationalã. Ai nostri erau în felul acesta singurii prizonieri din lume care erau abandonati de patria lor si care, hrãniti numai cu ciorba lungã nemteascã, erau condamnati sã moarã de foame.. .*
Oh, mi se pare cã începe deja sã-mi placã situatia nouã în care mã aflu dupã ce mi-am pierdut arhiva! Aceastã împotrivire deschisã
* în „rãspunsul" sãu, Semiceastnîi va declara cã eu afirmasem calomnios cã noi i-am lãsat pe prizonierii germani sã moarã de foame.
198
si mîndrã, acest drept recunoscut de a gîndi cu propriul meu cap! Mi-ar fi poate chiar penibil, aproape chiar imposibil sã mai fiu calm ca înainte. Acum mi s-a revelat sensul superior si misterios al acelui rãu cãruia eu nu-i gãseam justificare, al acelui zvîcnet al Ratiunii Supreme pe care noi, cei mici, nu-1 puteam prevedea: aceastã nenorocire nemaipomenitã îmi fusese trimisã pentru a-mi rãpi posibilitatea de a mã ascunde si de a tãcea, pentru ca din disperare sã încep a vorbi si a actiona.
Cãci se apropiau scadentele...
Mi-am început aceste relatãri evocînd modul în care dintr-un om ca toti oamenii devii conspirator, putin cîte putin, pe neobservate, pînã ce într-o bunã dimineatã te trezesti: he, he, dar eu sînt deja... si tot asa a fost si pentru mine, datoritã acestui dureros esec care mã adusese în pragul arestãrii sau al sinuciderii, si apoi, punct cu punct, cuantã cu cuantã, de la o sãptãmînã la alta, de la o lunã la alta, m-am dumirit, m-am tot dumirit — ferice de cel în stare sã dezlege mai repede cifrul ceresc, asta la mine a mers încet, asta la mine a durat — si într-o bunã dimineatã, m-am trezit si eu om
liber într-o tarã liberã!!!
***
Astfel m-am afirmat cu a doua interventie, chemînd la luptã ca si cînd de-acum încolo n-aveam sã mai fac altceva decît sã mã produc — si chiar în acele zile, fãrã sã las urme, dar totusi fãrã a-mi tãia barba de data aceasta, m-am afundat din nou în îndepãrtata mea ascunzãtoare, într-un fund de provincie — sã lucrez! sã lucrez! — deoarece scadentele se apropiau si eu nu eram gata sa le fac fatã, încã nu-mi fãcusem datoria pe de-a-ntregul.
Socoteam cã acum cu tot deranjul acesta mi-am asigurat trei luni de liniste, pînã la primãvarã. Asa s-a si întîmplat. Din decembrie pînã în februarie am fãcut ultima redactare a Arhipelagului — completînd, refãcînd si redactilografiind 70 de coli de autor în 81 de zile — pe deasupra mai fiind si bolnav, singur fãcîndu-mi focul la sobã si pregãtindu-mi mîncarea. Astea nu le-am fãcut eu, astea au fost opera mîinilor mele!
Dar în calculul meu intra si faptul cã de Anul Nou 1967 va exploda o altã grenadã, primul meu interviu, un interviu acordat corespondentului japonez Sedze Komoto. Mi-1 luase la jumãtatea lui noiembrie si trebuia sã-1 publice de Anul Nou, dar zilele de ianuarie treceau si tranzistorul din bîrlogul meu troienit nu-mi aducea
199
nici un ecou despre acest interviu, nici de la postul japonez, care se auzea de minune, nici de la posturile occidentale, nici chiar de la postul de radio „Svoboda".
Interviul fusese realizat în noiembrie: pe neasteptate si, potrivit criteriilor oficiale, într-o manierã insolentã. Existau niste reguli bine stabilite pe care trebuiau sã le respecte si corespondentii strãini, dacã nu voiau sã-si piardã postul la Moscova, si, cu atît mai mult, cetãtenii sovietici. Scriitorii trebuiau sã aibã dezlegare de la sectia relatii externe a Uniunii Scriitorilor (toate „sectiile de relatii externe" ale tuturor institutiilor sînt filiale ale KGB). Aceste reguli, a fost o vreme cînd nu le cunosteam deloc si, în prezent, nu tineam defel sã le cunosc. Noul meu rol presupunea extrateritorialitate si impunitate.
Dupã cum era obiceiul, S. Komoto trimisese în douã exemplare cererea de interviu: unul mie si unul sectiei relatii externe, în privinta mea, acolo nu si-a fãcut nimeni nici o problemã: se stia cã renuntasem de multã vreme la orice interviu. Dar eu, de mai bine de un an, voiam sã pun capãt acestei renuntãri; voiam, chiar din ziua acelei confiscãri, sã vorbesc într-un interviu despre cele ce se întîmplau cu mine. si, iatã, ajutorul se ivi pe neasteptate: un corespondent japonez (nu de genul acestor occidentali rãufãcãtori, dar în acelasi timp perfect occidental el însusi) mã ruga, în caz cã nu doresc sã-1 întîlnesc personal, sã-i rãspund în scris la cinci întrebãri, îmi dãdea adresa si numãrul sãu de telefon din Moscova. Chiar numai aceste cinci întrebãri pe mine mã aranjau din plin: era printre ele una referitoare la Pavilionul cancerosilor (cu alte cuvinte, zvonul ajunsese pînã destul de departe) si una referitoare la „planurile" mele „de creatie". Am pregãtit deci un rãspuns scris [1]. Totusi nu m-am hotãrît sã merg pînã la a crea o situatie explozivã, pînã la a anunta lumii întregi cã mi se puseserã sub lacãt romanul si arhiva. Dar am enumerat cîteva dintre scrierile mele, spunînd cã nu puteam sã le gãsesc un editor. Dacã în urmã cu trei ani era bãtaie pe acest autor si era editat în toate limbile si dacã în prezent, în propria lui patrie, „el nu putea gãsi editor", atunci nu cumva ceva era încã neclar?
Dar cum sã-i transmit corespondentului rãspunsul meu? Sã-1 expediez prin postã? Probabil va fi interceptat si nici mãcar nu voi sti cã n-a ajuns la destinatar. Sã rog pe careva dintre prietenii mei sã meargã sã vîre scrisoarea în cutia postalã de pe palierul corespondentului? — Probabil cã acesta locuia într-o casã specialã, su-
200
pusã încã de la intrare supravegherii si fotografierii (eu încã ru stiam: acolo era militie, si de altminteri nu era permis nimãnui sã intre). Deci, trebuia sã ne întîlnim, si, dacã tot ne întîlneam, de ce sã nu dau un interviu prin viu grai? Dar unde sã ne întîlnim? La Riazan n-o sã-1 lase pe el sa vinã; la Moscova, nu puteam sã expun represaliilor locuinta cuiva. si atunci am ales varianta cea mai îndrãzneatã: la Casa Centralã a Scriitorilor (CCS)! în ziua dezbaterii asupra Pavilionului cancerosilor, dupã ce am inventariat destul de bine încãperile, 1-am sunat pe japonez prin telefonul automat si i-am propus interviu pentru a doua zi la amiazã la Casa Centralã a Scriitorilor (CCS). O asemenea invitatie suna foarte oficial si el s-a gîndit probabil cã eu obtinusem toate autorizatiile de acolo de unde trebuia. Mi-a telefonat traducãtoarea lui (controlatã, desigur, de KGB), aceasta a retinut de la Agentia de Presã Novosti (APN) un fotograf care sã înregistreze pe peliculã interviul la CCS, toate acestea sunau de asemenea foarte oficial si nici la APN nu puteau sã se iveascã îndoieli.
Eu am sosit la CCS cu treizeci de minute înainte de ora stabilitã. Era o zi lucrãtoare, dintre scriitori nu era prezent nici unul, din animatia si tensiunile de ieri, nici o urmã; niste lucrãtori duceau niste scaune intrînd si iesind pe usile exterioare larg deschise, în locul unui japonez negricios apãru o tînãrã rusoaicã blondã care se îndreptã spre micul birou al administratorului; am auzit pronuntîn-du-mi-se numele, am prins-o ca din zbor si am rugat-o sã-i cheme pe japonezi (cãci, în realitate, erau doi si asteptau într-o masinã). Portarii erau aceiasi de ieri, cînd mã vãzuserã în vestibul în centrul atentiei tuturor, si le-au sunat autoritar vorbele mele: „Dînsii sînt pentru mine." (Am aflat ulterior cã pentru intrarea strãinilor în CCS este nevoie de fiecare datã de o aprobare specialã din partea administratiei.) I-am invitat în foaierul linistit, garnisit cu covoare si cu fotolii si sofale moi, si mi-am exprimat speranta cã modestia cadrului nu va afecta întîlnirea noastrã de lucru, în acest moment, reporterul fotograf de la APN sosi si el într-un suflet, tîrî mai aproape de noi imensele lãmpi-reflector pe care le gãsise aici la CCS, si interviul nostru de douãzeci de minute se derula în lumina bli-turilor. Administratia casei si-a dat seama cã aceastã actiune nu figura în program, dar n-avea motive sã-i punã la îndoialã caracterul respectabil, important si, prin urmare, licit.
201
Komoto vorbea destul de bine ruseste, asa cã traducãtoarea nu era decît de formã, nu traducea nimic. La sfîrsitul întrevederii se lãmuri si aceastã particularitate: Komoto mãrturisi cã si el petrecuse trei ani în lagãrele noastre din Siberia! Atunci, dacã si el este un fost detinut, poate cã a fãcut o strãpungere magistralã prinperdeaua de fum din cursul conversatiei noastre! si cu atît mai mult trebuie sã fi înteles el tot ceea ce rãmãsese nespus. Ne-am despãrtit cordial.
Iatã însã cã a trecut o sãptãmînã, au trecut douã dupã Anul Nou, si tranzistorul n-a adus pînã în singurãtatea mea nici un sfert de ecou, nici o cît de micã frazã despre interviul meu! Totul n-a fost decît o pierdere de timp? Ce s-a întîmplat deci? I-au pus bete-n roate lui Komoto, 1-au amenintat? Sau redactorul-sef al ziarului sãu n-a vrut sã strice atmosfera generalã de destindere din relatiile japono-sovietice? (Postul lor de radio în limba rusã se exprima edul-corat-lingusitor.) Nu exista decît un singur lucru pe care eu nu-1 puteam admite: ca interviul meu sã fi fost publicat în termenul prevãzut si în integralitatea lui, în cinci milioane de exemplare, pe un sfert de paginã, mã rog, fie si în hieroglife japoneze, si ca în Occident sã nu-1 fi remarcat nimeni! în legãturã cu „revolutia culturalã" din China, în fiecare zi, toate posturile de radio din lume îi citau pe corespondentii japonezi, deci le parcurgeau ziarele — dar de interviul meu nu pomenea nimeni! Era aici vorba de un semn cum cã gloria pe aceastã lume este atît de trecãtoare si cã de multã vreme pe occidentali îi durea în cot de un rus oarecare care, timp de douã sãptãmîni, îi gîdilase cu un best-seller prost tradus despre viata din lagãrele de concentrare staliniste? Era vorba si despre asta, desigur. Dar dacã s-ar fi auzit undeva, fie si în Polinezia sau în Guineea, cã un publicist grec de stînga nu-si gãsea în Grecia un editor care sã-i publice un paragraf iesit din pana lui, imediat Ber-trand Russell, Jean-Paul Sartre si toti laburistii de stînga ar fi fãcut pur si simplu un tapaj monstru, si-ar fi exprimat neîncrederea în premierul englez, 1-ar fi înfierat pe presedintele american, ar fi convocat îndatã un congres international pentru anatemizarea cãlãilor greci. Dar faptul cã unui scriitor rus, pe care Stalin nu-1 sugrumase complet si care se aflã cu un picior în groapã, continua, în epoca, nu-i asa, a conducerii colective, sã fie sugrumat, acest fapt nu putea sã le ofenseze filozofia lor de stînga: dacã te sugrumã în tara comunismului, înseamnã cã asa o cere progresul!
202
într-o deplinã singurãtate de mai multe luni de zile, ce spornic lucrezi, ce limpede gîndesti! Adevãratele dimensiuni, ponderi si corelatii ale lucrurilor si problemelor ies asa de bine la ivealã, în înclestarea muncii neîntrerupte din iama aceea, am descoperit cã, apropiindu-mã de vîrsta de cincizeci de ani, voi fi terminat „n-1" din opera mea — tot ceea ce intentionasem sã scriu de-a lungul unei vieti, afarã de ultima si cea mai importantã carte: R-171. Liceul îl terminasem cu treizeci de ani în urmã. Acest roman începuse încã de-atunci sã se elaboreze, sã se limpezeascã, sã se maturizeze si sã se acumuleze în mine, totdeauna reprezentase scopul esential al vietii mele, dar practic încã nu mã apucasem de treabã, totdeauna survenise cîte un obstacol care mã obligase s-o amîn pentru mai tîrziu. Iatã însã cã se apropia în sfîrsit vremea sã mã apuc de lucrarea visurilor mele; de-abia m-am asezat sã sortez acele cãrti si acele însemnãri cã palmele începurã sã-mi ardã de nerãbdare.
si iatã acum, în Ascunzãtoare, într-o liniste aproape de necrezut în secolul nostru, contemplînd brazii împovãrati ca de boboteazã cu o zãpadã încremenitã, urma sã fac una dintre alegerile cele mai importante ale vietii mele. O cale era aceea de a crede într-o bunãstare neutrã, pe mãsura împrejurãrilor exterioare (acestea nu mã ating) si, în anii putini la numãr ce-mi vor mai fi îngãduiti, de a continua sã-mi tin gura cît mai mult si sã scriu, sã scriu cartea mea capitalã care pînã în prezent nu i-a fost dat nimãnui s-o scrie — si cine încã si cînd o va mai scrie? Dar, pentru aceastã lucrare, aveam nevoie de sapte sau zece ani.*
Calea a doua era aceea de a întelege cã pot s-o duc asa un an, doi, dar nu sapte. De a-mi submina eu însumi si mai departe aceastã înselãtoare bunãstare exterioarã. De a nu mai face pe strutul, de a-mi scoate capul din nisip. De bunã seamã, „surik cel de fier", nici el nu doarme, se fofileazã acolo, pe cãi lãturalnice, spre putere, si unul dintre primele sale gesturi va fi acela de a mã descãpãtîna. Iatã deci cã, în ajunul angajãrii mele la lucrarea cea mai dragã mie, trebuie sã pun deoparte pana si sã risc. Sã risc a-mi pierde si pana, si mîna, si vocea, si capul. Sau sã-mi stric atît de iremediabil si atît
1 Opera pe care autorul proiecta s-o scrie despre revolutia din 1917. (N.t.) ' Estimarea mea este neîntemeiatã. Lucrarea aceasta nu se poate face nici
in douãzeci de ani. si, în general vorbind, nici nu poate fi dusã pînã la capãt.
(Adnotare din 1978)
203
de zgomotos relatiile cu puterea, pentru ca prin asta sã mã consolidez? Nu acolo mã împinge destinul? Sã nu-1 oblig sã repete avertismentul. Noi toti, de-a lungul atîtor decenii, cu calculele noastre personale si cu treburile noastre foarte importante, ne-am menajat gîtlejurile si n-am fost în stare sa slobozim un strigãt înainte de a ne vedea bãgati în sac.
Eu stiam încã din toamnã cã s-a amînat din nou congresul scriitorilor, de data aceasta pentru luna mai. Asta venea la tanc! (Dacã ar fi fost în decembrie, nu m-as fi rupt de Ascunzãtoare, de Arhipelag si nu as fi adresat scrisoare congresului.) Pentru cã interviul nu mã ajutase cu nimic, nu-mi rãmînea decît sã adresez o scrisoare congresului. Nu trebuia decît sã fiu mai explicit de data aceasta si sã strig mai cu fortã.
Infinit de grele sînt toate aceste începuturi, cînd simplul cuvînt trebuie sã urneascã din loc blocul inert al materiei. Dar în conditiile în care toatã aceastã materie nu mai este a ta, nu mai este a noastrã, altã cale nu existã. si totusi si de la un singur strigãt se pornesc uneori avalansele în munti.
Da, n-are decît sã mã zguduie si pe mine. Poate cã numai prin efectul acestor zguduiri voi întelege sufletele zguduite ale anului 1917?
Nu soarta cautã capul, ci capul îsi cautã soarta.
Scopul meu cel mai nemijlocit era sã dau un plus de trãinicie pozitiei mele terminînd si difuzînd partea a doua a Pavilionului cancerosilor. Plecînd pentru iarnã, o lãsasem aproape terminatã. Reîntorcîndu-mã în lumea gãlãgioasã, trebuia s-o duc la bun sfîrsit.
Dar o datorie de onoare îmi cerea în plus ca, înainte de a o lansa la samizdat, sã i-o arãt totusi lui Tvardovski, desi era clar dinainte cã prin aceasta se pierdea o lunã de zile, în situatia în care pînã la congres nu mai era prea mult timp. Ca sã cîstig timp, i-am rugat pe cîtiva, mai apropiati mie, sã-i ducã lui Tvardovski, cu o lunã mai devreme, o variantã intermediarã, incomplet finisatã, însotitã de o scrisoare pusã pe hîrtie, chipurile, în pãdurea de la Riazan:
„Dragã Aleksandr Trifonovici!
Mi se pare just sã vã propun sã fiti primul... cititor al pãrtii a doua, dacã doriti acest lucru... Textul va fi supus si unei slefuiri; deocamdatã nu propun ca nuvela sã fie cititã de întreaga redactie... Mã folosesc de ocazie pentru a vã asigura cã, iatã, colaborarea noas-
204
trâ ratatã pentru prima parte nu mi-a influentat cu nimic atitudinea fatã de Novîi mir. Eu, ca si înainte, urmãresc cu deplinã simpatie pozitia si activitatea revistei... (Aici am exagerat, desigur)... Dar atmosfera generalã a literaturii este prea înãbusitoare pentru mine pentru ca sã-mi pot permite sã mã mentin în continuare pe pozitia de pasivitate pe care m-am situat timp de patru ani..."
Altfel spus, nu-i ceream sã-mi spunã dacã mã poate publica. Dupã disputa noastrã si dupã aceastã rupturã de o jumãtate de an, nu-i propuneam lui Tvardovski decît sã-si arunce o privire.
în ce priveste încadrarea în timp, lucrurile s-au aranjat de minune: în martie 1967, dupã ce m-am întors si am fãcut ultimele retusuri la partea a doua, am constatat cã la Novîi mir aceasta fusese cititã nu numai de A.T., ci si de toti ceilalti; în acest caz nu-mi rã-mînea decît sã iau notã de refuzul lor, de renuntarea lor la orice pretentii ulterioare asupra nuvelei mele. într-un an, cinci reviste sovietice refuzaserã sã publice pînã si capitolul cel mai inofensiv din prima parte: „Dreptul la tratament" (o revistã din Taskent n-a vrut sã-i facã loc nici mãcar într-un numãr de binefacere, fãrã remunerare pentru autori); apoi partea întîi, în totalitatea ei, a fost întîmpi-natã de acelasi refuz de Prostor (prin tãrãgãnãri lase) si de Zvezda („în portretul lui Rusanov e mai mult urã decît mãiestrie" — si ura, nu-i asa, n-a avut niciodatã acces în paginile cãrtilor sovietice!; „întoarcerile asupra trecutului dau senzatia cã, de pildã, cultul personalitãtii a acoperit complet tot ceea ce a fãcut bun poporul sovietic" — furnalele înalte, nu-i asa, compenseazã din plin moartea a milioane de oameni si pervertirea generalã; si ar fi de dorit „sã se vadã mai clar deosebirea dintre pozitiile autorului si cele ale tolstoismului" — cu atît mai mult n-ar fi publicat ei nici mãcar un rîndulet din Lev Tolstoi!)
Fiecare dintre aceste refuzuri tãia una dupã alta sforile cu care era legat aerostatul nuvelei mele. Rãmãsese ca ultima sfoarã s-o taie Tvardovski, si atunci nici o piedicã nu va mai sta în calea nuvelei mele, nerãbdãtoare sã-si ia zborul.
Ne-am întîlnit pe 16 martie, în ce mã priveste, m-am prezentat vesel si foarte radios, el m-a întîmpinat abãtut, sovãielnic, în mod normal ar fi trebuit sã vorbim despre partea a doua, dar într-o orã si jumãtate de conversatie între patru ochi aceastã temã a fost cel mai putin abordatã.
205
în forul meu interior, îmi alesesem drumul si, plin de elan, mergeam la întîlnire cu destinul. Vãzînd starea de deprimare a lui A.T. mã simteam îndemnat sã-i ridic moralul, în ultimul timp, el suferise cîteva înfrîngeri pe linie de partid si de serviciu: la congresul al XXIII-lea nu-1 mai aleseserã în CC; în prezent, nu i se mai admitea candidatura la Sovietul Suprem al RSFSR („poporul 1-a respins", dupã cum a explicat Diomicev); pierzînd aceste posturi, el devenise si mai neputincios în fata unei cenzuri agresive care-i sfî-sia, dupã cum i se nãzãrea ei, foile gata culese ale revistei; se strîn-gea latul si în jurul lui Tiorkinpe lumea cealaltã: Teatrul de satirã prezenta piesa din ce în ce mai rar si se pregãtea s-o scoatã complet din repertoriu; si de curînd, CC, printr-un gest intempestiv si de neînteles, trecînd peste Tvardovski, fãrã mãcar sã-1 previnã, îl lãsase fãrã doi dintre adjunctii cei mai fideli — Dementiev si Zaks: asa cum odinioarã de la KGB oamenii nu se mai întorceau acasã, tot asa si acestia doi nu s-au mai întors de la CC la locul lor de muncã anterior.* Din punct de vedere administrativ, aceastã mãsurã era un scuipat aruncat în obrazul lui Tvardovski si al întregii redactii, dar în esentã era si un fel de a tãia sforile, de a lãsa pistã liberã pentru decolare, fiindcã victimele acestei destituiri erau în acelasi timp, în interior, doi gardieni foarte vigilenti care ferecau energia lui Tvardovski. Dar A.T. obisnuia asa de mult sã se sprijine pe Dementiev, credea asa de tare în calitãtile de om de actiune si în diplomatia lui Zaks, era asa de legat de ei, iar forma în care se fãcuse concedierea acestora era asa de grosolanã, chiar pentru ceilalti colaboratori ai redactiei, încît acestia au fost cît p-aci sã demisioneze în bloc în semn de protest; A.T., el însusi, n-a fost niciodatã atît de aproape de a renunta la responsabilitãtile legate de redactie, (în fond, adversarii fãcuserã un calcul destept. si poate cã încã fãceau acest rationament: fãrã zãvoarele interioare care s-o tinã în frîu, infanteria lui Novîi mir va trage toate cartusele si se va autodistruge.)
Eu percepeam altfel retragerea lui Dementiev si Zaks: o purificare a revistei, si nimic altceva. Dar era pierdere de timp încercarea de
* De altfel, încã multã vreme si cu un aer de mai mare jalea, Dementiev, cu vocea înecatã în lacrimi, va mai trece pe la redactie. Aici, el niciodatã nu lucrase pentru salariu, el ducea la îndeplinire o sarcinã obsteascã, iar acum, cu sigurantã, s-ar fi înhãmat la treabã fãrã nici o pretentie bãneascã.
206
a-l convinge de aceasta pe Tvardovski. Nici încercarea de a-i convinge pe colaboratorii lui n-a dat mai multe rezultate, în toate celelalte privinte mã strãduiam acum sã-1 remontez pe A.T.: îi spuneam cã scoaterea lui din CC si din Sovietul Suprem nu însemnau pen-tru el o cãdere în dizgratia societãtii, ci o eliberare în sensul do-bîndirii unei mai mari independente sufletesti. si A.T. rãspunse imediat cã el nu-si regretã cîtusi de putin scoaterea din acele functii si cã aceasta chiar îl bucurã. (Era deja bine cã vorbea în felul acesta. Chiar într-una dintre acele zile, aflîndu-se în stare de ebrietate pe aleea Stolesnikov, îl oprise pe un oarecare colonel Rîba, cãruia i se plînsese, bietul de el, de toate cîte le îndura.)
Eu: — Cu atît mai bine! Sînt bucuros sã vãd cã o luati asa, cã ati dobîndit deja libertatea interioarã. (O, dacã!)
El (fãrã sã-i suflu eu): — Sau faptul cã nu mi-au dat mica medalie!1 (Cu o lunã în urmã, steaua de aur fusese acordatã lui so-lohov, Fedin, Leonov, Tîcina, iar lui, primul poet al Rusiei — cãci, mã rog, lucrurile erau astfel fixate dupã tabelul rangurilor — nu i s-a dat nimic; în cazul lui tabelul a fost nesocotit din cauza gesturilor îndrãznete pe care le fãcuse în mod public.) — Sobolev boceste, dar eu mã bucur cã nu mi-au dat. Ar fi fost o rusine pentru mine. (Nu sunã sincer.)
Eu: — O rusine, desigur, într-o asemenea companie!
Astfel, în ciuda faptului cã nu ne vãzusem de opt luni si rãmã-seserãm aproape certati, în ciuda aerului ofensat cu care mã întîm-pinase la început, în ciuda temerii pe care o aveam amîndoi de a nu ne deranja din nou unul pe altul, a temerii de a nu ne stingheri din neîndeniînare — conversatia se desfãsurã liber de data aceasta, interesantã atît pentru el cît si pentru mine: nu încercasem eu întotdeauna sã-i fac sã-si scoatã mãcar botnita pe care si-o puseserã de bunã voie si nesiliti de nimeni?
A.T. începu sã-mi povesteascã de-a fir a pãr de ce nu si-a dat demisia în legãturã cu Dementiev si Zaks; cum chiar acestia 1-au deconsiliat de la asa ceva; cum acolo sus i s-a spus: demisia dumneavoastrã ar fi un gest antipartinic. si-mi mai povesti cu candoare cît de inspirat si de judicios reorganizase el redactia revistei si cum Doros, Aitmatov si Hitrov gãsiserã exact aceiasi termeni (?) — „mã voi considera onorat" — pentru a accepta propunerea lui de
..Steaua de aur", insignã a distinctiei de „Erou al Uniunii Sovietice". (N.t.)
207
a face parte din colectivul de redactie. si de asemenea, cum se des-fasurase în ajun, la secretariatul uniunii, o dezbatere asupra revistei (dupã un articol injurios apãrut în Pravdd): în ciuda asteptãrii generale, decent si pasnic.
si, dupã un asemenea tur de orizont, din toate acestea se degaja nu amãrãciune, ci bucurie: de cîte ori nu-si dovedise revista capacitatea de a-si tine capul deasupra apei! Altminteri, ce s-ar fi în-tîmplat? Altminteri, valurile s-ar fi împreunat deasupra ei si fãclia s-ar fi stins.
Dar, pe acest fundal de cer trandafiriu, iatã ce-1 nelinistea pe A.T.: ieri, la secretariat, G. Markov spusese cã Pavilionul cancerosilor era deja publicat în Occident. si unde nu-mi aruncã o privire amenintãtoare Redactorul-sef. (si-a lãsat barbã... Fãrîmele nu el însusi si le-a strecurat peste hotare?...) în acest moment, A.T., în virtutea dreptului celui mai vîrstnic, îmi aminti cã, iatã, chiar un oarecare (n-o fî avut si el nume) organ burghez (mai aproape de conceptia mea de ins fãrã de partid, organul cu pricina avea autoritate mai mare) scrisese cã felul de a actiona al lui Siniavski si Daniel era, desigur, nedemn de Soljenitîn.
Iatã care a fost rãspunsul meu: Eu însumi nu intentionez sã trimit ceva în strãinãtate. Dar cãrtile mele nu le voi ascunde de compatriotii mei. Lor le-am dat sã le citeascã, le dau si le voi da!
A.T. oftã. Dar recunoscu cu întelepciune:
— La urma urmelor, acesta este dreptul autorului.
(Dacã e s-o spunem p-a dreaptã!!)
Dar de unde putea sã vinã acest zvon? Am încercat sã-i explic. Un capitol din Pavilion, respins de multe reviste sovietice, fusese într-adevãr publicat în strãinãtate — si anume de cãtre organul central al partidului comunist slovac Pravda. Da, apropo! Am dat un interviu zilele acestea unor corespondenti slovaci, vreti sã vã povestesc? Da, trebuie sã spun de asemenea cã în noiembrie am acordat un interviu unui japonez, nu v-am povestit... („Am auzit — spuse Tvardovski dînd posomorit din cap. —Ai transmis ceva ilegal la ambasada japonezã...") Da! Nu-i asa, nu ne-am vãzut de opt luni, si mîine A.T. pleacã în Italia, trebuie sã fie informat despre noua mea manierã de a actiona: cãci în prezent mã comport cu totul altfel! Haideti sã vã povestesc!...
Dar A.T. nu manifestã nici un fel de interes fatã de conversatia noastrã. Se apucã sã-1 sune pe secretar, sã ia legãtura cu Surkov,
208
cu Bajan, cu toti aceia despre care, cu o jumãtate de orã în urmã, spusese cã el „n-ar paste vacile cu ei...": de fapt, chiar cu acestia urma sã plece mîine ca sã salveze COMESCO.1 îmi aminteam cum, prin interviul acordat de el la Paris în toamna lui 1965, A.T. dãduse de înteles cã nu era cazul ca lumea sã-si facã griji în legãturã cu soarta mea. Acum i-am spus foarte rãspicat cît de mult îl uram pe Vigorelli pentru faptul de a fi mintit în Occident cum cã de curînd se întretinuse amical cu mine si cã aflase din gura mea cã romanul si arhiva mi-au fost restituite, în felul acesta, el ajutase regimul sã mã reducã la tãcere. (Cu alte cuvinte: dumneavoastrã, mîine, acolo, sã nu dati un asemenea ajutor!...)
Dar iatã ce fac eu acum: dau manuscrisele spre examinare la sectia prozã...
A.T. dã din cap: — Nu trebuia sã le dai.
— ... dupã care fac lecturi în public...
A.T. se încruntã: — Foarte rãu. La ce bun? Cu abruptele dumi-tale luãri de pozitie pui în pericol revista Novîi mir. Mereu ni se reproseazã: iatã pe cine ati educat, iatã pe cine ati scos în lume!
(Dar, Dumnezeule, nu numai eu, ci toatã literatura rusã trebuie sã tacã si sã se subordoneze, numai pentru ca Novîi mir sã nu primeascã reprosuri si sã nu ajungã în situatia de a fi trimisã la fund?...)
— Eu vã apãr si pe dumneavoastrã! De la înãltimea podiumului, explic cu voce tare, ca sã stie lumea de ce numerele dumneavoastrã întîrzie cîte douã-trei luni: din cauza cenzurii!
— Nu trebuie sã explici! — spuse el si mai încruntat. — Mi s-a spus cã, în general, dumneata faci afirmatii contra mea...
— Contrai si ati putut sã credeti asa ceva?
— Fie! Dar eu n-am sã-i fiu adversar — mi-am zis eu atunci. (El crezuse! Numaidecît crezuse! Bietul Trifonîci! Dar se va
purta mai nobil!... în asta si constã prietenia.)
Dar unde era în toatã aceastã conversatie Pavilionul cancerosilor! Era totusi, în doze mici: douã fraze aci, douã paragrafe acolo.
Pentru partea a doua a Pavilionului, el avu cele mai alese cuvinte de laudã; dupã pãrerea lui, aceasta era de trei ori mai bunã decît partea întîi. Dar, vedeti dumneavoastrã...
(stiu, la ora actualã, tocmai la ora actualã, conditiile sînt de-asa naturã, situatia este de-asa naturã... Dragul meu Aleksandr Trifonîci!
1 Asociatia europeanã a scriitorilor. (N.t.)
209
stiu! si nici nu vã cer s-o publicati! Apãrati-vã revista! V-am dat nuvela, dar numai pentru ca sã nu vã supãrati! Nu am dat-o si redactiei!)
— ... Dar, vezi dumneata, am sã-ti spun un lucru: chiar dacã publicarea ar depinde în întregime numai de mine — eu tot n-as publica acea scriere.
— Iatã, deja mã doare sã aud chestia asta, Aleksandr Trifonîci! Asadar, pentru ce?
— Din ceea ce scrii rezultã cã dumneata nu accepti puterea sovieticã. Nu vrei sã-i ierti nimic puterii sovietice.
— Aleksandr Trifonîci! Acest termen de „putere sovieticã" a început sã fie întrebuintat gresit. El înseamnã puterea deputatilor oamenilor muncii, numai a lor, puterea aleasã în mod liber de ei si controlatã în mod liber de ei. Eu sînt cu toatã fiinta mea pentru o asemenea putere!... Dar, uitati, secretariatul Uniunii Scriitorilor cu care dumneavoastrã n-ati vrea sã pãziti vacile împreunã... — si el este puterea sovieticã?
— Da, spuse el cu un amestec de tristete si demnitate. — într-un anumit sens, si ei sînt puterea sovieticã si de aceea trebuie sã te ai bine cu ei si sã-i sprijini... Dumneata nu vrei sã uiti nimic! Dumneata ai o memorie prea bunã!
— Haideti, A.T.! Memoria artisticã este baza creatiei artistice! Fãrã aceastã memorie, cartea nu mai e carte, este minciunã!
— Dumneata nu dai dovadã de o autenticã grijã pentru poporl (Ce-i drept, eu nu sînt bun cu autoritãtile^ Lasi impresia cã nu vrei ca treburile în colhozuri sã meargã mai bine.
— Dar, A.T. în toatã cartea nu e nici un cuvînt despre vreun colhoz. (De altfel, nu eu le-am inventat, de ce ar trebui sã le port de grijã?...) Dar ceea ce planeazã cu adevãrat asupra nuvelei este sistemul concentrationar. Este adevãrat! Nu poate fi sãnãtoasã acea tarã care are în trupul ei o asemenea tumoare! stiti cã aceastã tumoare, cît pe-aci sã se resoarbã în anii 1954-'55, a fost din nou zgîndãritã de Hrusciov, si anume chiar în anii congreselor al XX-lea si al XXII-lea? si cînd vãrsa lacrimi pe Ivan Denisovici al nostru, Nikita Sergheevici tocmai înfiintase niste lagãre cu nimic mai blînde decît cele staliniste.
Continuu sã povestesc. El ascultã atent. si, totusi:
210
— Dar ce propui dumneata în locul colhozurilor? (Pãi nu era asta „problema" pusã de Matrional...) Trebuie sã crezi în ceva. Dumneata nu ai nimic sfînt. Trebuie sã faci niste concesii puterii sovietice! La urma urmelor, n-are sens sã fii contra. Nu existã bici cu care fierul toporului sã-1 despici.
— Atunci, topor contra topor, A.T.!
— Dar în tara asta nu existã opinie publicã!
— Vã-nselati, A.T.! Ea deja existã! Ea creste!
— Mã tem sã nu-ti confiste Pavilionul cancerosilor, asa cum ti-au confiscat romanul.
— E tîrziu, A.T.! Pavilionul deja si-a luat zborul! în cele patru
zãri!
(încã nu. Pentru partea a doua trebuie sã stau în banca mea si sã astept încã douã luni de zile. Dar acesta este exact timpul cît a mai rãmas pînã la congresul scriitorilor.)
— încrîncenarea deja dãuneazã mãiestriei dumitale. (Dar de ce partea a doua a iesit „de trei ori mai bunã" decît aceea pe care el voia s-o publice?) Pe ce mizezi? Nimeni n-o sã te publice.
(Da, cu toatã conduita mea, ,mai demnã decît aceea a lui Siniavski si Daniel". Frumoasã capcanã!...)
— Degeaba, A.T.! Eu voi muri si orice cuvintel va fi cules, asa cum este, si nimeni nu-1 va corecta!
si iatã, chestia aceasta îl jigni profund:
—Asta este deja îngîmfare. Nimic mai usor decît sã-ti imaginezi cã tu esti îndrãznet si toti ceilalti sînt niste lasi, acceptã compromisul.
— De ce generalizati? Aici nici nu se poate face o comparatie. Eu sînt un solitar, sînt propriul meu stãpîn, iar dumneavoastrã sîn-teti redactorul unei mari reviste...
Pãstrati revista! Pãstrati revista... Literatura cumva si fãrã dumneavoastrã. ..
Acestea n-au fost ultimele cuvinte ale convorbirii noastre, care nu s-a terminat nici cu cearta, nici cu insulte. Ne-am despãrtit sobru (el deja cu mintea în altã parte), plîngîndu-ne unul altuia de faptul cã ideile si educatia noastrã erau asa de nereformabile. Un asemenea final era mai la înãltime decît toate celelalte si am fost fericit cã totul s-a terminat întocmai asa: ceea ce ne despãrtea erau nu temperamentele si nici personalitãtile. Redactor sovietic si prozator rus,
211
:iT3t
noi nu mai puteam sã mergem împreunã, pentru cã brutal si ireversibil se despãrteau drumurile literaturilor noastre.
A doua zi, el a plecat în Italia, unde în curînd avea sã dea un interviu în fata unui vast auditoriu (spera oare si de data aceasta cã eu n-am sã aflu?). I s-au pus întrebãri despre mine: dacã este adevãrat cã o parte dintre scrierile mele circulã din mînã-n mînã, dar nu se publicã; dacã este adevãrat cã am scrieri pe care nu îndrãznesc sã le scot din sertar.
„Eu prin sertarul lui n-am umblat — a rãspuns popularul redactor (într-adevãr, cu umblatul prin sertare se ocupã KGB). —Dar, în general, el nu are nici o problemã. L-am vãzut chiar în ajunul plecãrii mele în Italia (dovadã a prieteniei care ne leagã si a autenticitãtii cuvintelor lui!). A terminat partea întîi a unei noi opere importante (cînd, A.T.? cînd?...), care a fost foarte bine primitã de cãtre scriitorii din Moscova („nu trebuia sã li se dea"!), actualmente continuã sã lucreze. (Dar partea a doua s-a pierdut, A.T.? si cum e cu „memoria excesivã"? si cu faptul cã el „nu are nimic sfînt"? De ce sã nu-i spunem acestui popor catolic cã „Soljenitîn nu are nimic sfînt"?)
Eram susceptibil de a fi sugrumat în aceste luni — si el îi ajuta pe cei ce mã sugrumau...
Nu rãmîne nepedepsit un poet cu un stagiu atît de îndelungat
în partid.
***
Mã gîndeam la un text de trei ori mai mic. Dar, vai, s-a lãbãrtat.
Dacã am scris, n-am fãcut-o decît pentru cã în cîteva zile scrisoarea mea cãtre congres [2] îsi va lua zborul si nu stiu ce va iesi din asta, nu stiu nici mãcar dacã voi mai fi în viatã. Va ceda sau gîtul, sau latul.
si este dureros cã nu se va mai gãsi nimeni pentru a descurca toate astea, pentru a le explica.
Nu eu am imaginat, nu eu am ales tot acest drum — el a fost imaginat pentru mine, el a fost ales pentru mine.
în ce mã priveste, eu mã apãr.
Vînãtorii stiu cã animalul rãnit este uneori periculos.
7 aprilie — 7 mai 1967 Rojdestvo-pe-Istia
PRIMA COMPLETARE
Noiembrie 1967
LAtUL RUPT ÎN DOUÃ
Iatã deci ce aluat gonflabil sînt memoriile: pînã dai ortul popii, sã tot scrii si tot nu termini. Cãci tot timpul se produc evenimente noi — de unde necesitatea completãrii. si blamîndu-mã pe mine însumi pentru aceastã fastidioasã minutiozitate, mãnînc din timpul cititorului si dintr-al meu.
Nu pot compara cu nimic aceastã stare: usurarea de a fi spus ce ai pe suflet. Cãci trebuie sã-ti fi îndoit sira spinãrii, o datã si încã o datã si tot asa aproape o jumãtate de secol, sã fi tãcut, sã fi tãcut la nesfîrsit — si apoi sã-ti fi îndreptat sira spinãrii, sã fi rãcnit — nu de pe acoperisuri, nu în pietele publice, ci în fata lumii întregi — ca sã simti în sfîrsit cum universul potolit si armonios se întoarce din nou la pieptul tãu. De-acum, gata cu îndoielile, cu frãmîntãrile, cu remuscãrile, — de-acum, lumina purã a bucuriei! Asta trebuia! Asta trebuia de multã vreme! si perceptia despre lume s-a luminat într-atît încît optimismul dã pe din afarã, desi încã nu s-a realizat nimic.
De altfel, cum se poate spune cã nu s-a realizat nimic? Cãci aproape o sutã de scriitori m-au sustinut: optzeci si patru într-o scrisoare colectivã adresatã congresului, si vreo cincisprezece prin telegrame si scrisori personale (nu le socotesc decît pe acelea ale cãror copii se aflã în posesia mea). Nu e uimitor? Nu îndrãzneam nici mãcar sã sper acest rezultat! O revoltã a scriitorilor! La noi! Dupã ce trecuse de atîtea ori înainte si înapoi, înainte si înapoi, compresorul stalinist! Nefericitã intelectualitate instruitã în umanitãti! Nu esti tu hidra principalã pe care, chiar din anul 1918, au început s-o distrugã — s-o toace, s-o coseascã, s-o otrãveascã, s-o stîrpeascã, s-o pîrjoleascã? Se pare cã au fãcut curãtenie radicalã! Ce ochi enormi îsi dãdeau peste cap, ce mãturi agitau! — si tu esti din nou vie?
213
si iatã-ne din nou în cresterea ta, neprotejatã, dezinteresatã, disperatã! — Tocmai tu, din nou tu, si nu fratii tãi privilegiati, constructori de rachete, atomisti, fizicieni, chimisti, cu salariile lor asigurate, cu apartamentele lor moderne, cu viata lor cãldutã! Ar fi cazul ca ei, protejatii, sã preia pe contul lor destinul tãu amar, sã-ti mosteneascã soarta fãrã sperantã — dar nu, cavaleristul nu-1 poate întelege pe infanterist! (Unii dintre ei întrebau: dar ce lucruri a spus el pe care noi nu le cunosteam? si de ce numai despre probleme literare, iar nu în generali) Ei ne pregãtesc pieirea prin foc, dar pentru pãmîn-tul înfloritor face sã pieri!
Printre semnatarii scrisorii celor 84 erau putine nume-surprizã; despre acestia si asa se stia cã o fac din frondã. Dar cu totul surprinzãtoare a fost telegrama lui Valentin Kataev (oare pentru o clipã sã fi avut si el viziunea unei mutatii ireversibile?), apoi a fost scrisoarea lui Pavel Antokolski cãtre Diomicev lansatã prin samizdat, scrisoare care desi nu iesea din cadrul terminologiei de partid, era totusi strãbãtutã de pulsatiile unei inimi cinstite, si, atac virulent la adresa cenzurii, scrisoarea adresatã congresului de cãtre Serghei Antonov (perspicace, el mã corecta încã de-atunci subliniind cã cenzura moralã nu poate fi suprimatã). Dar ceea ce a încoronat toate aceste gesturi a fost curajoasa si necrutãtoarea scrisoare a lui Gheor-ghi Vladimov, care mergea si mai departe decît mine în imnul lui dedicat samizdatului.
si din nou cutia rotundã de pe axa girului meu s-a dovedit neputincioasã sã prevadã consecintele cele mai imediate! Eu scrisesem si difuzasem scrisoarea mea ca unul care urcã de bunã voie pe esafod. Le înfruntasem ideologia, dar, mergînd contra lor, duceam la subsuoarã propriul meu cap. îmi vedeam în aceasta sfîrsitul vietii mele, cu o parte a ei încã neintratã în demolare si rãvãsire, era smulgerea ultimului segment al acestei existente mijlocite fãrã de care noi toti am fi niste orfani. Mã dusesem la sacrificiu—un sacrificiu inevitabil, la care consimtisem fãrã bucurie si fãrã întelepciune. Dupã cîteva zile 1-am auzit pe V. Kaverin spunînd: „Scrisoarea du-mitale, ce superbã miscare pe tabla de sah!" si am constatat cu uimire: Da! Iatã surpriza! în realitate, nu era nicidecum un sacrificiu, ci o miscare pe tabla de sah, o combinatie care, dupã doi ani de persecutii, fãcea ca pozitia mea sã capete soliditatea unei stînci.*
* Abia dupã un mare numãr de ani am înteles eu ce fel de pas era acesta în realitate: cãci Occidentul mã remarcase si începuse a mã urmãri foarte atent
214
Fericitã situatie! în sfîrsit mã aflam pe o pozitie potrivitã firii mele, potrivitã originii mele! în sfîrsit puteam sã nu mã mai agit, sa nu mai caut, sã nu mai fac plecãciuni, sã nu mai mint, ci sã exist fãrã a depinde de cineva!
Oare eu nu-i întelegeam pe marii literaturii noastre si pe mai marii ideologiei? Asa s-ar pãrea. si totusi le subapreciasem slãbiciunile si ezitãrile: mã temusem sã-mi difuzez scrisoarea prea devreme, sã le dau posibilitatea sã contraatace. Nu trimisesem exemplarele respective decît în ultimele cinci zile, dar as fi putut sã le trimit si cu o lunã înainte, în mãrginirea lor, ei si-asa n-ar fi gãsit ce sã-mi rãspundã, si-asa s-ar fi pierdut cu firea.* De aceea, multi oameni de treabã au primit scrisoarea prea tîrziu, s-au petrecut cu ea pe drum (pe ansamblu, cenzura interceptase o treime dintre exemplare)** astfel încît nu s-au strîns atîtea semnãturi cîte s-ar fi putut strînge, si sub plafonul sãlii unde se tinea congresul nu s-a iscat nici o vîlvãtaie.
La Moscova, scrisoarea mea s-a propagat cu rapiditatea focului. si în Occident a fost publicatã la timp — la 31 mai în Le Monde, imediat dupã închiderea congresului, cînd amintirea acestei mari rusini era încã vie. si, vestitã cu putere de clopotele publicitãtii, a continuat sã se rãspîndeascã în tot Occidentul, întrecînd din nou asteptãrile mele. (N-avea nici o legãturã cu faptul cã interviul acordat japonezilor se soldase cu un esec, ci cu faptul cã orice interviu cîntãreste putin în ochii opiniei publice, dupã cum înteleg eu acum.
datoritã nu textului denaturat al lui han Denisovici, ci datoritã numai acestei scrisori de rãsunet. Cu un an si jumãtate înainte de aceasta, devastarea arhivei mele trecuse absolut neobservatã. Iar acum mi se nota fiecare gest fãcut împotriva Uniunii Scriitorilor. (Adnotare din 1978.)
Mi-a fost necesar mult timp ca sã fac lista destinatarilor, stergînd si rescriind fiecare nume. Scrisoarea trebuia s-o trimit în toate republicile nationale si, pe cît posibil, nu celor mai mari canalii (de altfel, speranta pe care mi-o puneam în ajutorul nationalitãtilor din zonele periferice s-a spulberat — nu s-a gãsit nici o mînã, nici o voce); tuturor scriitorilor autentici; tuturor membrilor socialmente influenti ai Uniunii Scriitorilor. si, în sfîrsit, pentru ca aceastã listã sã nu aducã a denunt, am împãnat-o chiar cu cîteva nume de stabi si de turnãtori.
Se tinuse totusi cont de aceastã eventualitate, se difuzaserã în diferite cartiere ale Moscovei, se puseserã în diferite cutii postale, nu mai mult de cîte douã scrisori la un loc. Mi-au dat ajutor cîteva persoane (vezi Completarea a cincea).
215
Scrisoarea pe care am adresat-o congresului a fost însã un eveniment în viata noastrã internã.) Chiar si acele rînduri ale scrisorii care contestau experienta europeanã au fost întelese pe ici pe colo, ca sã nu mai vorbim de cele referitoare la noi, care au fost subliniate si retinute ca atare. si în timpul unei întregi perioade — prima decadã a lui iunie — alternînd cu informatiile arzãtoare privind rãzboiul israelo-arab de sase zile, mai multe posturi de radio din diferite pãrti ale lumii au citat, au expus, au citit cuvînt cu cuvînt si au comentat (uneori într-o manierã foarte mioapã) scrisoarea mea.
Dar mai marii nostri tãceau ca mormîntul.
si astfel am început sã am senzatia unei victorii neasteptate, chiar rãsunãtoare!
Asa stînd lucrurile, mi s-a transmis la un moment dat cã Tvardov-ski vrea sã mã vadã de urgentã. Era 8 iunie, în gara Kiev, cu cîteva minute înainte de plecarea trenului spre Naro-Fominsk; iatã-mã cu mîinile ocupate cu sacose încãrcate cu provizii, cu saizeci de ouã cumpãrate mai ieftin — si, la telefon, o voce cunoscutã pe care n-o mai auzisem de mult îmi soptea cu bunãvointã, plinã de subîntelesuri, cã este foarte important, cã sã las imediat totul si sã vin la redactie, îmi venea foarte greu sã-mi schimb planurile, sã ratez trenul, sã mã car cu proviziile la redactie (viata noastrã, de simpli muritori, cum o sã o înteleagã cei cãrora li se aduce totul pe tavã?), dar mai repede si mai presus de toate astea mi-a picat o fisã: de ce avea el atîta nevoie sã mã vadã? Numai ca sã mã facã sã-mi pun cenusã în cap spre folosul lui Novîi mir — dar simpla punere a unei astfel de probleme era o purã zãdãrnicie. Dacã însã, lãsînd sã treacã vara, acum se reped sã culeagã ciuperci de sub zãpadã, dacã s-au hotãrît sã mã publice dupã atîtia ani — atunci sã astepte pînã luni, sã astepte tocmai acele zile în cursul cãrora BBC (acesta îsi anuntase deja programul) va citi în trei reprize scrisoarea mea, ca sã audã si mai marii nostri, în felul acesta, dorinta lor de a mã vedea va fi mai fierbinte!
I-am rãspuns lui A.T. cã pînã în ziua de 12 mi-era absolut imposibil sã vin la redactie. S-a supãrat foarte tare, vocea i-a pierit. Dupã aceea, se spune, a luat-o de colo pînã colo prin birourile redactiei, cãtrãnit si abãtut. Asa-i el totdeauna cînd ia foc — mort-copt, sã te duci la el cînd te cheamã, el nu poate sã astepte. A.T. se înclinã cînd sefii sînt cei care-i zic „nu", dar nu poate sã înghitã un asemenea rãspuns din partea subordonatilor. si mai era ceva: gãsise
216
o bunã modalitate de a-mi fi util — iar eu îi respingeam mîna ca^e voia sã mã ajute.
Orbitele noastre erau asa de diferite, nu era chip sã ne întelegem.
De altfel, în ziua aceea, îmi trecu pe la ureche (se pare de la Berzer) ceva care m-a uimit — încã o surprizã totalã: Tvardovski nu era nicidecum scandalizat de scrisoarea mea cãtre congres, ba dimpotrivã, era chiar multumit de ea! Nu, eu nu 1-am înteles pe acest om! Patru capitole din amintirile mele i le-am consacrat lui, dar de înteles nu 1-am înteles, îmi imaginam cã o sã urle de furie, cã din cauza neascultãrii mele o sã mã trimitã pentru vecie la toti dracii. (Dar gîndindu-mã mai bine, totul devine clar: doar eu nu Occidentului mã plîngeam, nu Occidentului îi ceream protectie — aici, la noi, în interior, dãdeam peste bot. Asta, dupã conceptia lui A.T., puteam sã mi-o permit. Este pur si simplu ceva conform cu regulile pugilatului: nouã, celor de la Novîi mir, ni se pun bete-n roate, ni se meneste un an de zile esec dupã esec — acum e rîndul nostru sã-i pocnim peste bot!)
La 12 iunie, 1-am revãzut la redactie pentru prima datã dupã acea convorbire din martie pe care de-atunci încoace o considerasem a fi ultima. Da de unde! A.T. mi-a strîns mîna cu oarecare retinere, dar bucuria fãcea sã-i luceascã ochii.
— Sînt foarte fericit, Aleksandr Trifonîci, cã nu ati avut o atitudine negativã fatã de gestul meu.
El (încercînd fãrã succes sã se arate sever): — Cine ti-a spus dumitale cã eu n-am avut o atitudine negativã? Eu nu aprob fapta dumitale. Dar orice rãu e spre bine. Poate cã dumneata te-ai nãscut cu cãitã, dacã treaba asta o sã-ti iasã asa. Existã o sperantã.
Pe un ton incantatoriu, încercã apoi sã mã sugestioneze; am înteles cã nu mai era posibil ca prietenia noastrã sã renascã:
— Dumneata trebuie sã te porti în asa fel încît sã nu înãbusi sub cenusã acest loc de unde ai iesit, singurul loc unde arde o flacãrã.
Argumentatia cea mai penibilã pentru mine, reprosul cel mai grav pe care-1 avea a-mi face... Dar, prieteni, de la voi am iesit eu? si într-adevãr nici o flacãrã nu mai arde nicãieri?... si dupã toatã zarva care s-a fãcut, mai pot sã mai fac eu fie si cea mai mãruntã concesie?
Cum poate cineva sã nu înteleagã atîta lucru?
— Cum se face — întrebã el cu aceeasi seriozitate încruntatã — cã scrisoarea dumitale a ajuns sã fie cunoscutã în Occident si sã provoace asemenea tevaturã?
217
— si cum vreti dumneavoastrã, în secolul în care informatia se rãspîndeste peste tot cu atîta rapiditate: democratia sã functioneze si nimic sã nu se cunoascã peste hotare? în Anglia nu-i reproseazã nimeni lui Bertrand Russell faptul cã articolele lui sînt publicate înURSS!
A.T. fãcu un gest cu mîinile lui lungi si durdulii:
— Te rog sã nu le servesti tîmpeniile astea celor de la secretariatul Uniunii Scriitorilor! Uite ce sã-mi spui mie: te-ai adresat cu adevãrat congresului sau ai urmãrit sã faci tevaturã în Occident?
— De ce vorbiti asa, Aleksandr Trifonîci? Bineînteles, numai congresului.
— Bine, atunci sã mergem la secretariat — si sã le confirmi si lor chestia asta. Sã le spui cã tevatura asta din Occident te deranjeazã si pe dumneata.
(Salvatorul meu, la vederea cãruia jubilez?!)
— A.T. De-acum nu voi abandona si nu voi modifica nici un cuvînt din scrisoarea mea. Dacã ei VOT sã scriu ceva, sã mã scuze dar...
— Dar nu! — dãdu el din nou din mîini. Nimeni nu-ti cere sã scrii ceva! Dumneata numai sã confirmi ceea ce mi-ai spus adineaori, nimic altceva! si sã nu le spui cã lupti împotriva puterii sovietice! — zise el, nepierzînd prilejul de a rîde, prilejul de a încheia cu una dintre glumele lui favorite.
Dar iatã ce s-a întîmplat. stabii Uniunii au resimtit scrisoarea mea ca pe o „loviturã sub centurã" (regulile sînt în mîinile lor, ei le stiu) si tribunii au chemat ca „la loviturã sã se rãspundã cu loviturã". Dar vãzînd cã o sutã de scriitori mã sprijineau si, mai ales, vãzînd cum se rãspîndea ecoul în strãinãtate (la asa ceva nu se asteptaserã!), în curînd atît ei cît si cei de la vîrfo lãsarã mai moale. Tvardovski dãdu însã dovadã de o agilitate si de o vigoare diplomaticã neobisnuite la el. El si în prezenta lui saura (care reprezenta, în locul lui Polikarpov, „sectia culturã") reusi sã-si spunã pãrerea („Ce pãrere aveti, primul scriitor rus este cine? Mihail Alexandro-vici?1 Vã înselati!") si sã-i facã pe cei din secretariatul Uniunii sã înteleagã cã nu trebuia procedat asa, cã se dezavantajau pe ei însisi: cã mfimdîndu-mã pe mine, se înfundau si pe ei. si-i convinse sã întocmeascã un alt proiect de comunicat în care: sã se confirme cã
solohov. (N.t.)
218
eu mi-am fãcut serviciul militar într-o manierã ireprosabilã; sã se recunoascã, iatã, cã în scrisoarea mea era ceva care merita sã fie examinat; si sã mã condamne „sever" pentru goana mea dupã „senzational". si tinînd cont de faptul cã nimeni din secretariat nu avea o idee mai inteligentã, cã propunerea le pãrea destul de salvatoare si cã, dupã toate indiciile, era imposibil sã se tacã în continuare (în perspectiva deplasãrilor în strãinãtate si a întrebãrilor prilejuite de acestea), înclinau si ei sã propunã la vîrf 'tocmai o asemenea variantã de rezolutie. si tocmai într-un asemenea moment n-am fost de fatã ca sã-1 ajut pe Tvardovski si deci nu i-am dat posibilitatea sã ducã pînã la capãt una dintre operatiunile lui cele mai bune!... (De altfel, si asa n-ar fi fost dusã pînã la capãt, pentru cã sefii erau ocupati cu înfrîngerea scandaloasã a arabilor, or în capetele lor nu încãpea mai mult de o problemã pe aceeasi unitate de timp.)
Pentru ce deci secretariatul Uniunii nu m-a convocat de-a dreptul pe mine? Pentru ca, dupã scrisoarea mea, nu erau siguri cã eu am sã accept sã mã prezint la ei. Sã zicem cã s-ar fi întîmplat sã nu mã prezint. Atunci ei, neavînd indicatie de sus ca sã mã excludã, cum ar fi iesit din aceastã încurcãturã?... Dupã cum aveam sã mã dumiresc treptat, lucrurile stãteau în felul urmãtor: trebuiau sã arunce o privire asupra mea ca sã se convingã cã eu continuu sã stau de vorbã cu ei. Altminteri, comunicatul lor n-avea nici un rost.
Iatã pe ce stîncã sãrisem cu „abila mea miscare pe tabla de sah".
Am ajuns la celebra vilã cu colonade pe Povarskaia1 si A.T. mã conduse la secretari. Erau secretarii-contopisti K. Voronkov (falcã), G. Markov (vulpea obezã), S. Sartakov (butuc, în parte comic), scriitori mici de doi bani. Dar sase mii de membri ai Uniunii tocmai acestora le „încredintaserã" sarcina de a reprezenta toate interesele mari si importante ale Uniunii Scriitorilor. Am intrat, teapãn ca o prãjinã cu cap de robot—nici miscare umanã, nici expresie umanã. Voronkov fãcu un gest de respect: silueta îndesatã de huidumã si-o sãltã din fotoliu, falca si-o împodobi cu un zîmbet. începea, se pare, una din zilele lui faste. Ocazia pe care o avea de a-mi da întîietate la intrarea pe o usã, apoi pe o a doua, îi fãcea deja o plãcere evidentã. In hemiciclul înnobilat de cariatide si stucaturi, Markov, cu fata lui sireatã si suavã, cam femininã, lãsã sã-i cadã receptorul din mînã, vãzînd în sfîrsit sub boltile Uniunii pe musafirul cel mai scump si
Lanr. 52 al strãzii Povarskaia: sediul Uniunii Scriitorilor. (N.t.)
219
cel mai asteptat. De dupã nu stiu ce usã ascunsã care nu se observa imediat, se ivi Sartakov. Acesta însã nu dãdu nici un semn cã ar fi fost bucuros sã mã vadã si, de fapt, atitudinea lui rãmase tot timpul una de indiferentã posacã. Dar nu venise încã Sobolev, care se impacienta la el, pe cheiul Sofiiskaia: în momentul acela nu exista masinã disponibilã care sã-1 aducã încoace, iar el nu cunostea altã modalitate de a se deplasa. Am întrebat dacã pot sã primesc o canã cu apã de la robinet si, într-o clipã, aceeasi usã ascunsã se deschise si, de undeva din rundul unui cabinet secret, o bufetierã începu sã aducã pe imensa masã lãcuitã sucuri de fructe si apã mineralã, apoi ceai tare cu fursecuri scumpe, tigãri si bomboane de ciocolatã (bã-nisorii poporului...). începu o conversatie de salon despre una si alta: cã aceasta a fost casa Rostovilor si cum au ei grijã de ea; si cum contesa Olsufieva, venind din strãinãtate, ceruse s-o viziteze (Voronkov pronunta cu voluptate cuvîntul „contesã"; mi-1 imaginez cum fãcea reverente în fata ei, desi în 1917 ar fi trimis-o în fata plutonului de executie pe zisa contesã); si ce tapiserii cu portretele lui Tolstoi (18 milioane de noduri), Puskin si Gorki împodobesc peretii acestui hemiciclu. Din spatele meu pînã la fereastra deschisã spre ziua toridã, fãrã nici o adiere de vînt, erau vreo sase metri. Dar protejarea pretioasei mele vieti îl preocupa într-atîta pe Voronkov încît mã întrebã pe furis dacã nu mã deranjeazã curentul, cãci aceastã „încãpere este perfidã".
în timpul acestei trãncãneli mi-am scos pe masã douã sau trei vechi scrisori adresate de mine lui Brejnev si ziarului Pravda. Foile albe, acoperite de un text dactilografiat necunoscut, se etalau inocent pe masa maro, dar îl nelinisteau la culme pe Markov, care se asezase vizavi. El, de bunã seamã, si-nchipuia cã eu venisem acolo ca sã mai pun vreo bombã, cã îndatã o sã le dau o veste în sensul acesta, si nerãbdarea îi rãpea forta de a astepta explozia: era musai sã citeascã scrisorile! Stricînd ambianta decentã a acestei conversatii, el îsi întorcea capul si se holba în toate pãrtile.
Sosi Sobolev — si Markov începu prin a spune cã la congres n-a fost posibil sã se examineze scrisoarea mea, cã, mã rog, congresul a avut un „program încãrcat, cã, din pãcate, scrisoarea a devenit un fapt de însemnãtate nu internã ci internationalã, si afecteazã interesele statului nostru, cã trebuie lãmuritã chestiunea si gãsitã o iesire. (Cu cît se înainteazã, cu atît aceasta devine melodie do-
220
minantã: Cura sã iesim din aceastã situatie? Ajutati-ne sã gãsim o iesire!)
El vorbi concis si mã fixã cu niste priviri nelinistite. Pe acelasi ton salonard pe care vorbiserãm si despre vila Rostovilor, eu i-am întrebat dacã n-ar fi interesant pentru ei „sã afle istoria acestei scrisori". Se pare cã da, foarte interesant. Atunci am început sã le povestesc cu de-amãnuntul istoria tuturor calomniilor debitate la adresa mea, si care a fost riposta mea, si cum am trimis scrisori (îi zgîltîi re ei, ceea ce lui Markov îi luã o piatrã de pe inimã). Am spus cã apoi la toate acestea s-a adãugat raidul asupra romanului meu si asupra arhivei mele...
Sobolev (artãgos): — Ce raidl
Eu (amabil): — ... al Securitãtii Starului.
Apoi plîngerile mele repetate cãtre CC, toate rãmase fãrã rãspuns. Apoi debutul „editãrii clandestine" a scrierilor mele, croindu-se în felul acesta toate conditiile pentru plagiat. si calomnia care se râspîndeste din ce în ce mai mult. (Patetic.) Cui sã mã adresez? Normal: instantei supreme a Uniunii noastre — congresului! E cumva ilicit? (Markov si Voronkov împreunã: pe deplin licit. Sartakov si Sobolev stau îmbufnati.) Congresul era prevãzut pentru iunie 1966; eu pregãtisem deci o scrisoare (mint, încã nu-mi venise ideea aceasta). Dar congresul, dupã cum stiu persoanele aici de fatã, a fost amî-nat pentru decembrie (ei încuviinteazã din cap). Ce-i de fãcut? Atunci m-am hotãrît sã mã adresez direct lui Leonid Ilici Brejnev. în scrisoarea mea vorbeam deja despre situatia scriitorului în societatea noastrã si explicam cum s-ar fi putut face sã înceteze la timp cultul lui Stalin. si ce s-a întîmplat? La scrisoarea aceasta nu s-a dat nici un rãspuns. (Ei între ei, repede, ca niste complotisti, ca niste actori într-o îndelung repetatã scenã de masã: „Leonid Ilici n-a primit-o... n-a primit-o, Leonid Ilici!... Leonid Ilici, desigur, n-a primit-o!...") Am asteptat deci sã vinã decembrie, ca sã-i scriu congresului. (Mint, m-am retras în Ascunzãtoarea mea ca sã termin redactarea Arhipelagului.) Dar congresul a fost amînat din nou — pentru luna mai. (Semne cu capul.) Bine. Am asteptat pînã în mai. Dacã s-ar mai fi amînat încã o datã, as fi asteptat în continuare. (Pesemne, în sinea lor regretau cã nu 1-au amînat si mai mult.)
Sartakov: — Dar de ce patru sute de exemplare?! (Cifrã datã de BBC.)
221
Eu: — De unde ati scos astea, patru sute? Douã sute cincizeci. Iatã, tocmai pentru cã scrisorile trimise într-unul sau douã exemplare se îngroapã undeva, m-am vãzut nevoit sã trimit cu sutele.
Ei: — Dar acesta nu este un procedeu normal!
Eu: — Dar a edita pe ascuns un roman — autorul fiind în viatã — este normal, nu?
Sobolev (cu artag): — Dar unde-i logica? De ce s-o trimiti delegatilor, dacã ai trimis-o prezidiului?
Eu: — Pentru mine era important sã primesc sprijinul scriitorilor de prestigiu. L-am primit din partea a o sutã dintre ei si sînt pe deplin satisfãcut.
Markov: — Dar de ce s-o trimiti la nu stiu ce Georgie literarSl
Eu: — si de ce organul unei republici-surori sã nu stie de scrisoarea mea?
Markov: — Din toate pãrtile ni se trimit exemplare ale scrisorii dumitale. si sã nu crezi cã toti sînt pentru dumneata, multi sînt categoric contra.
Eu: — Tocmai de aceea vreau o discutie deschisã.
Markov (plîngãret): — Da, numai dacã asta n-ar fi ajuns la cunostinta dusmanilor nostri, (în materie de „coexistentã", ei n-au alt termen: toti de jur împrejur sînt dusmani!)
Eu: — Este foarte supãrãtor. Dar este vina dumneavoastrã, nu a mea. De ce s-a întîmplat asta? Pentru cã timp de trei sãptãmîni nu mi-ati rãspuns la scrisoare! De ce s-a pierdut atîta vreme? Eu, eu mã asteptam ca, încã din prima zi a congresului, prezidiul sã mã cheme si sã-mi dea posibilitatea sã dau citire scrisorii mele sau, în orice caz, sã organizeze o discutie.
Markov (îngrijorat): —• Dar, în fine, astea sînt reprosuri. Or, principalul este: ce facem acum?
(si toti, în ecou în cascadã: ce-i de fãcut?)
Markov: — Dumneata, care te gãsesti în viitoarea politicii, dã-ne si nouã niste sfaturi!
Eu (uluit): — Ce politicã? Eu sînt artist!
Voronkov: — si cum o retransmit! De douã ori în cursul aceleiasi emisiuni! (Minte, dar nu pot sã-1 contrazic: eu, nu-i asa, nu ascult radioul occidental.) — Israel! — scrisoarea dumitale! — Israel — scrisoarea dumitale! si cum o citesc! — Maestri ai dictiunii!
Markov (veninos): si totusi în scrisoare este o micã inexactitate.
222
O micã inexactitate? într-o scrisoare unde-i pun cu capul pe butuc? Unde nu las piatrã pe piatrã din ce au fãcut ei decenii de-a
rîndul?---
__Care, deci?
Markov: — Ei bine, iatã: Novîi mir a refuzat sã publice Pavilio-ul cancerosilor. Asta nu înseamnã cã de-acum încolo n-o sã-ti fflai publice nimic.
Un asemenea rãspuns le dãduse Tvardovski. Asa si-1 aminteste el Fãrã sã lase vreun dubiu asupra cinstei si sinceritãtii sale, asa si-1 aminteste el. Despre asta, chiar astãzi am discutat cu el la redactie: „A-I-> cmd te-am refuzat eu?" — „A-T.! Chiar dumneavoastrã ati luat în mînã partea a doua, ati ridicat-o si ati spus: chiar dacã totul ar depinde numai de mine.,." Nu, nu-si aminteste! Nici cã mi-a spus cã „eu nu vreau sã uit nimic", si cã „nu am nimic sfînt" — a uitat si pace. — „Poate cã era vorba de vreo paginã! Dar eu n-am refuzat toatã partea a doua..."
Acum, Tvardovski stã deoparte, fumeazã si, cu un aer serios si atent, urmãreste spectacolul nostru. Vine un moment cînd toate privirile se opresc asupra lui.
Tvardovski: — Ei bine, ne-am înfierbîntat amîndoi; dar cîte nu ne-am spus noi unul altuia! A fost asa, o discutie, dar redactia nu te-a refuzat.
„Asa, o discutie", dar care a fost cît pe-aci sã punã capãt tuturor relatiilor noastre...
Tvardovski: —Acum, toatã redactia e de acord sã publice integral Pavilionul cancerosilor. Divergentele noastre cu autorul se referã la o paginã si jumãtate-douã, asa cã nici nu meritã sã vorbim despre asta...
O paginã si jumãtate-douã? Eu mi-aduc aminte cã erau scoase capitole întregi, personaje întregi... Dar totul s-a schimbat: pe învingãtori nu-i judecã nimeni. Pentru prima datã în viata mea, acest proverb puteam sã mi-1 aplic mie însumi.
A.T. mi-a simtit nemultumirea si atunci — ce as! De unde i-or fi venit promptitudinea si abilitatea asta? — subit, pe un ton pãrinteste sever, cu solemnitate:
—Ascultã, A.I., dar existã o întrebare importantã pe care eu, la redactie, nu ti-am pus-o: spune, dupã pãrerea dumitale, Pavilionul cancerosilor si Primul cerc pot sã ajungã în Europa si sã fie publicate acolo?
223
Asta-i o drãgãlãsenie! Dati-i înainte cu întrebãri d-astea inocente!
Eu: — Da, Pavilionul cancerosilor a cunoscut aici o difuzare de o amploare extraordinarã. Nu m-ar mira sã aparã si în strãinãtate.
Cineva (compãtimitor): — Cu sigurantã, o sã-1 desfigureze, o sã-1 masacreze (nu mai mult decît cenzura voastrã!).
Sobolev (tremurînd de fricã sã nu se trezeascã într-o asemenea situatie disperatã): — si, în plus, ce reguli au ãia acolo: primesc la tipar pînã si manuscrise sosite prin al treilea intermediar, iar autorilor, vedeti dumneavoastrã, le pãstreazã onorariile!
Cineva! — Dar cum se face cã Pavilionul a avut o asemenea difuzare?
Eu: — Eu 1-am dat spre dezbatere scriitorilor, apoi cîtorva redactii si, în general, tuturor celor care mi 1-au cerut. De ce sã nu le dau compatriotilor mei sã-mi citeascã scrierile?
si ei nu îndrãznesc sã replice! Iatã ce vremuri...
Tvardovski (de parcã tocmai si-ar fi reamintit): — Da! Vigorelli mi-a trimis o telegramã disperatã: Asociatia europeanã a scriitorilor stã sã se prãbuseascã. Membrii ei cer explicatii în legãturã cu scrisoarea lui Soljenitîn. Pentru moment, eu nu am trimis decît o telegramã evazivã.
Voronkov: — Provizorie. (Rîde cinic.)
Tvardovski: — Pãi fãrã noi, Asociatia europeanã nu poate sã existe.
Markov: — si chiar pentru noi a fost creatã.
(Apoi iatã ce am aflat din gura lui A.T.: în iunie, el trebuia sã meargã la Roma la plenara prezidiului Asociatiei ca sã discute situatia grea a scriitorilor din... Grecia si Spania. si totul a esuat pentru scriitorii greci din cauza scrisorii mele.)
Eu: — Dar Primul cerc eu multã vreme nu 1-am lãsat din mînã. Dupã ce am aflat însã cã e pus în circulatie fãrã consimtãmîntul meu, mi-am zis cã autorul nu are mai putine drepturi asupra propriului sãu roman. si am cãutat sã nu-1 mai refuz celor care mi-1 cereau. Asa a ajuns si romanul acesta sã se rãspîndeascã, dar mult mai putin decît Pavilionul.
Tvardovski (Agitat, s-a ridicat în picioare si a început sã umble de colo pînã colo):
— Iatã de ce spun: Pavilionul cancerosilor trebuie publicat fãrã întîrziere! Asta o sã punã imediat capãt tapajului care se face în Occident si astfel o sã disparã motivatia publicãrii acestei nuvele
224
acolo. si peste douã zile trebuie dat în Literaturnaia gazeta un extras o datã cu anuntul cã urmeazã publicarea integralã a nuvelei...
__(înduiosãtor de ezitant) —... sau, mã rog, în revista care-i este
mai aproape.
si nimeni n-a obiectat! Nu s-a discutat decît problema dacã Literaturnaia gazeta va reusi în douã zile sã facã acest lucru, avînd în vedere cã era deja culeasã. Poate Literaturnaia Rossiial
în ziua aceea ei se zãpãciserã complet, nu, e prea putin spus: erau fãcuti knock-out, si nu din cauza acestei întîlniri, ci din cauza bombardamentului radio care o precedase. si cel mai neplãcut în situatia lor era faptul cã, dupã cîte se pare, li se sugerase ca de data aceasta sã se descurce singuri (CC se eschivase; scrisoarea nu-i era adresatã lui!) — dar tocmai asta este ceea ce nu le stã lor în putintã; în viata lor n-a existat niciodatã vreo problemã pe care s-o rezolve ei singuri. si exploatînd anchiloza lor intelectualã, Tvardovski, eternul cunctator, luase initiativa.
Markov si Voronkov îmi multumeau care mai de care — dar pentru ce? Pentru cã am venit la ei!... (Acum si eu mã îmblînzisem si le multumeam de a se fi interesat, în sfîrsit, de scrisoarea mea.)
în acea zi, pentru prima datã în viata mea, am simtit — lucru pe care pînã atunci nu-1 întrezãrisem decît dintr-o parte — ce înseamnã sã dai dovadã de fortã. si ce bine înteleg ei limbajul fortei ! Numai acest limbaj! Acest singur limbaj — începînd chiar din ziua în care s-au nãscut!
La întoarcere ne-am servit, eu si Tvardovski, de încãpãtoarea masinã neagrã a ziarului Izvestia. El era foarte multumit de modul cum decurseserã lucrurile, presupunea cã în prealabil secretarii se stãruiserã acolo sus: altminteri, de unde atîta maleabilitate? Unde era deci consemnul de a rãspunde „cu loviturã la loviturã"? A.T. decise pe loc din ce capitol sã ia fragmentul pentru Literaturnaia gazeta si i-a pus el însusi titlul de „Fragment din romanul Pavilionul cancerosilor".
Memoria lui sincerã, dar cu sincope, nu retinuse cîtusi de putin faptul cã el, cu un an în urmã, respinsese, ca inadmisibil si imposibil, însusi acest titlu, înainte de orice publicare, toatã lumea se pusese pur si simplu de acord cã romanul se va numi Pavilionul cancerosilor.
Mersul firesc al lucrurilor.
225
Dar toate acestea erau prea frumoase ca sã fie si adevãrate. Ulterior, bineînteles, totul s-a blocat: sus, sefii cei mari, în primul rînd Diomicev, au fãcut ca lucrurile sã treneze, (într-unul dintre apartamentele unde, spre hazul cîtorva cunoscuti, povestisem cum îl luasem peste picior cînd m-a primit în audientã, exista un microfon al KGB — foarte probabil la Teus. Lui Diomicev i s-a pus banda acestei înregistrãri. Dacã tragi cu urechea la usã si, la un moment dat, aceasta te izbeste în nas, n-ai decît sã te superi pe tine însuti, nu-i asa? Ei bine, nu! Diomicev si-a revãrsat toatã furia asupra mea, mi-a devenit pentru totdeauna dusman de moarte. si acestui grav conflict i s-a suprapus, ani de-a rîndul, vindicta lui personalã. Prin persoana lui, Conducerea Colectivã a fãcut o încercare, una singurã, de a mã cunoaste — iatã ce a iesit...)
N-a mai apãrut, se întelege, nici comunicat al secretariatului, nici fragment în Literaturnaia gazeta: bombardamentul radio venit din Occident încetã si stabii deciserã cã incidentului respectiv i se poate supravietui si fãrã a se lua mãsuri. A.T. avea informatii cum cã la 30 iunie eu fãcusem obiectul unei dezbateri la vîrf. Dar nici de data aceasta nu se luã nici o hotãrîre. în ce-1 priveste, Diomicev imaginã un plan dupã care secretarii (Tvardovski: „treizeci si trei de viteji, patruzeci si doi de secretari") trebuiau sã citeascã volumele mele: si Cercul, si Pavilionul, dar mai întîi si mai imperativ Banchetul învingãtorilor (le pãrea rãu sã se dea jos de pe acest cãlut docil!). Dacã se tine cont de faptul cã printre secretari erau unii care nu numai cã nu stãpîneau condeiul, ci si la citit se poticneau, atunci sistemul de frîne avut în vedere putea sã functioneze o jumãtate de an si promitea sã retinã cãruta pînã dincolo de zilele jubiliare (jumãtatea de secol a „Marelui Octombrie"), cînd avea sã se poatã sta de vorbã în mod mai brutal.
Toate acestea, eu le-am auzit din gura lui A.T., cînd am trecut pe la redactie la începutul lui iulie. El era acru si sumbru, în fie • care lunã se izbea de aceastã stînjenitoare fortã obtuzã — dar nici în o sutã cincizeci de luni nu reusise sã se deprindã cu ea. Cenzura îi refuza pînã si nuvelele cele mai edulcorate (ale lui E. Ghera-simov). Chiar si Voronkov, care de curînd îmi fãcuse impresia unui om atît de prompt în a-ti ridica mingea la fileu, nu venea totdeauna la telefon si-i rãspundea arogant. Totusi, datoritã faptului cã eu eram de fatã, A.T. se ambitiona si telefona încã o datã. Voronkov binevoi sã ia receptorul si sã spunã cã secretarii tocmai citesc, dar cã nu
226
stiu de unde sã-si procure Pavilionul cancerosilor (ce-i drept, Ceka nu-l luase, si nici la CC nu era...) A.T. prinse din nou viatã; li-1
trimit!
Sperantã! Decise sã trimitã acel unic exemplar al redactiei, curãtel, nesifonat, corectat, cel pe care i-1 încredintasem nu de mult. Treaba asta m-a revoltat; „Nu vreau sã-1 dau pe mîinile acelor cîini! O sã-1 sfîsie, o sã-1 ferfeniteascã!" A.T., la rîndul lui, se îmbãtosã si el: „în joc este capul dumitale! Iar dumneata îi dai întruna cu «o sã-1 sfîsie!»..." Singura lui rugãminte a fost aceea de „a suprima pãginuta despre metastaze" — evident, aceasta si era „o paginã si jumãtate-douã" care constituiau o problemã. El îmi amintea (cineva din colectivul de redactie i-o soptise, Dementiev în mod sigur, si de data aceasta, înainte de a pleca), cã exista acolo ceva ca o lungã teorie cum cã lagãrele proliferaserã, ca niste metastaze, în trupul tãrii (ca si cînd ar fi nevoie sã întind chestia asta pe o paginã!). Cînd A.T. si-a fãcut din capul locului o convingere eronatã, este foarte greu a-1 face sã se dezbare de ea. L-am asigurat cã nu exista o asemenea paginã; degeaba. I-am arãtat un paragraf unde se gãsea o frazã oarecum asemãnãtoare cu cea cãutatã; foarte bine, pot s-o tai, de acord. Nu, este o paginã, undeva! în momentul acesta se ivi pe usã micul Kondratovici si, febril, începu sã-si vîre nasul printre pagini: asta sulubin o spune, sulubin! Am început sã parcurg în fata lor paginile cu sulubin si i-am dat si lui Kondratovici, ca unui aliat, rãgazul sã priveascã, fãrã sã mã tem cã o sã-mi punã piedicã sã cad. Dar pupilele i se dilatarã a vigilentã — nu, nu mai erau pupilele lui, erau, plantate în orbitele lui, cele ale cenzurii venite în substituire, si nici nãrile nu mai erau ale lui, ci cele ale cenzurii înzestrate cu antena exploratoare. Cu bucuria celui intrat în posesia unei certitudini, el muscã o bucatã:
— Iatã! iatã!
— Unde?
— Iatã:
Pentru stihiile toate, omul
E-un trãdãtor, un zbir sau un captiv!
Adicã asta este despre metastaze? N-are importantã cã e sau nu despre metastaze. Este chiar mai rãu decît atît!
227
Toate astea nu sînt o poveste despre Kondratovici, ci una despre revistã si despre Tvardovski. Chinuit si speriat, Tvardovski se ralie avertismentului dat de Kondratovici:
— Reiese cã spusele despre Rusia lui Nicolae I ni se aplicã si nouã?...
— Dar nu este vorba despre Rusia lui Nicolae; este vorba de Anglia care se pregãtea sã-1 extrãdeze pe decembristul Turghenev.
Cã i-o fi fost rusine cã nu stia motivele poemului puskinian, sau pur si simplu cã ridicase mîna asupra lui Puskin, fapt este cã A.T. se învoi:
— Bine, scoate însã fraza care spune cã Kostoglotov este de acord.
Aceasta era, de obicei, problema care le dãdea palpitatii: în afarã de ceea ce se va spune despre toatã compunerea respectivã, trebuia sã se prevadã din ce bucatã se va decupa curelusa. Curelusa o vor atasa cnutului si cu cnutul citatelor îi vor plesni pe nedisciplinati peste bot.
Pentru linistea sufleteascã a lui A.T. am scos si aceastã frazã. El îsi regãsi buna dispozitie si decise „sã mã consoleze": cã iatã Egorîcev* a fost pus pe liber, iar eu n-amfostpuspe liber, cã m-am comportat bine la secretariat: fãrã sã mã cert cu ei si fãrã a-mi pune în vreun fel cenusã în cap.
El nu voia pentru nimic în lume ca eu sã-mi pun acum cenusã în cap! în mod sigur, îi plãcuse ideea mea cu scrisoarea. Ba chiar se pare cã pentru prima datã, de cînd ne cunosteam, ajunsese la convingerea cã eu aveam capacitatea de a mã folosi la mers de propriile mele picioare.
Am început sã vorbim despre Banchetul învingãtorilor: despre modalitatea de a-1 sustrage examinãrii în secretariat si despre faptul cã Simonov, urmînd exemplul lui Tvardovski, refuzase sã-1 citeascã.
— Nici mie nu mi 1-ai fi dat? întrebã el.
— A.T., pe cuvîntul meu! N-aveam decît un singur exemplar si, iatã, si pe acela mi 1-au umflat. Eu însumi am rãmas fãrã nici un exemplar.
* Secretarul comitetului orãsenesc Moscova al PCUS; îl criticase pe Brejnev.
228
— La unna urmelor — spuse el, îngãduitor si meditativ —, Bunin este prezent cu Zilele blestemate. Piesa dumitale, cu sigurantã, nu este mai antisovieticã! Noi îi publicãm si celelalte opere...
Fãrã discutie, Tvardovski se schimbase! Se schimbase, si încã foarte repede. Trecuse oare asa de mult timp de cînd mã întrebase cum de-am îndrãznit sã pun „lîngã sacrosanctul Ivan Denisovici" nu stiu ce piesute despre lagãre? Trecuse oare asa de mult timp de cînd respinsese capitole întregi, chiar din Pavilionul cancerosilor! Iar acum, pe deplin reconfortant, scrie:
Voi reusi eu însumi sã-mi descopãr Greselilor si sursa si-nceputul.
Singurul lucru pe care-1 cerea era:
-   Mãcar pe suflet sã nu-mi stati,
Mãcar sã nu vã simt suflarea-n ceafa!
si, cu candoare, mai spuse:
— Ei, îmi permit si eu sã vorbesc contra puterii sovietice, dar numai în cerc foarte restrîns. (Trebuie sã-1 întelegem bine pe Tvardovski cînd spune zîmbind candid: „contra puterii sovietice". Asta nu este în sensul tãios gazetãresc, asta nu atinge fundamentele si nici obiectivele partidului, ci numai faptul de a fi de acord cu tot ce zice si ce face partidul; trebuie totusi sã avem si noi punctul nostru de vedere, ce naiba!) — dar, de exemplu, dacã mã duc în strãinãtate, acolo îmi rîd de ei, acolo totul este invers.
Desigur, asa cum se cuvine, asa cum au fost educati.
Mai trecu o lunã si jumãtate — totul rãmase ca înainte, nici o veste-poveste de nicãieri. La drept vorbind, eu nu asteptam nimic, nu aveam nevoie de nimic — terenul era solid sub picioarele mele! Dar teama de a nu rata vreo ocazie m-a fãcut sã-i propun lui Tvardovski sã încheiem acum un contract pentru Pavilionul: cãci, cum s-ar zice, restabiliserãm relatiile. si în aceastã mlastinã, în acest moment de echilibru instabil, cînd nu se spune nici „da", nici „nu", cînd toatã lumea se eschiveazã de la luarea unei hotãrîri — un mic bobîrnac, unul singur, poate e de ajuns? Hai sã-1 dãm. si cu atît mai rãu dacã, mã rog, cineva se opune la acest contract! în caz contrar, asta poate sã contribuie la promovarea manuscrisului. Trebuie însã sã încercãm!
229
Acest mic plan îl luã pe Tvardovski prin surprindere: nu se astepta ca eu sã fiu primul care sã punã pe tapet problema contractului, nici ca eu sã-1 incit la rebeliune, nu altfel decît sfidînd el însusi vointa sefilor. Impresia mea a fost urmãtoarea: în interior, în el, totul s-a lãmurit instantaneu: nu poate, nu îndrãzneste, nu va face acest gest. Dar dacã oamenii duri transpun imediat în cuvinte sentimentul care tocmai a scãpãrat în ei, oamenii mai delicati nu se decid sã se exprime asa de abrupt. si, în linii mari, el promise, dar lucrurile trebuiau precizate, si dupã zece zile de precizãri, dupã douã vizite inutile ale mele la redactie în conditiile în care el n-a dat pe acolo (i se instalau gaze la daced) si apoi dupã telefonul dat de el de la dacea lui, totul se lãmuri: „în orice caz, eu nu pot încheia cu dumneata contractul pentru Pavilionul, pînã nu primesc dezlegare pentru aceasta."
De cînd o redactie are nevoie de o dezlegare pur si simplu pentru a semna un contract? (Dar, ia stai, redactia oare „nu refuzase" Pavilionul!) Tvardovski redevenise fricosul de altã datã. în aceste cãderi si înãltãri, în hiatusul dintre biografia si sufletul sãu, în aceste întunecãri si înseninãri era sfîsiatã viata lui. El nu era nici dintre aceia care se tem si de umbra lor, nici dintre aceia care merg drept la tintã. Dintre toti, el avea parte de ceea ce era mai greu.
Pentru mine însã, refuzul lui avu mai degrabã un efect eliberator: cãci în timpul acesta în mine prindea deja contur un nou plan — un mare impuls, nu un bobîrnac, era necesar pentru un contract care n-ar fi fãcut decît sã-mi lege mîinile.
îmi parveniserã niste zvonuri (care ulterior aveau sã se dovedeascã mincinoase) cum cã în Italia se pregãtea deja publicarea Pavilionului cancerosilor. si la noi era zãbavã! Atunci m-am gîn-dit sã-i previn, sã le atrag atentia: iatã, sã nu ziceti cã nu v-am spus, de azi înainte voi rãspundeti! Era si prea mare timpul sã li se dea peste mîini acestor procesomani care sugrumau literatura. Date fiind cenzura si arbitrariul care domnesc la noi, dat fiind refuzul guvernului de a recunoaste conventia internationalã a dreptului de autor, oare nu sefii nostri trebuie sã rãspundã pentru cãrtile apãrute în Occident? De ce sã rãspundã autorii?...
Ca si cu ocazia primei mele scrisori, mã gîndeam acum sã trimit încã 150 de exemplare din aceasta, nereducînd decît numãrul celor destinate republicilor nationale. Dar am fost îndemnat sã nu fac nitam-nisam prea mult tapaj, sã nu-mi rup hainele de pe mine
230
strigînd în gura mare, ci numai sã amenint cu acest tapaj. Sugestia mi se pãru rezonabilã. si m-am hotãrît sã nu difuzez a doua mea scrisoare decît „celor patruzeci si doi de secretari" si secretariatului ca atare — si sã fac în asa fel încît sã nu cadã în mîinile altora, ca sã nu ajungã la samizdat si în strãinãtate.
Trebuia de asemenea ales momentul cel mai bun. Desi acum nu mã mai zorea nimic, cãci aveam timp berechet—era totusi mai indicat sã fortez nota pînã sã se consume fastuosul Jubileu al Revolutiei.1 si, în loc de sase luni începînd cu data scrisorii cãtre congres, am optat pentru termenul de trei luni începînd de la data întîlnirii la sediul din strada Povarskaia al Uniunii Scriitorilor. [3]
Dar eram din nou legat de mîini si de picioare: trebuia, nu-i asa, „sã-1 consult" pe A.T., cãci redevenisem prieteni. si putea el oare sã aprobe un asemenea gest?... si puteam eu oare sã renunt la proiectul meu?...
Am fixat ziua cînd urma sã merg la redactie. A.T. a promis cã va veni la întîlnire si n-a venit, îl nelinistea ideea cã eu am sã-1 întreb despre contract! — si evita sã mã întîlneascã. Astfel, povestioara asta excesiv de frivolã a contractului se încadra si ea în schema generalã a întelegerilor dintre noi: eu mã duceam val-vîrtej sã mã consult cu el! Iar el ia-1 de unde nu-i! si în seara lui 12 septembrie, cele patruzeci si trei de scrisori se gãseau deja în cutiile postale ale Moscovei! S-a dovedit a fi fost mai bine si pentru A.T. si pentru mine cã nu ne-am întîlnit.
Dar cum avea sã reactioneze el acum? în fata acestei noi impertinente — o sã sarã în sus? Secretarii se scandalizarã de parcã i-ar fi cãlcat cineva pe coadã, Mihalkov strigã, urlã ceva la telefon la adresa lui Novîi mir, începînd din 15, secretariatul se întruni în sedintã pregãtitoare pentru un prim concert de lãtrãturi, deocamdatã fãrã stenogramã. si în aceeasi zi, mi s-a transmis convocare pentru 22. si în aceeasi zi, Tvardovski îsi puse curierii pe urmele mele.
M-am înfiintat la el pe 18: cuprins de îndoieli, mã întrebam dacã nu mã agit si de data aceasta în zadar. De ce sã zgîndãresc eu acest viespar? Cãci, în sfîrsit, mi-am consolidat pozitia, timp am, si zãu cã as putea sã lucrez în tihnã. Oare e mai important sã mã iau cu ei la bãtaie decît sã lucrez?
1 Adicã 7 noiembrie 1967. (N. t.)
231
în acea zi, i-am mãrturisit si lui Tvardovski îndoielile mele, la care el mi-a zis: Trebuie! Ai început-o, du-o pînã la capãt!
încã o datã mã uimi, încã o datã se ivi omul tuturor surprizelor posibile. Unde dispãruse omul acela abãtut si obosit, omul rãspunsurilor evazive? Era din nou energic si vioi; a doua mea scrisoare, ca un sunet de trîmbitã, îl mobilizase la luptã, si pe 15, la secretariat, el deja participase la aceastã luptã — la aceastã avanpremierã a luptei, la acest sevardino.1 Mi-a spus cã 1-au sprijinit (pentru publicarea Pavilionului cancerosilor) Salînski si Bajan, dar cã au fost si unii ezitanti. „Situatia nu este disperatã!" — îsi fãcea curaj siesi si mie.
Era suficientã o sedintã de felul acesta, mi se pãrea mie, ca sã-mi deranjeze ritmul de lucru si felul trãirii sufletesti, ca sã mã lase pradã deprimãrii si îndoielilor. Dar el, în cursul carierei sale poetice, mer-gînd ca pe un lung si întunecos drum de pãdure — cîte de-astea nu suportase? Trei sute? Patru sute? Ce era de mirare aici? Faptul cã s-a supus reconditionãrii creierelor? Sau reconditionãrii sufletului, fapt ce i-a permis sã le suporte si sã le supravietuiascã!
M-am plîns cã m-a convocat pentru flecãrealã, ceea ce nu fãcea decît sã-mi mãnînce din timpul de lucru. „Ei bine, s-ar putea ca în curînd sã nu mai rãmînã nici un fel de timpi" — fulgerã el amenintãtor. El se temea de cu totul altceva: îl chemã pe priceputul si cumpãtatul Laksin, si, împreunã cu el, îsi propuse sã mã convingã si sã mã învete sã fiu retinut acolo, sã nu mã ambalez, sã nu mã iau la ceartã din cauza întrebãrilor, sã nu-mi las mînia sã devinã explozivã — pentru cã o sã sarã cu ciocurile si, în acest caz, sînt pierdut, ei toti sînt cocosi cu experientã.
Este atîta vreme de cînd ne frecventãm, A.T. si cu mine, si nu ne cunoastem absolut deloc unul pe altul...
— Am sã vã dezvãlui un secret — i-am spus eu. Eu n-am sã-mi ies niciodatã din fire, de asa ceva sînt pur si simplu incapabil, cãci am trecut prin scoala lagãrelor. Nu voi exploda decît dacã programul prevede acest lucru, decît dacã ne-am pus de acord sã explodez: o singurã datã, de pildã în al nouãsprezecelea minut, sau de un anumit numãr de ori în cursul sedintei. si daca programul nu prevede — atunci, vã rog frumos, nu.
1 Numele unei redute în apropiere de Borodino, unde a avut loc un preludiu la marea bãtãlie. (N.t.)
232
Dar A.T. nu mã crezu. stia el cum ti se scoate vlaga din tine la aceste sedinte, cum ti se pun piedici, cum te înteapã în spate, cum te musca de cãlcîi. Dezavantajul pozitiei consta pentru noi în faptul cã ei citiserã Banchetul învingãtorilor, cã examinau Banchetul, cã nu voiau sã vorbeascã decît de Banchet si sã loveascã în Banchet si, prin Banchet în mine. Trebuia deci sã-i constrîngem sã treacã sub tãcere Banchetul si sã vorbeascã despre Pavilion.
Noi am pus totusi la punct modalitatea în care eu trebuia sã lichidez Banchetul, fãrã sã întrerup vreun orator.
Timp de douã zile, am mai avut un pic de timp, de rãgaz — dar mental eram deja în luptã. Ce vor putea sã-mi spunã, sã mã întrebe, cum sã-i atac — toate acestea îmi veneau din toate pãrtile ca din vãzduh, mã sîcîiau prematur, mã provocau sã dau rãspunsuri. Mi-am notat cîteva întrebãri posibile si, în functie de ele, mi-am formulat rãspunsurile.
De exemplu: „Dumneata speli rufele murdare în public!" Rãspuns: „Orice provocare trebuie demascatã si adusã la cunostinta întregii lumi. Ridicîndu-ne împotriva publicitãtii pe care ne-o face Occidentul, ne dãm acordul sã trãim permanent ascunsi de ochii si urechile lumii. O asemenea situatie genereazã samavolnicii."
De exemplu (pãcat, întrebarea asta nu mi-au pus-o): „Din ce trãiesti dumneata?" Rãspuns: „Opt ani de zile m-am hrãnit cîineste cu zeama lungã a lagãrului si nici unul dintre dumneavoastrã nu m-a întrebat atunci din ce trãiesc. Ca învãtãtor am trãit cu 60 de ruble pe lunã si nimeni dintre dumneavoastrã nu m-a întrebat din ce trãiesc. si acum, cînd mi s-a editat o carte de pe urma cãreia, la cerintele mele modeste, se poate trãi zece ani — vin eu si vã întreb: dumneavoastrã ce faceti cu banii poporului care cu atîta dãrnicie vã sînt repartizati în fiecare an?"
Treptat, din întrebãri disparate, a început sã se închege un posibil discurs. Niciodatã în viata mea nu-mi pregãtisem în scris un discurs cuvînt cu cuvînt, dispretuiam acest sistem al fituicilor — si iatã, acum îmi fãcusem si eu un discurs scris. Bineînteles, nu puteam sã prevãd cu exactitate toatã argutia cu care aveau sã mã regaleze, dar, la sedintele noastre nici nu se obisnuieste ca interventiile sã-si rãspundã exact una celeilalte, cel mai adesea se vorbeste în afara subiectului, în functie de ce considerã fiecare cã este mai important pentru el, si nimeni nu se mirã de chestia asta.
La drept vorbind, mie nu mi-a fost greu sã mã pregãtesc pentru aceastã primã ciocnire (de treizeci de ani asteptam momentul!): si
233
pentru cã aveam un punct de vedere foarte clar asupra a tot ce putea sã le treacã prin scâfîrlie,' si pentru cã în realitate aceastã apropiatã sedintã a secretariatului nu era pentru mine instanta unde sã se decidã soarta nuvelei mele: fie cã aveau sã dea undã verde Pavilionului cancerosilor, fie cã n-aveau sã dea—ei oricum pierduserã. Acest secretariat mi-era la fel de inutil si ca auditoriu: n-avea nici un rost sã încerc cu adevãrat a-i face sã-si schimbe convingerile. Tot ceea ce-mi trebuia nu era decît un singur lucru: sã mã întîlnesc fatã-n fatã cu dusmanii, sã fiu dîrz si sã se consemneze totul într-un proces-verbal. La urma urmelor, cum sã nu mã urascã ei? Cãci eu eram negatia nu numai a minciunii lor, ci si a întregii lor vieti alunecoase, trecute, prezente si viitoare.
si totusi, pregãtindu-mã pentru aceastã încrucisare de spade, pînã la urmã m-am simtit obosit si am vrut sã ies din starea aceasta de tensiune excesivã, necreatoare, cu totul inutilã pentru mine. Dar cu ce? Cu medicamente? Idee simplã: spre searã, un pic de vodcã. si îndatã contururile lucrurilor se încetosau, si nimic nu mã mai împingea sã rãspund si sã musc, si dormeam linistit. si iatã încã un punct în care îl întelegeam pe Tvardovski: el, timp de treizeci si cinci de ani, cu ce ar fi putut sã scape de aceastã tensiune supãrãtoare, chinuitoare, umilitoare si sterilã, dacã nu cu vodcã?... Cine se crede ireprosabil, sã arunce cu piatra în el. (Tare neplãcut îi era sã-i vorbesti despre betiile lui. Dacã-i ziceai: „Ar trebui sã vã menajati, A.T.!" — nemultumit, schimba imediat subiectul. si despre obiceiul lui de a fuma tigarã dupã tigarã am încercat sã-i vorbesc, sã-I sperii cu pavilionul cancerosilor — degeaba.)
Planul meu era urmãtorul: singurul lucru pe care-1 astept de la aceastã sedintã este sã-i consemnez cît mai amãnuntit desfãsurarea. Aceasta îmi va da posibilitatea nici sã nu ridic capul cînd vor tãbãrî asupra mea cu întrebãri încuietoare: „spune drept, dumneata esti pentru socialism sau contraW, „spune drept, îti însusesti programul Uniunii Scriitorilor?" Asta nu poate sã nu-i sperie: în ce scop mîzgãlesc eu toatã hîrtia asta? Asta, cu sigurantã, o sã meargã undeval Ei o sã înceapã sã-si aleagã expresiile cu ceva mai multa grijã — nu sînt obisnuiti cu ideea cã discursurile lor confuze ar putea sã nimereascã Ia soarele notorietãtii publice.
Am pregãtit niste foi albe, le-am numerotat, am trasat marginile si la ora stabilitã, 13.00, în ziua de 22 septembrie, am intrat în vestitul hemiciclu cu cariatide. La ei, un aer greu, viciat, saturat de
234
fum de tigarã> luminã electricã asemenea celei diurne, pahare de ceai goale, cenusã împrãstiatã pe suprafata lustruitã a mesei — sedinta începuse cu douã ore înainte de sosirea mea. Nu toti cei patruzeci si doi erau de fatã: pentru solohov ar fi fost înjositor sã vinã; pentru Leonov ar fi fost o alterare a imaginii sale în fata posteritãtii, el miza pe celebritatea de dincolo de mormînt. Nu era prezent veninosul Ceakovski (poate tot din prevedere), nici înversunatul Gribaciov. Dar peste treizeci de secretari tot se strînseserã, si trei stenografe luaserã loc la mãsuta lor. Cu retinere, am salutat într-o parte si în cealaltã si am pornit sã-mi gãsesc un loc. si tocmai unul era liber, întîmplarea a fãcut ca acela sã fie chiar lîngã Tvardovski.
Dupã ce am ascultat cu rãbdare ofensatul cuvînt introductiv al lui Fedin („Dare de seamã" a secretariatului [4]), am profitat de cele cinci secunde — nu mai mult — de discontinuitate, în care el îsi înghitea saliva si se pregãtea sã cheme pe altcineva sã ia cuvîntul, pentru a cere pe un ton onctuos:
— Konstantin Aleksandrovici! îmi permiteti sã spun douã cuvinte pe tema discutiei noastre?
Nu proclamatie! Nu declaratie! Numai douã cuvinte inofensive! — si chiar pe tema discutiei noastre... Cît era de important sã-i smulgi din rutina lor! Am cerut cu atîta inocentã sã mi se dea cuvîntul încît Fedin, galant, nu putu sã mã refuze.
si atunci m-am ridicat solemn, am scos o foaie dactilografiatã si, cu fata impenetrabilã, dar cu vocea declamînd în fata istoriei, i-am trãsnit cu prima mea declaratie care lãsa deoparte Banchetul învingãtorilor, dar nu pe tonul cãintei, ci pe cel al acuzãrii — acu-zîndu-i pe toti cã trãdeazã de ani de zile poporul!!!
Ei — mi-am dat seama de asta ulterior—stabiliserã deja niste lucruri: cine dupã cine sã ia cuvîntul si cum sã înceapã a sãri cu pliscurile pe mine. Ei se aflau deja în ordine de bãtaie, dar, iatã cã înainte de semnalul lor convenit, eu le-am trimis o salvã din o sutã patruzeci si patru de piese, si în norii de fum m-am asezat modest la locul meu (dupã ce le-am întins stenografelor, peste umãr, copia declaratiei mele).
Acum sedeam pe scaun, gata sã notez, dar, nu stiu din ce motiv, nimeni nu lua cuvîntul. Fãcusem sã le cadã din mînã tot ceea ce era mai important — Banchetul învingãtorilor, pe care veniserã sã-1 facã praf. Ei începurã sã freamãte, sã-si revinã — si Korneiciuk coborî în arenã cu o întrebare.
235
— Eu nu sînt un scolar, ca sã sar în picioare la fiecare întrebare, am rãspuns. — O sã iau îndatã cuvîntul.
Dar iatã o a doua întrebare! A treia! Au gãsit formula: pe loc o sã mã bage în cofa, o sã mã bombardeze cu întrebãri, o sã mã transforme în acuzat! Se pricep ei la asta, jigodiile!
Eu refuz, pentru cã îndatã voi lua cuvînrul.
Aha, înseamnã cã au lovit unde trebuie! latã-i în crescendo: murmure, ropote, urlete. „Secretariatul nu poate începe discutia înainte ca dumneata sã fi rãspuns!" — „Dumneata poti la fel de bine sã refuzi dialogul, dar spune-o!"
latã-le rupte si rîndurile noastre, pînã mai adineaori închegate, ei de asemenea îmi dau planul peste cap — cum sã mai iei notite la rece? Dar ce nulitãti, ce nulitãti! — Cum de v-am stiut cu anticipatie aceste întrebãri ale voastre? Cum se face cã la toate întrebãrile voastre orale eu am rãspunsuri detaliate în scris"? Un singur lucru de sacrificat: sã-mi tai discursul în bucãti si, cu aceste bucãti, sã mã dezangajez pe voi.
Mã ridic, îmi scot foile si, pãrãsind vocea de sihastru al istoriei si însusindu-mi vocea celui ce cultivã libertatea, le citesc, întocmai ca un artist dramatic, rãspunsurile gata fãcute.
si le transmit stenografelor.
Sînt uluiti. De treizeci si cinci de ani de cînd existã odioasa lor uniune, n-au mai avut, probabil, un asemenea caz. Dar rezervele revin, esalonul doi, puterea întunericului intrã în joc! si mi se pun încã trei întrebãri.
Ah, lua-v-ar dracu în timp ce vã notez spusele! Ce bine cã am gata toate rãspunsurile. Mã ridic si extrag foile urmãtoare. si în-tr-un mod din ce în ce mai liber, din ce în ce mai expansiv, fixînd eu însumi limitele luptei, nu atît dupã întrebãrile lor, cît dupã planul meu, îi fugãresc si-i fugãresc pe toatã cîmpia de la Borodino pînã la cele mai îndepãrtate fortificatii.
si linistea, confuzia, zãpãceala., indecizia invadeazã spatiul. si, pe flanc, se detaseazã cîteva rînduri, dar acestia nu sînt cu adevãrat dusmani, acestia sînt pe jumãtate ai nostri. Iau cuvîntul Salînski si Simonov; desi nu sînt cu totul pentru noi, ei sînt mãcar pentru Cancerosi. Dusmanul este la pãmînt, nimeni nu cere cuvîntul, si întrebãri nu mai sînt. Ce se întîmplã? Nu este asta o victorie? Ca un dragon greoi, Tvardovski începe sã mãsoare si sã înconjoare cîmpul de luptã: atunci, sã luãm decizia! Publicãm Pavilionul. si, fãrã în-
236
tîrziere, un extras în Literaturnaia gazetal Dar noi pregãtiserãm un comunicat, unde este comunicatul, Voronkov?
Vicleanul Voronkov însã nu se grãbeste. Sau, mai degrabã, cautã comunicatul, îl cautã, dar nu-1 gãseste imediat. (Cu o clipã înainte, avusesem nevoie de Scrisoarea mea cãtre congres pentru a da un citat, dar el se descurcase înaintea mea si mi-a întins — „Pof-tijjji" — o foaie editatã de Posev; am avut inspiratia s-o refuz.) jsf-or sã mai reziste mult, n-or sã mai reziste mult! Dar unde sînt rezervele imperiului?... Ici si colo se obiecteazã: „De ce sã votãm? în definitiv, încã nu s-a hotãrît nimic! Cã doar sînt si unii împotrivã!"
si iat-o venind, garda neagrã! — Korneiciuk (scorpion furios ridicat pe labele de dinapoi)! Kojevnikov! si pe cai albi, cavaleria oportunistã a lui Surkov! si mai departe, si mai departe, iesind din adîncuri, noi si noi capete pãtrate — Ozerov, Riurikov, Baruzdin, cu aerul lui de hocheist.
(Baruzdin stã lîngã mine, de fiecare datã cînd cineva ia cuvântul îl întreb pe el: cine este dumnealui? si acela? îsi numeste vecinul. Nu, nu acela, îmi spune numele altui vecin. Nu, acela dintre ei! — Un cap care seamãnã cu un posterior durduliu bine îngrijit, echipat cu niste ochelari luciosi. A, acela este tovarãsul Melentiev, de la sectia culturã a CC. Dirijorul din umbrã! Asezat pe un scaun, scrie de zor. Scrie, dragul meu! Fã cunostintã cu fostii detinuti!)
si apoi — toate batalioanele nationale (Abdumomunov, Brovka, Kerbabaev, lasen, saripov) — la ei, în republicile lor, se desfãsoarã campania de destelenire a pãmînturilor virgine, se construiesc baraje — ce Pavilion al cancerosilor! — Ce Soljenitîn? De ce scrie el despre suferinte cînd noi nu scriem decît despre lucruri îmbucurãtoare?
si ce multi sînt! Lista lor este nesfirsitã! Numai balticii tac, stau cu capetele în jos. îsi dau seama cã si-au ratat sansa. Nici un rãgaz în parada de combativitate, nici o rupturã în curgerea frazelor învãtate de pe rost. S-a umplut de dusmani tot cîmpul, tot pãmîntul, tot vãzduhul! Cîmpul de luptã va rãmîne în stãpînirea lor. în aparentã, noi am fost cei mai îndrãzneti, tot timpul am atacat. Dar cîmpul de luptã rãmîne al lor...
Borodino. Va trebui timp ca pãrtile sã se dumireascã cine pe cine a învins în ziua aceea.
Pe fata lui Fedin s-au imprimat toate compromisurile, trãdãrile s1 josniciile multor ani, unele dupã altele, etapã cu etapã si fãrã
237
întrerupere (el a început prigoana împotriva lui Pasternak, el a propus judecarea lui Siniavski). La Dorian Gray, toate acestea se încheagã într-un portret, Fedin a reusit, cu propria lui fatã, sã facã acelasi lucru. si cu aceastã fatã de lup vicios, iatã-1 conducînd sedinta noastrã, iatã-1 propunînd stupid ca eu sã încep a lãtra împotriva Vestului, eu, care suport cu plãcere —- nu-i asa? — sîcîielile si afronturile Estului. Prin stratul de vicii care face sã-i pãleascã fata, el tot zîmbeste si dã din cap la spusele oratorilor: dar nu cumva el chiar crede cã eu am sã le cedez?...
E multã vreme de cînd am reusit sã intru în ritm — scriu întruna la procesul-verbal. Stau smerit — o, lupi, voi încã nu-i cunoasteti pe fostii detinuti! O sã vã parã rãu pentru discursurile voastre imprudente!
în ultima mea interventie, deja a patra, îmi permit chiar sã amenint spre sectia culturã a CC („pentru Banchetul învingãtorilor va rãspunde acea organizatie care...") si sã joc teatru cu Fedin; dar, bineînteles, îi salut propunerea! (Toatã lumea zîmbeste! Sînt terminat! ...) Dar, desigur, eu sînt pentru publicitate! De ajuns cu ascunderea stenogramelor si a discursurilor!... Publicati-mi Scrisoarea, si mai vedem!...
Rumoare si strigãte. Riurikov se ridicã si, încruntîndu-si întristat fruntea dogmaticã, spune:
— Aleksandr Isaevici! Nici nu-ti închipui ce blestemãtii scrie presa occidentalã despre dumneata. ti s-ar face pãrul mãciucã. Treci mîine pe la Inostrannaia literatura, îti vom da niste tãieturi din ziare.
Mã uit la ceas.
—Vreau sã vã amintesc cã domiciliul meu nu este în Moscova. Va trebui sã plec imediat la garã, asa cã n-o sã mã pot folosi de amabilitatea dumneavoastrã.
Rumoare si strigãte. Fedin, pãcãlit si furios, închise discutia care durase cinci ore. Eu mormãi, dupã cuviintã, de douã ori cîte un „la revedere", spus peste umãr si plec. Cîmpul de luptã rãmîne al lor. N-au cedat nici cît negru sub unghie.
Dar a cui este victoria?
în ziua aceea n-am reusit sã mã vãd cu A.T. El mi-a trimis o scrisoare: „N-am putut sã nu te admir si am fost fericit pentru dumneata si pentru noi... Ascendent clar al adevãrului asupra tuturor trucurilor si asupra «politicii»... Judecind dupã aparente, existã
238
impresia cã treaba n-a avansat... Dar, în realitate, treaba a înaintat incontestabil în favoarea noastrã... Practic, concluzia mea este cã sîntem în mãsurã sã încheiem un contract cu dumneata, si atunci se va vedea ce e de fãcut mai departe."
Dar, nu mai putin decît Tvardovski, m-a uluit BBC. sedinta se terminase vineri seara. Weekend-ul trecut, iar în cursul zilei de luni, englezii transmiteau deja stirea despre convocarea mea la secretariat si dãdurã sedintei o interpretare destul de pertinentã.
Nu mai sînt acul în carul cu fîn; acum nu mã mai pierd!
Casa Centralã a Scriitorilor vuia de zvonuri. Scriitorii care mã sustinuserã la congres cereau acum explicatii din partea secretariatului.
La cîteva zile dupã aceasta, la conducerea Uniunii Scriitorilor din RSFSR s-a dat citire unei scrisori a lui solohov: el cerea sã nu fiu lãsat sã mã mai apropii de vreo unealtã de scris (nu de tipografii, ci de vreo unealtã de scris! Asa i se interzisese cîndva lui Taras sevcenko). Cã el nu poate sã fie membru al unei uniuni artistice din care face parte si un element antisovietic ca mine! Fra-tii-scriitori rusi începurã sã urle la conducere: „Nici noi nu putem! Adoptati o rezolutie!" Sobolev intrã în panicã (cãci nu existau indicatii!); tovarãsi, ar fi incorect sã punem chestiunea la vot! Cei care nu puteti — vã rog sã scrieti declaratii individuale.
si-i cuprinse spaima. Nici unul nu dãdu curs sugestiei lui Sobolev.
Reactie printre scriitorii din Moscova: dar dacã nici noi nu mai acceptãm sã fim colegi cu ei?
în definitiv, se poate oare fora în granit? Existã oare asemenea sfredele? Cine ar fi fost în stare sã prevadã cã în regimul nostru cineva ar putea sã strige în gura mare adevãrul — si sã rãmînã în picioare?
si iatã cã se poate, nu?
Frîul memoriei mele de detinut mã trage de zãbale de-mi sînge-reazã gura: în pragul noptii sã lauzi ziua si-n cel al mortii viata.
Noiembrie 1967 Riazan
COMPLETAREA A DOUA
Februarie 1971
Stranie e opera ce se-nfiripã aici. Neprevãzutã în planurile initiale si cîtusi de putin obligatorie: poti s-o scrii, poti si sã n-o scrii. Trei ani nu m-am atins de ea: o îngropasem adînc. Nu stiam dacã am sã revin la ea, nu stiam dacã va fi posibil acest lucru. Are fluentã, neapãrat s-o continui! — m-au îndemnat niste prieteni apropiati care o citiserã. latã-mã revenind la ea, în pauza dintre douã Noduri1 ale cãrtii mele capitale (terminasem August).
si primul lucru pe care-1 înteleg: nu sã continuu se impune, ci sã scriu pînã la capãt despre cele ascunse, sã explic mai convingãtor acest miracol: faptul cã merg liber prin mlastinã, mã tin drept si nu mã cufund în smîrcuri, traversez vîltori, mã mentin în aer fãrã proptea. De departe, s-ar putea pune întrebarea: excomunicat de guvern, încercuit de securitatea statului — cum de nu se alege praful de mine? Cum de rezist de unul singur si încã mai si depun o muncã într-adevãr colosalã, cum se face cã uneori ajung sã scormonesc prin arhive si biblioteci si sã introduc corecturi, sã verific citate, sã chestionez oameni bãtrîni, si sã scriu, si sã recopiez la masinã, si sã recitesc, si sã fac pe legãtorul, cãci cãrtile pleacã una dupã alta la samizdat (dar un exemplar din douã va face sã sporeascã rezerva) — prin ce forte? Prin ce miracol?
1 în planul general al operei sale istorice asupra Revolutiei din Octombrie, asupra originilor si urmãrilor sale, desemnatã în aceastã carte sub codul R-l 7, Soljenitîn numeste nod fiecare dintre volumele distincte pe care le consacrã momentelor cruciale ale acestei istorii. August Paisprezece are astfel ca subtitlu: „Primul Nod"; nodul urmãtor va fi Octombrie saisprezece. (N.t.)
240
A ocoli aceste explicatii, imposibil; a te apuca sã le dai, si mei jmposibil. Cîndva, de-o vrea Dumnezeu, vom trãi si noi în sigu-rantã — atunci voi scrie despre tot ce am pe suflet.* Deocamdatã simpla idee de a schita, pentru memorie, planul pe un cãpetel de hîrtie, îmi inspirã teamã; sã nu cadã acest cãpetel de hîrtie în mîi-nileKGB.
Dar, recitindu-mã, vãd deja cã în cursul acestor ani m-am consolidat, am devenit îndrãznet si îndrãznesc din ce în ce mai mult sã-rni scot cornitele; si astãzi mã decid sã scriu lucruri care, cu trei ani în urmã, îmi pãreau aducãtoare de moarte. Devine din ce în ce niai clar traseul evolutiei mele — spre victorie sau spre pieire.
Aceastã operã este stranie si din urmãtorul punct de vedere: pentru oricare alta, întocmesti un plan arhitectural, o îmbrãtisezi dintr-o privire înainte de a fi scrisã, si te strãduiesti ca fiecare parte s-o pui în slujba întregului. Dar aceasta seamãnã cu o îngrãmãdire de constructii anexe, nu stii nimic despre urmãtoarea, nu stii cît de mare va fi si unde va fi amplasatã, în fiecare minut cartea este atît terminatã cît si neterminatã, poti s-o lasi, poti s-o continui atît timp cît mai esti în viatã, sau pînã ce vitelul îsi va frînge gîtul în încontrarea cu stejarul, sau pînã ce stejarul va începe sã pîrîie si se va prãbusi.
Putin probabil sã se întîmple asa, dar eu tin foarte mult la aceastã ipotezã.
* Vezi Completarea a Cincea, Invizibilii.
241
STRÃPUNGEREA
Da, analogia cu Borodino se confirma: de la data bãtãliei trecuserã douã luni, nici un sau aproape nici un foc de armã nu se trãsese din nici o parte — nici un ziar nu o mentionase, de la nici o tribunã nu se emisese nici o sudalmã — cãci încet-încet se apropia a Cinci-zecea Aniversare si ei erau interesati într-o desfãsurare a evenimentelor cît mai lipsitã de incidente, cît mai linã. Cu înclinatia mea spre împãciuire, nici eu — cã am fãcut bine, cã n-am fãcut bine, nu stiu—nu mi-am pus în circulatie „Notitele" despre bãtãlie [4], tinîndu-le în rezervã pentru atacul combinat ce urma sã-1 întreprind cîndva. Nu se producea nici o deplasare perceptibilã a maselor literare, iar cîmpul de bãtaie, ne amintim, rãmînea în mîinile adversarului, Moscova îi rãmînea tot lui — dar eu simteam cã dincolo de aceastã acalmie, undeva, inaudibil, invizibil, ceva se eroda, se surpa — si nu ne chema oare pãmîntul împurpurat sã ne întoarcem la el fãrã sã ne mai încãieram unii cu altii?
Cu aceastã senzatie am sosit la Moscova, o datã trecut marele jubileu, si cu gîndul de a pune la cale niste lucruri înainte de a mã da la fund pe toatã durata iernii. Pentru aceastã punere la cale mi-era necesarã prezenta lui Tvardovski, dar am aflat cã el de multã vreme nu a mai dat pe la redactie, cã s-a împlinit luna de cînd a cãzut pradã sfîrselii lui obisnuite, cã a petrecut ca un spectator anonim mult trîmbitatul jubileu (de la care occidentalii, în naivitatea lor incurabilã, asteptau amnistie mãcar pentru Siniavski si Daniel si pentru Gerald Brooke, europeanul lor cu nervii la pãmînt — dar, se întelege, din partea sovieticã nu i s-a aruncat nimãnui nici o firimiturã de la masa festivã). Mie asa mi se întîmpla mereu cu A.T., lucrurile trebuiau sã iasã mereu cîs: cînd el avea nevoie de mine — imposibil sã mã gãseascã pentru a mã chema în vederea vreunei discutii, cînd eu aveam nevoie de el — imposibil sã-1 contactez.
242
Zile la rînd 1-am asteptat zadarnic la redactie, i-am telefonat la jacea lui — pînã la urmã s-a stabilit ca pe 24 noiembrie sã merg la Pahra, si Laksin, hop cã merge si el. Am plecat amîndoi de dimineatã în „volga" neagrã a ziarului Izvestia, pe o ninsoare deocamdatã slabã. Eu aveam ceva urgent de citit pe drum, dar n-a fost chip; autoinvitatul meu tovarãs mã tinu de vorbã. Multura lucrul acesta li se pãrea bizar, dar pentru mine, o datã ce m-am apucat de o treabã, forta inertiei mã împinge irezistibil s-o duc la bun sfîr-sit conform planului meu, chiar dacã se iveste o ocazie poate unicã, ca de exemplu, aceea de a vorbi cu Laksin, un om cu care, nu stiu de ce, nu m-am potrivit niciodatã. si apoi ce sã discuti în prezenta unui sofer necunoscut? Multe nimicuri ne-am spus unul altuia, dar, cu toate acestea, instalat pe scaunul din spate, el mi-a povestit în soaptã ceva interesant: în 1954, cînd s-a pus problema destituirii lui A.T. din functia de redactor-sef al lui Novîi mir, acest lucru ar fi putut sã nu se producã dacã împricinatul s-ar fi lãsat de bãuturã. sj se si reusise aducerea lui pe calea cea dreaptã, dar în chiar ziua sedintei, el a înselat vigilenta lui Marsak si s-a îmbãtat. sedinta de la CC a luat o turnurã favorabilã lui Novîi mir. Pospelov a fost fãcut de rusine, Hrusciov a spus cã pur si simplu intelectualitãtii nu i se explicaserã problemele legate de cultul personalitãtii — si echipa de redactie a scãpat de o dizolvare în bloc; dar pe redacto-rul-sef, care nici mãcar nu era prezent la aceastã sedintã a CC — cum sã nu-1 fi destituit?
Aceastã înclinatie, care ducea uneori salvator la detensionare, ducea uneori si la nenorocire.
Un dog englez bãltat ne-a întîmpinat dupã ce am trecut de portitã. Am intrat fãrã dificultate în casã si am strigat ca sã ne audã gazda. A.T. coborî agale scara, în acest moment, el era nru suferind, mai neputincios, mai deprimat ca niciodatã (apoi în cursul discutiei si-a mai revenit, a mai prins ceva putere). La ochi avea cearcãne mari. Neputinta i se citea mai ales în acesti ochi de un albastru pal. Fãrã sã se adreseze anume unuia dintre noi, spuse cu o imensã tristete:
— Vezi, prietene Mak1, unde am ajuns.
Tvardovski se gîndeste probabil la personajul unui roman neterminat al lui N. Leskov (l 831-1895), Pãpusile diavolului, a cãrui actiune, conventional situatã în Germania, vizeazã în mod clar viata din Rusia epocii respective.
243
si-1 podidirã lacrimile. Ca sã-1 îmbãrbãteze, Laksin în îmbrãtisa trecîndu-si mîna pe dupã umerii lui.
Am intrat într-un hol care, din cauza ninsorii dese de dincolo de fereastra cît peretele, era întunecos si la ora aceasta. Ne-am asezat nu departe de semineul unde arseserã niste vreascuri în memoria romanului dispãrut.1 în timpul acesta, Trifonîci, cu pasi mari si nervosi, umbla de colo pînã colo. Pret de cîteva clipe noi n-am spus nimic, lãsîndu-1 sã-si revinã, dar acest scurt interval lui i se pãru foarte apãsãtor.
— S-a întîmplat ceva? întrebã el si mîinile îi tremurau, tresãreau chiar, nu numai de slãbiciune, ci si de teamã.
— Da de unde! — m-am grãbit eu sã strig — absolut nimic. Uitati, vã amintiti ce figurã sumbrã am fãcut noi atunci — ei bine, acum totul este invers!
El se linisti putin, mîinile aproape cã nu-i mai tremurau deloc, îsi rãsuci o tigarã, dar n-o aprinse. si, asezîndu-se pe divan, întrebã, pe jumãtate nelinistit:
— Spuneti-mi, ce se mai întîmplã prin lume?
întrebarea mã atinse la coarda foarte sensibilã. Mi-am amintit cum, scolar fiind, dupã ce lipseam de la clasã douã sau trei zile, mã simteam foarte deprimat si-mi spuneam cu constiinta oarecum vinovatã: ce s-o fi întîmplat acolo în absenta niea? Ca si cum, în acele zile, aceastã riscantã lume exterioarã n-af fi putut sã devinã decît si mai amenintãtoare. Fãrã îndoialã cã acelasi lucru simtea si el cînd i se întîmplã ca o lunã întreagã sã se desprindã în felul acesta nu numai de revistã, ci de toatã lumea exterioarã.
— în Lumea Nouã2 sau în restul lumii? — am glumit eu.
— în lumea întreagã, rugã el pe un ton linistit.
Versiunea pe care i-o dãdu Laksin suna astfel: dupã jubileu, nimic nu s-a îmbunãtãtit, dar nici nu s-a înrãutãtit. Eu însã voiam chiar sã-1 conving cã situatia tindea spre mai bine: în Anglia a fost o emisiune de televiziune despre procesul Siniayski-Daniel, un nou val de sustinere se ridicã în favoarea lor, astfel ciã lucrurile nu stau
Mak este tipul prietenului fidel si al artistului autentic care refuzã sã cedeze la tentatiile vulgarului ca si la capriciile tiranului. (N.t:)
1  în seara confiscãrii Cercului si a arhivei lui Soljenitîn. (N.t.)
2 Soljenitîn face un joc de cuvinte, pornind de la faptul cã titlul revistei Novîi mir înseamnã Lumea Nouã. '(N.t.)
244
rãu..- Dar aceastã argumentatie îi lãsa cu totul reci pe amîndoi: nu-i interesa pe ei afacerea Siniavski—Daniel.
Pentru a nu o lungi, am început sã-i expun problema mea: sesizez la inamic un punct slab. Cea mai bunã metodã de verificare a acestui lucru ar fi urmãtoarea: fãrã a cere ceva din partea cuiva, sã dãm la cules cîteva capitole din Pavilionul cancerosilor. Chiar dacã nu va trece, cel putin, cînd PC (Pavilionul cancerosilor) va apãrea în strãinãtate, eu voi putea pe bunã dreptate sã fiu indignat pe Uniunea Scriitorilor. Altminteri, 1-am prevenit eu, gînditi-vã bine: PC o sã aparã, fatalmente, în strãinãtate, si rãspunderea o vor arunca asupra dumneavoastrã si asupra mea, ne vor reprosa cã n-am încercat nimic, cã n-am fost în stare sã ne punem de acord.
A.T.: — Trebuie sã ne mai gîndim, la asta nu se poate rãspunde pe loc.
Or, tonul acesta, eu îl cunosc deja: este cel al refuzului, încerc sã-1 conving: în ambele cazuri — fie cã-1 resping, fie cã-1 lasã sã aparã — noi sîntem în cîstig!
A.T.: —Ar fi o insolentã ca, dupã toate cîte au fost, sã te prezinti cu asa ceva, ca si cînd nimic nu s-a întîmplat. Mai întîi trebuie mers unde trebuie si vorbit, dar eu nu mai pot, întelege-mã.
(Ceva mai tîrziu, Laksin îmi va explica: ultima datã, la „sectia culturã", saura îi ceruse din nou lui Tvardovski sã citeascã Banchetul învingãtorilor — si A.T., încã o datã, dãduse dovadã de o demnitate inflexibilã: n-a vrut sã punã mîna pe un lucru furat, difuzat împotriva vointei autorului! Dar îi rãspunsese prea dur lui saura si nu mai putea sã dea pe-acolo.)
Eu: — Dar nu trebuie sã ne ducem sã cerem! Sã-1 dãm asa cum se dã de obicei — si sã asteptãm. De ce nu se poate?
Laksin (concentrat, gînditor): — Eu nu i-am spus-o pe drum lui Aleksandr Isaevici...
(si de ce n-a spus-o? N-a avut timp? Pãi tocmai de aceea a si venit, acum înteleg, s-o spunã în prezenta sefului.)
—... dar existã varianta urmãtoare. Hitrov a fost la sectia lui saura, au examinat una si-alta, apoi a venit vorba despre Soljenitîn. Ceea ce-i uimeste este faptul cã 24 de scriitori i-au spus sã scrie ° declaratie antioccidentalã, iar el îsi permite sã n-o scrie. S-o scrie
si totul va fi în ordine. Dar nu neapãrat în Pravda sau în Lite-raturnaia gazeta... De ce nu în Novîi mir, în definitiv...
245
Da-a-a? Deci ei bat în retragere, încep sã batã în retragere. Nu sînt obisnuiti sã întîlneascã fermitate!)
Astfel, Laksin propune: trebuie efectiv culese cîteva capitole din Pavilion si, în acelasi numãr, „la nevoie, la posta cititorilor... — o declaratie oarecare a lui A.I. cum cã se mirã si el de tapajul fãcut de occidentali..."
Destept bãiat (la 35 de ani)! a venit balansîndu-se cu mine pe scaunul din spate, pentru a aduce capitularea — si mie nu mi-a arã-tat-o. Era foarte bine în ce priveste aceastã pãtrãticã, dar esichierul are saizeci si patru de pãtrãtele, si trebuia vãzut cã adversarul era zdrobiti
Eu însã nici n-am reusit sã-i rãspund lui Laksin, sã-i dau dreptate lui Trifonîci; acesta se burzului si, deodatã, începu a bodogãni:
— Dar ce poate sã scrie el? Despre ce, dacã au blocat totul? A existat scrisoarea cãtre congres, aceasta nu poate fi modificatã!
si Laksin tãcu; era în crizã de argumente: pãrerea lui A.T. era pentru el mai importantã decît pãrerea CC. Tãcu, desi în sufletul lui nu era de acord.
într-adevãr, nici eu nu am insistat mai mult. Am vorbit de una, de alta. Am bãut un ceai gros si negru cum e cerneala. A.T. se ridicã din nou, începu sã umble de colo pînã colo, sã se aseze; putin cîte putin îsi regãsi demnitatea maiestuoasã, îsi învinse slãbiciunea. La un moment dat, Laksin a pus pe masã un teanc mic de mici volume de Tvardovski, apãrute recent, si eu am comis gafa de a-i întinde lui A.T. stiloul meu:
— Un autograf pentru biblioteca mea.
El nici mãcar nu s-a atins de stilou, nici n-a încercat, îi tremurau mîinile! Scuzîndu-se:
— în momentul ãsta nu sînt în stare sã scriu... Mai tîrziu, eu... Pentru a nu-1 face pe A.T. sã-si piardã interesul pentru publicarea
PC, eu nu intentionam sã-i povestesc înainte de vreme despre August Paisprezece. Dar mi s-a pãrut asa de deprimat încît m-am hotãrît sã-1 îmbãrbãtez: închipuiti-vã cã relatez catastrofa lui Sam-sonov; poate voi reusi s-o termin pînã la vara viitoare. A.T. regãsindu-si simtul ironiei:
— N-a fost nici o catastrofã si nici nu putea sã fie. în prezent e un fapt stabilit cã Rusia de dinainte de Revolutie nu era deloc înapoiatã. Am citit de curînd un articol de economie, articol în care situatia iobagilor în ajunul anului 1861 este descrisã în culorile cele
246
mai favorabile: aproape cã mosierii le dãdeau si de mîncare, bã-trînii si invalizii lor aproape cã erau asigurati...
(Partea cea mai nostimã este cã aceastã nouã versiune oficialã este mult mai exactã decît versiunile „revolutionare" anterioare...)
Am stat mai putin de o orã; masina astepta (soferii de la Izvestia totdeauna fãceau nazuri si-i zoreau pe redactorii de la Novîi mir), ne pregãteam de plecare. Lui A.T. îi veni ideea de a merge la plimbare, îsi trase pe el un fel de bluzã marinãreascã foarte simplã, îsi puse o sapcã, luã un baston — ce-i drept, nu unul gros — ca sã se sprijine în el, si, prin ninsoarea linistitã, ne conduse pînã la portia — avea tot ce este propriu unui mujic, poate cu, sã zicem, un pic de instructie, îsi scoase sapca: zãpada i se anina de rarele fire de pãr ale capului sãu mare si lucios, si el tot de mujic. Fata lui însã avea o paloare bolnãvicioasã. Am avut o strîngere de inimã. L-am îmbrãtisat primul pentru a-mi lua la revedere de la el — de multã vreme între noi nu se mai respecta acest ritual, din cauza disputelor si a izbucnirilor noastre. Masina a demarat si el a rãmas plantat acolo în ninsoare, un mujic cu baston.
La redactie, am turnat eu însumi apã de trandafiri în conversatia Kostoglotov-Zoe pe tema blocadei Leningradului, pentru ca ei sã nu mai aibã vreun motiv serios de a fi reticenti.
si am plecat. Dar, abia ajuns la Riazan, am primit o scrisoare de la Voronkov [5]; acesta voia sã stie: cînd deci mã voi delimita eu, în sfîrsit, de propaganda occidentalã? începuserã ei sã se miste?! Nestînd mult pe gînduri, am contraatacat pe loc printr-o salvã de zece întrebãri: si ei cînd se vor corija? în definitiv, si eu astept un rãspuns! [6]
si, usurat, am plecat mai departe, într-un loc dosnic, la Solotcea, în izba rece si întunecoasã a Agafiei (altã Matriona), izbã pe care, în zilele de dezghet, reuseam s-o încãlzim pînã pe la 15° C, iar în cele de înghet mã trezeam cel mai adesea cu douã sau trei grade. Dupã planul pe care mi-1 fãcusem pentru mai multe luni, trebuia acum sã petrec aici o iama. Mã înconjurasem de portretele generalilor lui Samsonov si m-am hazardat sã încep cartea capitalã a vietii mele. Dar timiditatea în fata acesteia mã paraliza, mã întrebam dacã am sã reusesc sã fac saltul. Liniile, anemice, rãmîneau în sus-pans, mîna îmi sovãia. si, în conditiile acestea, am descoperit cã in Arhipelag erau multe omisiuni; trebuia încã sã studiez si sã scriu istoria proceselor publice si acest lucru le întrecea în importantã
247
pe toate celelalte. O treabã neterminatã este ca si cînd n-ai început-o, este vulnerabilã la cel mai mic soc. si, în conditiile acestea, mi-a parvenit o scrisoare alarmantã cum cã Pavilionul cancerosilor era pe cale de a fi vîndut englezilor — si încã în numele meu, ceea ce era o imposibilitate, eventualitate împotriva cãreia fãcusem uz, cred, de toate scuturile mele! Astfel, munca mea se vãzu datã peste cap, iar, dupã cîteva zile, o nouã alarmã: de la Moscova, de data aceasta, Tvardovski, deja pe picioare, fãcu sã zbîmîie telefonul la Riazan: vino si mã contacteazã! Urgentã maximã! Dar ce era urgent, asta nu mai spunea, era desigur ceva inventat. Poftim de munceste cu ei, lua-i-ar muma pãdurii! în silã, tãrãgãnînd, bombãnind, m-am pregãtit de drum. Mã simteam deranjat la culme cînd împrejurãrile exterioare îmi dãdeau peste cap planul de lucru.
Tvardovski, la rîndul lui, se mira cã nu mã catapultez de îndatã la locul convocãrii: eram invitati amîndoi la secretariatul Uniunii Scriitorilor din URSS ca sã discutãm cu cãrtile pe fatã; îl sunase Voronkov, era nelinistit: îi plãtise Novîi mir lui Soljenitîn mãcar un avans pentru Pavilionul cancerosilor! — omul trebuie sã aibã si el ce sã rontãie! („A rontãi" — acesta era la ei termenul curent pentru a desemna nevoile autorilor.)
Ah, ce mai paraziti sînt ãstia!! De altminteri, nu mã mirã deloc: din moment ce eu m-am vindecat de orice ezitare — acum e rîndul vostru sã ezitati! Ceea ce mã uimeste pe mine este faptul cã într-o jumãtate de secol nimeni pe lumea asta nu a înteles un lucru foarte simplu: ei nu se tem decît de fortã si de fermitate, dar pe cei care le zîmbesc si le fac plecãciuni — pe aceia ei îi zdrobesc.
La 18 decembrie 1-am gãsit pe A.T. la redactie: plutea deja pe perne moi de nori, la mare altitudine. Fiind el însusi lipsit de informatii precise, Tvardovski dedusese fãrã gres, din mici indicii secundare, cã cineva din sferele înalte — mai stii, poate chiar El (Brejnev) — nu cã a dat direct ordin sã se publice Pavilionul cancerosilor, nu, fãrã îndoialã cã nu (indiciile ar fi fost altele), dar a scãpat o frazã traductibilã prin întrebarea: trebuie neapãrat sã-1 interzicem? si aceastã frazã, lansatã undeva în aer, dar fãrã sã atingã solul, aceastã frazã pe care nimeni n-o consemnase, a fost totusi prinsã imediat din zbor, se propagã de la unul la altul, îi survola, le trecu pe la urechi si-i fãcu sã rãmînã muti pe cei din aparatul lui Diomicev si pe toate marionetele literaturii, însã cei de felul lui Voronkov, înzestrati cu mai multã vioiciune si adaptabilitate, se grã-
248
birã sã dea din coadã în fata ei. Astfel, absolut nimic nu se decisese, dar întorsãtura intervenitã dupã septembrie era asa de bruscã încît fvardovski, pe bancheta „volgãi" (de la Izvestia) care ne ducea în strada Vorovski, începu din nou, cum o fãcuse si cu sase luni în urmã, sã viseze cu ochii deschisi: nu numai o publicare în revistã; musai ca un capitol sã plece neîntîrziat la Literaturnaia gazeta nentru a ne întãri pozitiile... si cumpãni din nou ce capitol sã dea, de care „bucãticã de muschi" sã se lipseascã. Concesiv si candid, se oprise deja asupra penultimului capitol (Kostoglotov prin oras si la grãdina zoologicã), dar îsi luã vorba înapoi:
.__Nu n-am sã-i dau eu lui Ceakovski dreptul primei nopti.
Eram noi în ajunul unui miracol al cenzurii? Lumea birocraticã este uimitoare prin aceea cã într-un scurt interval de timp poate sã abroge în interiorul ei însesi toate legile fizicii — obiectele grele se avîntã spre înãltimi si electronii se precipitã la catod. în ce mã priveste, de data aceasta, nu asteptam vreun miracol si, mi-amin-tesc, nu doream foarte tare asa ceva: cãci din nou aveau sã înceapã sã stoarcã rîndurile si paragrafele, ticãlosie mãruntã, în timp ce prin samizdat Pavilionul se rãspîndea asa de nestingherit, fãrã nici cea mai micã mutilare! Drumul de independentã pe care-1 descoperisem era de-acum preferatul meu. Nu am pus piedici în calea scurtei fericiri a lui A.T., nu am obiectat.
Voronkov, cameleon bondoc si fãlcos, redevenise atent si amabil, desi mai putin comunicativ decît fusese dupã scrisoarea mea cãtre congres, dar nu mai era acea specie de huidumã care-mi vîra pe dedesubt mica foaie a lui Posev. Ne-am asezat toti patru ca la jocul de cãrti: eu fatã-n fatã cu Tvardovski, Sartakov vizavi de Voronkov, dar numai trei dintre noi sedeam la mãsutã, cãci Voronkov era separat de noi prin masivitatea biroului sãu, iar propria lui masivitate corporalã, totusi destul de mobilã, ocupa un fotoliu pe mãsurã, în ce mã priveste, n-am spus decît strictul necesar, nu m-am crispat cîtusi de putin, nepercepînd realitatea întregului joc; Sartakov, cu acuratetea sa rãutãcioasã, nu strecura decît rar cîte o carte, dar duelul, pe care cuvintele rostite erau departe de a-1 traduce, se desfãsura între Voronkov si ofensivul Tvardovski. Voronkov voia sã meargã cu conversatia pînã la capãt, fãrã sã se angajeze cu ceva, ferã sã promitã ceva, si cu toate acestea sã lase impresia de om binevoitor. Tvardovski, dupã treizeci si cinci de ani de busculadã 111 mediul literar sovietic, cunostea bine toate aceste miscãri; el
249
voia sã-1 strîngã cu usa pe Voronkov si sã-i smulgã mãcar acordul verbal pentru publicarea Pavilionului.
— Asta e treaba revistei — spuse uimit Voronkov. Faceti cum vreti.
— Dar dumneavoastrã, cel putin, nu obiectati, nu-i asa?
— Dar ce legãturã are cu treaba asta Uniunea Scriitorilor? întrebã Voronkov, tot mai mirat.
(Oare la noi face cineva presiuni asupra editurilor?)
— Nu-u, cu tramvaiul n-am obiceiul sã cãlãtoresc fãrã bilet! — se apãrã Tvardovski, rostind o frazã care nu fãcea parte din repertoriul vietii sale cotidiene, dar pe care o pusese la punct Uniunea Scriitorilor.
si cînd Voronkov trecu la ofensivã, spunînd cã trebuiau dezavuate (eu, Occidentul si scrisoarea mea), cã nu se putea totusi trece sub tãcere toatã aceastã istorie, eu m-am multumit cu un gest de eschivare; mã sãturasem sã-mi tot bat gura, în timp ce Tvardovski, sigur de sine, nu ceda:
— Se poate! Sã pãstrãm tãcerea si totul va fi în ordine.
— Dar cum se poate pãstra tãcerea?? — întrebã, cuprins de uimire, Voronkov, iubitorul de transparentã.
—Pãi iatã cum — sublinie Tvardovski, cu tîlc si fermitate, pã-rînd a trage cu urechea la partea de sus a peretelui.1 — Pe Hrus-ciov 1-au debarcat — a urmat tãcere, si viata merge înainte! Or, acesta a fost un eveniment ceva mai important decît scrisoarea lui Soljenitîn.
De fapt, cum ajunsese Voronkov sã ocupe acest fotoliu? De fapt, de ce conducea el sase mii de scriitori sovietici? Fãcea el figurã de mare clasic printre ei? Mi s-a povestit cã într-o bunã zi, Fadeev si-a luat ca amantã pe una dintre secretarele de la Uniunea Scriitorilor, dintr-o datã, ea nu mai putea sã îndeplineascã o simplã functie tehnicã si, atunci, pe locul rãmas vacant, a fost angajat slugarnicului Kostea Voronkov. începînd din momentul acela, el s-a însurubat, s-a consolidat si a avansat. Dar ce scria el? Circula gluma cum cã, de bunã seamã, cãrtile lui majore sînt repertoriile de adrese ale Uniunii Scriitorilor, în rest, cu foarte putin timp în urmã, Tvardovski, nu se stie de ce (pentru a îmbunãtãti soarta lui Novîi miri),
1 Unde Tvardovski are toate motivele sã creadã cã sînt ascunse microfoane.
250
tocmai lui Voronkov i-a încredintat... adaptarea scenicã a lui Tîorkin. Cine stie ce negru anonim a fãcut treaba asta pentru Voronkov — iar Voronkov s-a trezit peste noapte dramaturg.
Aceastã convorbire a durat o orã si jumãtate si totusi masivul j alunecosul Voronkov nu s-a lãsat prins în labele grãsune ale lui tvardovski: fãcea avansuri, apoi bãtea în retragere, dar nu promitea nimic si nu a rezolvat nimic. Am plecat pe jos, eu si Tvardovski, luînd-o pe niste strãdute pînã la Portile lui Nikita si de-acolo mai departe pe bulevardul Tver pînã la redactie. si în intervalul acestei jumãtãti de orã pe o usoarã geruialã sub soarele timid al iernii, tinîn-du-1 de brat pe A.T. si avînd o grijã deosebitã de el la acea miscare cu totul nefamiliarã lui care era traversarea strãzilor, am observat cum în interiorul lui se elabora, se împlinea, se maturiza — pentru a-1 lua din nou în stãpînire — acea euforicã stare initialã, stare care nu se mai bazeazã, pe un vis, ci pe o autenticã fermitate. Am intrat amîndoi la Novîi mir — el dãdu ordin sã se convoace redactia iar mie îmi spuse cu o solemnitate retinutã:
— Dãm Cancerosii la cules! Cîte capitole?
Ne-am înteles pentru opt. A.T. „urcase în tramvai fãrã sã ia bilet"!
O, putere a opiniei fãrã chip! Dînd dovadã de din ce în ce mai multã fermitate (înscrisã, de altfel, si în numele lui1, si dea Domnul sã fie asa toatã viata!), Tvardovski a trecut peste orice considerent de orgoliu si s-a dus el însusi la tipografia ziarului Izvestia. Acolo a dat de înteles unui sef oarecare cã în legãturã cu Pavilionul nu este vorba de ambitia cuiva, ci existã o opinie în acest sens, si trebuie sã ne grãbim. si seful, membru de partid, neimaginîndu-si cã poate sã existe un asemenea tupeu la un alt sef membru de partid, atîta s-a grãbit — desi asta nu s-a fãcut în cele cîteva ore ale unei singure nopti, ca atunci cînd s-a cules Ivan Denisovici — încît a doua zi spre searã a fost adus la redactie un pachet de spalturi; si, eu încã nereusind sã mã ascund în bîrlogul meu, le-am corectat pe loc. si tot pe loc am dat o luptã înversunatã cu Tvardovski: cu ochii albi de mînie, el mi-a interzis sã pun în fatã tabla de materii*
si însãsi ideea, si caracterul literei, si punerea în paginã, totul
% Autorul apropie numele lui Tvardovski de adjectivul tviordîi („ferm"). (N. t.)
Asa cum s-a fãcut în cazul Cercului. Eu presupuneam cã asa va fi si cu
Pavilionul, mai tîrziu am renuntat, poate cã în zadar. (Adnotare din 1986.)
251
îi repugna, cãci, spunea el, „nimeni nu face asa!" Dar eu am rãmas pe pozitia mea — oricîtã ceartã si oricîte divergente ar stîrni lucrul acesta, n-are decît sã arunce tot ce s-a cules! în felul acesta, Tvar-dovski se mentinea simultan la mai multe niveluri. Dar, e drept, si eu eram pentru A.T. un aliat incomod din toate punctele de vedere.
Se consumase actul „culegerii" pentru rãvãsirea cãreia sceleratii nostri supremi vor constitui încã multã vreme tinta reprosurilor din partea presei occidentale — se consumase în conditiile unui plus de slãbiciune la CC si ale unui surplus de fermitate la editor. Din chestia asta m-am ales cu bani pentru aproape doi ani de viatã, doi ani hotãrîtori. Dar, foarte repede, cei de la CC si-au revenit, s-au corijat (identitatea celui care spusese acea frazã imprudentã a rãmas necunoscutã, dar poate cã nimeni n-a spus-o, poate cã a fost prinsã din zbor fãrã a fi înteleasã bine si deci a fost denaturatã; identitatea celui care o interzicea acum era de asemenea necunoscutã, din nou cineva cam ca Brejnev) — si totul s-a uscat de la rãdãcinã.
I-a lipsit Dumnezeu de orice suplete, de supletea care este proprie creatiei vii.
Iar pentru mine lucrurile se simplificau — mi se asternea din nou înainte un drum, unul neexplorat, dar drept si — îmi spuneau simturile mele — sigur. Regretul acestei publicãri ratate nu mã abãtea de la scopul meu.
Nu acelasi lucru se putea spune despre Trifonîci. El a resimtit acest esec ca pe o mare nenorocire. Cãci el crezuse deja! si cît de mult îl însufletea disperata lui vitejie! Dar elanul sãu se împotmolise în pasta friabilã a prostiei. El însã trebuia sã întreprindã ceva în acele zile si îi veni chef sã-mi împãrtãseascã gîndurile lui si începu sã-mi trimitã telegrame la Riazan, spunînd cã are urgentã nevoie de mine (probabil pentru a pregãti unele îndulciri ale textului). Dar eu nu voiam asemenea îndulciri si mai ales nu voiam sã plec la drum; douã ore pînã la Riazan, plus trei ore pînã la Moscova — dar cum sã-i explici acestui tãran uituc cã în ajun de Anul Nou, din cele zece famelice gubernii înconjurãtoare se vine la Moscova pentru a cumpãra de-ale gurii, cã se stã la coadã pentru bilete, cã aceastã cãlãtorie este dificilã si cã nu m-as supune acestui chin. I-an1 trimis o telegramã de refuz. Atunci îi veni altã idee: sã merg imediat dupã Anul Nou! Dar n-am sã mã duc nici dupã Anul Nou, pãi cînd sã mai lucrez, ãstia te bagã în pãmînt cu atîtea convocãri! Dar
252
l nu întelege: este lupta noastrã comunã, cum pot rãmîne indife-ent? „D31" unde-i el? Sã-i trimit un elicopter?!" Laksin—Kondrato-ici &1 special, gãsirã de cuviintã sã-si dea poalele peste cap: „Cînd sc'riere este datã la cules, autorul are datoria sã fie prezent la lo-ul acestei operatiuni chiar si douã sãptãmîni, dacã e nevoie!"
si am fãcut bine cã nu m-am dus: cei de la sectia culturã înce-miserã din nou sã facã presiuni asupra lui Trifonîci pentru ca eu sã trimit o scrisoare de retractare, fie si într-o formã atenuatã:,J c-fl mers în întâmpinare, i s-a publicat Ivan Denisovici, si care-i recunostinta lui? Banchetul învingãtorilor1?..." — „N-ai cu cine sta de vorbã, îi spunea Trifonîci sotiei mele, oftînd tare mîhnit. — Ei nu spun chiar Pavilion, ci Fortãreata cancerosilor... — si visãtor: Dar dacã s-ar publica astãzi Pavilionul — s-ar schimba din nou toatã situatia din literaturã!... Ce pasi înainte am face!..."
Mai trecurã douã zile, si unde nu se apucã prea loialul nostru Trifonîci sã redacteze el însusi o scrisoarel — o secol al scrisorilor! — ce-i drept, una adresatã exclusiv lui Fedin, dar de o întindere atingînd aproape o coalã de autor; A.T. a scris mult la ea, chiar si numai la schitarea planului ei i-a trebuit mai mult de o sãptãmînã, a scris-o la dacea lui, în orele de lucru cele mai bune, adunînd pentru ea gînduri si fraze în timp ce-si curãta zãpada din curte.
Scrisoarea nu numai cã nu era în ritmul luptei care se desfãsura, dar. nu era nici în maniera acesteia, nu era efectiv o scrisoare „deschisã" — si dacã A.T. ar fi fost prevenit cã ea se va rãspîndi în cele patru zãri, nici n-ar fi scris-o. în aceastã zãbavã propice intrãrii în amãnunte, în aria largã a evocãrii „boltilor de verdeatã de la Barviha" — el nu se gîndea nicicum la samizdat. si se vede cu ce urias consum de energie sufleteascã finiseazã aceastã scrisoare chinuitoare pentru el — si doar o scrie „fãrã a-si pune mari sperante într-un rezultat favorabil", dar „a o scrie era pentru mine o datorie si o chestiune de constiintã". Numai din aceastã scrisoare, noi (si eu) aflãm cã la secretariatul Uniunii Scriitorilor se crease de mai multe luni un „caz Soljenitîn", caz care generase o „lungã serie de sedinte în cerc restrîns, lãrgit si larg la secretariat" (Trifo-mci nu mi-a relatat nimic despre acestea), o „problemã a proble-melor activitãtii de astãzi a Uniunii Scriitorilor". Tot de aici aflãm CUln i se cerea lui A.T. „sã-si foloseascã influenta asupra lui Solje-'•In , sã-I determine pe acesta sã ia pozitie antioccidentalã; si Cum la momentul potrivit (evident, în vara lui 1967) A.T. întocmise
253
deja un „comunicat" pentru secretariat, si cum Fedin 1-a finisat si 1-a aprobat, — si acum acest comunicat este respins; si cã la ultimele întîlniri cu Fedin (adicã spre sfîrsitul toamnei lui 1967) A.T. i-a adresat „cuvinte dure, poate chiar jignitoare... dînd dovadã de insuficientã de autocontrol, aptã sã-i dãuneze". Dar pe tot parcursul ultimelor luni, Tvardovski prinsese curaj în viata socialã, si deja în acele sedinte si acum în aceastã scrisoare, le spune: da, dupã Ivan Denisovici, nimeni nu mai poate sã scrie ca înainte si tocmai aceasta provoacã rezistenta cea mai mare; Soljenitîn „a complicat foarte mult viata literarã... el se gãseste la intersectia a douã tendinte opuse ale constiintei sociale". A.T. nu-si aminteste ca secretarii Uniunii Scriitorilor „sa fi încercat sã respingã fie si unul dintre punctele scrisorii lui" cãtre congres, „aceste puncte sînt inatacabile. .. eu le-as subscrie cu amîndouã mîinile"(!!) — da, si la secretariat si la CC, A.T. se pronuntase „chiar mai dur decît Soljenitîn", si despre cenzurã, si despre destinul personal al acestuia. si chiar din procesul meu verbal despre sedinta din septembrie a secretariatului, proces-verbal nepublicat nicãieri si prezentat numai lui A.T., reiese cã acesta din urmã i-a citat fãrã teamã lui Fedin — si despre pãmîntul patriei pe care eu toatã viata 1-am simtit sub tãlpile mele, si despre Banchet, si despre cum m-am exprimat eu acolo textual; si din ultima mea scrisoare cãtre însusi A.T. rezultã cã „starea mea sufleteascã mi-este mai scumpã decît soarta operelor mele". si Tvardovski împãrtãseste toate aceste lucruri! Le resimtea si el asa, drept pentru care a si scris aceastã scrisoare si, riscîndu-si tomul al cincilea al seriei din operele sale, a refuzat sã suprime mentiunea despre Soljenitîn. El îsi terminã scrisoarea cãtre Fedin cu „totul depinde numai de dumneavoastrã", permiteti tipãrirea „mãcar pentru a da revistei Novîi mir posibilitatea s-o analizeze" — dar, pentru Tvardovski, sensul major al scrisorii rezida nu în aceste rugãminti, ci în redresarea lui sufleteascã.
Iar mai departe, el a dat scrisoarea la doi sau trei prieteni apropiati si careva dintre acestia, nerezistînd ispitei, a azvîrlit-o în ograda samizdat-ului. Lui Tvardovski nu i-a rãmas decît sã ofteze dupã ce faptul se consumase.
în ce mã priveste, am continuat la Solotcea sã fac ultimele retusuri la Arhipelag, rãsfatîndu-mã seara cu emisiunile radioului occidental, si în februarie am avut surpriza de a-mi auzi cititã scrisoarea pe care o adresasem în noiembrie lui Voronkov — surprizã,
254
pentru cã eu n-o lãsasem nicicum din mînã; s-o fi manipulat-o eu în afara relatiei cu Uniunea Scriitorilor, n-ar fi avut nici un sens ___ si cicã sã-ti pãstrezi documentele în rezervã... (Este evident cã scurgerea s-a produs la Voronkov, i s-a tãiat data ca la o fotografiere efectuatã în grabã, dar ani de-a rîndul mie mi se vor imputa cele întîmplate.)
Cãtre luna lui martie am început sã am cumplite dureri de cap, congestii purpurii—prime asalturi ale tensiunii, prim avertisment al bãtrînetii. Dar ducerea la bun sfîrsit a Arhipelagului, ea singurã si nimic altceva, era suficientã ca sã mã facã sã nu mã pot ridica de la masa de scris nici mãcar pentru o orã în aprilie si mai. Doar de n-ar surveni vreun eveniment intempestiv, vreo piedicã în aceste douã luni!... Speram din tot sufletul sã-mi revinã fortele cu ocazia sejurului în scumpul meu Rojdestvo-pe-Istia, în contactul cu pãmîntul, cu drãgutul de soare, cu verdeata.
Pentru prima datã în viata mea, un petec de pãmînt al meu, o sutã de metri de rîu ai mei, o insertie în imensitatea naturii înconjurãtoare! Cãsuta era inundatã aproape în fiecare an, dar totdeauna mã grãbeam într-acolo de cum începea descresterea apelor, cînd podeaua era încã jilavã si cînd, seara, limba de apã din mica rîpã mai cã ajungea pînã-n pridvor, în noptile reci, toatã apa curge spre un pîrîu, lãsînd pe pantele îmbibate si în rîpã acoperisuri de gheatã de un alb cristalin. Gheata atîrnã, fragilã, deasupra golului, apoi se frînge dimineata în bucãti mari ca si cînd cineva ar cãlca pe ea. Dar, în noptile calde, apa nu scade în albia rîului, nu se retrage: sonorã, lãrmuitoare, ea susurã toatã noaptea. si chiar în timpul zilei, zgomotul masinilor de pe sosea nu reuseste sã acopere freamãtul rîului primãvãratec; poti sã stai ceasuri întregi sã-i asculti sunetul întelept al murmurului sãu, în timp ce din orã în orã, simti cã prinzi vigoare. Cînd ceva gîlgîie puternic, amplu, cînd ceva trosneste straniu (a cãzut o creangã care se prinsese într-o salcie cînd apele erau mai înalte), si din nou clipocitul egal, multisonor. Un soare mat, filtrat de nori, se oglindeste tandru în apa repede curgãtoare. Apoi, dîmburile încep sã se zvînte: e timpul sã mîngîi cu grebla pãmîntul cald, curãtindu-1 de iarba moartã si fãcînd astfel loc vegetatiei care sta sã izbucneascã. Apa scade de la o zi la alta si iatã cã a venit timpul sã pui mîna pe furcã si sã debarasezi de mãrãcinisuri si de ouruienisuri malul rîpos. si pur si simplu sã stai si, fãrã sã te gîn-
ti la ceva, sã te încãlzesti la sfîntul soare pe o veche bancã de
255
stejar. Cresc în ograda mea arini si, alãturi, este o pãdure de mesteceni; în fiecare primãvarã mi-este rezervatã sarcina de a descifra semnele anului: dacã arinul înverzeste înaintea mesteacãnului, vom avea o varã umedã, dacã mesteacãnul o ia înaintea arinului, va fi secetã. (si în fiecare an o nimeresc! si cînd si unul si celãlalt înverzesc în acelasi timp, atunci vara va fi capricioasã.)
Perfect! Iatã, pe o asemenea primãvarã, cu un an în urmã, a fost fãcutã în aceste locuri partea principalã a acestor însemnãri. Iar peste o lunã, cînd timpul se va încãlzi, cînd totul va înverzi, cîteva perechi de mîini vor recopia aici textul definitiv al Arhipelagului: ne vom da peste cap ca sã terminãm în mai, cît încã n-au sosit vile-giaturistii, cît încã nu este asa de bãtãtor la ochi si cît încã nu ne aude nimeni tãcãnitul masinilor de scris.
De la Riazan la Rojdestvo trebuie sã treci prin Moscova. La Moscova nu se poate sã nu treci pe laNovîi mir. „Bunã ziua, Alek-sandr Trifonovici!" De fapt, de ce „bunã ziua"? în prezent, toate se rãciserã de-a binelea, altceva avea el în cap. Trecuserã aproape trei luni de cînd îi trimisese scrisoare lui Fedin, se întîlniserã si la Jubileul lui Gorki", si ce a fãcut Fedin? S-a pupat cu Tvar-dovski: „Multumesc, multumesc, dragã A.T.! Am asa o piatrã pe inimã..." — „Este adevãrat, K.A., cã ati fost la Brejnev?" — „Da, tovarãsii din jurul meu au stabilit cã trebuia sã ne vedem." — „si s-a vorbit despre Soljenitîn?" — (Cu un suspin:) „A fost vorba si despre el." — „si dumneavoastrã ce ati spus?" — „Pãi, si dumneavoastrã întelegeti foarte bine cã nu puteam sã spun nimic de bine." — Completîndu-se: „Dar nici de rãu n-am spus." (? — Atunci ce ati spus?...)
Ca întotdeauna la Novîi mir, ascult mai degrabã din politete, nu discut. Desigur nu e rãu cã Trifonîci a trimis o asemenea scrisoare (eu as fi preferat-o de patru ori mai scurtã), si este si mai bine cã a ajuns la urechile multora...
Pe Trifonîci nobletea firii sale îl face sã-si rezerve un bob zãbavã: dusmani are multi, lupte a dat multe, nici nu le poti numãra pe toate, asa cã n-are nici un motiv sã se zbuciume, si cu timpul totul va fi depãsit, cauza noastrã dreaptã va triumfa. Deocamdatã sã servim un ceiut cu covrigi proaspeti.
Da! Iatã si rana, proaspãtã: cum se face cã circulã prin Moscova, nu stiu ce nouã operã de-a mea — si el, A.T., este scurtcircuitat—, de ce? De ce nu am adus-o eu, de ce n-am spus nimic? Nu stiu care
256
literati la Pahra au avut obrãznicia sã i-o ofere lui A.T. spre lectura: „eu, bineînteles, am refuzat!"
(Ah, cum sã explici totul! Chestiunea e cã dacã o aduc, cu sigurantã ai s-o retii, ai sã spui cã nu trebuie s-o dau! Dar eu trebuie s-o dau; las-o sã se plimbe. Este vorba despre Citindu-lpe Ivan De-nisovici1, fost capitol Am. Arhipelag, desprins din acesta la ultima prelucrare; si-mi pãrea rãu s-o las sã se piardã, asa cã am pus-o în circulatie...)
__Uite, A.T., aceasta nu este opera mea, de aceea nici n-am
adus-o, eu sînt compilatorul, acolo 85% sînt citate din cititorii mei. Nici prin cap nu mi-a trecut cã aceastã culegere o sã se rãspîndeascã si cã o sã aibã chiar succes. N-am fãcut decît sã creez pentru douã bãtrînele, foste detinute, posibilitatea s-o citeascã.
__Unde sînt aceste bãtrînele? — mã întrerupe el amenintãtor.
__Ne urcãm imediat într-o masinã, mergem la ele si le luãm textul cu pricina. Cum s-a putut produce aceastã scurgere?
— si scrisoarea dumneavoastrã cãtre Fedin cum a putut sã se scurgã? Cã doar n-ati dat-o nimãnui!
Iatã ceea ce era derutant pentru el. Cãci în legãturã cu aceasta, el stia precis cã nu o dãduse nimãnui.
— Trebuie sã-ti pãstrezi calmul, acum! — îmi sugereazã el. Acum, da, de acord. Dar îl previn totusi în mod cinstit: dacã PC
va fi publicat în strãinãtate, am sã trimit scriitorilor comentariile mele. (Care comentarii — nici pe astea nu pot sã le spun. Dacã i le spun înainte de vreme, o sã punã laba pe ele, si adio „Notitele" mele. Astfel, cel care mereu interzice se condamnã singur la a nu afla niciodatã adevãrul la timp!)
Cu asta si plec — sã mã mentin calm. Era 8 aprilie. si chiar în ziua aceea, la Frankfurt-pe-Main, îsi redacta Grani telegrama ei explozivã... în acel an nu aveam sã savurez multã vreme farmecul „domeniului" meu la început de primãvarã. Era tocmai sãptãmîna dinaintea Floriilor, dar o sãptãmîna rece. Sîmbãtã 13 cãzu chiar zã-padã, zãpadã abundentã, din aceea care nu se topeste repede. si în cursul serii am aflat de la BBC cã suplimentul literar al lui Times tãcuse loc pentru „ample extrase" din Pavilionul Cancerosilor. soc! —Tunet si bucurie! S-a pornit! Hoinãresc si iar hoinãresc pe
Culegere de reactii ale cititorilor sovietici alcãtuitã de Soljenitîn si difu-zatãprinsamizdat. (N.t.)
257
poteca de promenadã, sub ninsoarea primãvãraticã — s-a pornit! Mã asteptam la asta si nu mã asteptam. Oricît le-ai astepta, asemenea evenimente se declanseazã mai devreme decît le-ai fi asteptat.
Pavilionul era tocmai scrierea pe care eu n-o transmisesem niciodatã în Occident. Mi se propusese chestia asta, existau filiere, dar nu stiu de ce, o refuzasem, fãrã a-mi face vreun calcul. Dacã însã aceastã chestie a ajuns prin ea însãsi la un asemenea deznodãmînt, înseamnã cã asa trebuia sã se întîmple, înseamnã cã s-au împlinit scadentele divine. si ce-o sã iasã din asta? — La un an dupã procesul Siniavski-Daniel este posibilã o asemenea obrãznicie? Dar— presentimentul cã sînt purtat pe un drum extraordinar: si totusi — nimic nu se va întîmpla!
în timp ce mã plimbam prin ninsoarea de aprilie, am fost surprins de sotie, care tocmai sosea de la Moscova. Agitatã. N-avusese de unde sã primeascã stirea care doar ce se difuzase. Nu, ea venise cu altã stire: sînt deja patru zile de cînd mã cautã Tvardovski, care tunã si fulgerã — dar unde sã dea de mine? La Riazan, nu; rudele mele de la Moscova „nu stiu" (tin secret Rojdestvo-ul meu tocmai de cei de la Novîi mir, cãci este singura modalitate de a mã asigura cã nu voi fi deranjat, altminteri ei m-ar fi smuls de aici de zeci de ori pînã acum). Ne-am vãzut luni si începînd de miercuri deja „tunã si fulgerã"? „Niciodatã n-a fost vorba de ceva asa de important?" La ei (la noi) toatã ziua bunã-ziua: „un moment exceptional, asa de important!" si destupã-ti bine urechile! Ei vor astepta. Nu trebuie sã strigi toatã ziua bunã-ziua „lupul!", cînd nu e nici un lup prin preajmã; atunci or sã te creadã. Nu pot sã mã rãsucesc de fiecare datã cînd se rãsucesc conditiile exterioare. Hai, am sã mã duc peste trei zile. N-o sã moarã Tvardovski. Este lipsã de omenie fatã de ei? — Dar ei nu sînt mai grijulii fatã de mine: dacã în acesti ani as fi dat curs tuturor convocãrilor lor, mi-as fi pierdut calitatea de scriitor.
O informatie mai proaspãtã decît a mea ei nu pot sã aibã: Pavilionul apare în Occident! si dacã e sã ne facem griji, sã ni le facem nu de faptul cã apare acolo, ci de modul în care va fi receptat acolo. si lucrul asupra cãruia trebuie chibzuit nu sînt motivele pentru care a intrat în panicã Novîi mir, ci altceva: oare n-a venit timpul loviturii pe care trebuie s-o dau eu? Cãci documentele mele mu-cegãiesc pe fundul unui sertar, de bãtãlia mea borodinianã nu stie nimeni nimic — nu e oare timpul de a o revela? îmi doresc liniste
258
__(jar trebuie actionat! Sã nu astept ca ei sã se adune pentru atac —
Cj5 imediat, sã-i atac eu!
*Mu mã conduc dupã un calcul amplu, ci dupã intuitia celui ce strãbate tunelul.
Cu aceastã idee mã si duc marti 16: sã-mi lansez „Notitele"! Asta are multe pagini, cincizeci de pagini deja dactilografiate încã din timpul iernii (Litvinov si Bogoraz pe-ale lor le-au si pasat direct corespondentilor de presã, dar eu încã mai fac exces de prudentã, sînt un animal hãituit, mã ascund în spatele a cincizeci de scriitori), acum nu mai rãmîne decît sã termin repede dactilografierea scrisorii de însotire [7]; este fitilul bombei, pentru ca pãrtile disparate sã explodeze toate o datã si la termenul care sã fie de-acum pe întelesul tuturor:
„... Eu în mod insistent am prevenit Secretariatul asupra pericolului ca operele mele sã ajungã în strãinãtate, întrucît ele circulã intens si de multã vreme din mînã în mînã... S-a pierdut un an, inevitabilul s-a produs... Este clarã responsabilitatea Secretariatului."
în ultimul moment, prietenii mei moscoviti mã trag de mînecã: trebuie asteptat! La ora asta, într-un asemenea moment — aceasta este reactia lor generalã, ei frîng vointele... nu trebuie iritate sferele înalte...
Dar tocmai de aceea trebuie sã mã pun în miscare imediat!!!
Pentru asta am si venit la Moscova. si, printre altele, pentru a arunca o privire si la Novîi mir. ce panicã i-a apucat?
Extremã supãrare! sumbru amestec de mînie si ciudã pe fetele lui Laksin si Kondratovici — dar nici un cuvînt inteligibil: ierarhie si disciplinã înainte de orice, în absenta lui A.T., nimic de fãcut! Dar el nu reuseste sã ajungã de la dacea sa: pe drum are panã de cauciuc, îmbuibatul sofer de la Izvestia nu are nici mãcar o cheie sã demonteze roata. Dupã trei ore se iveste A.T., încordat sufleteste, dar si terminat, terminat de cãtre minei Acum, colegiul principal, ca o comisie de anchetã inchizitorial-severã, s-a adunat în sedintã plenarã în cabinetul redactorului-sef. Ei pun în fata mea — cu un aer asa de dezgustat încît le repugnã si s-o tinã în mînã—telegrama murdarã, mîrsavã, a trãdãtorilor odiosi de la revista Grani (Ce titlu bun totusi pentru oameni care gîndesc!):
>,Frankfurt-am-Main, 9. 4., Novîi mir
Vã aducem la cunostintã cã comitetul securitãtii statului a tri-11118 î*1 Occident prin Victor Louis încã un exemplar al Pavilionului
259      .
cancerosilor pentru a bloca în felul acesta publicarea lui în Novîi mir. De aceea noi am hotãrît sã publicãm imediat aceastã operã.
Redactia revistei Grani."
Chestia asta este atît de neasteptatã, contine atîtea contradictii, chiar enigme — încît eu nu pot întelege, nu-mi intrã în cap. Dar nici nu mi se cere sã înteleg! — provocare! — si ca cetãtean sovietic trebuie sã... Nici pentru ei însisi aproape nimic nu este clar aici, dar le lipseste simpla maturitate civicã de a începe cu clarificarea a ceea ce nu este clar. Care este singurul lucru cu care s-au obisnuit sovieticii? A riposta! Cum sã descurci, cum sã cercetezi, cum sã gîndesti ceva, cum? Prin a ripostai Rezultatul multor decenii de îndoctrinare. Chiar tînãrul, criticul, ingeniosul Laksin se alãturã, fãrã sã gîndeascã, celorlalti pentru a alcãtui împreunã cu ei acelasi zid amenintãtor: a ripostai
O, marea mea feblete, Novîi miri O, marea mea vulnerabilitate! Cu nimeni nu mi-este greu a sta de vorbã, numai cu voi mi-e greu. De multã vreme nu mai datorez nimic nici unei institutii sovietice, doar vouã vã sînt îndatorat; dar tocmai prin voi mã rãpeste si mã înghite masa vîscoasã a sistemului: E datoria lui! Datoria lui! E al nostru! Al nostru!
Tvardovski (sententios si chiar triumfal):
— Iatã cã soseste momentul sã dovedesti cã dumneata esti un cetãtean sovietic. Cã cel pe care noi l-am descoperit este dintre ai nostri, cã Novîi mir n-a gresit. Dumneata trebuie sã te gîndesti la toatã literatura sovieticã, trebuie sã te gîndesti la tovarãsi. Dacã nu vei avea o conduitã corectã, ei pot sã ne interzicã revista...
Permanentã amenintare — ei pot sã interzicã... si eu nu sînt pur si simplu eu, ci ori o piatrã de moarã, ori un balon de gîtul lui Novîi mir...
Dupã Borodino, mi-am închipuit cã sînt un om liber. Dar nu, cîtusi de putin! Cum se împotmolesc picioarele, ce greu e sã le despot-molesti! încerc sã mã justific cu aceea cã:
— Grani a întîrziat. Times deja 1-a publicat...
Times n-are nici o importantã, Grani conteazã! Ceea ce conteazã este principialitatea sovieticã si riposta!...
îi strecor lui A.T. scrisoarea mea de însotire, o copie lui Laksin (lui Kondratovici nu-i dau, el citeste peste umãrul lui Laksin). Nu, asupra lui A.T. n-are nici un efect. si nici asupra celorlalti (dupã o ocheadã spre A.T.).
260
— Times, asta nu e în ruseste...
Laksin... — Foarte important, Aleksandr Isaevici, în fata istoriei. Cãci, în lucrãrile de referintã, se mentioneazã totdeauna prima aparitie în limba autorului. si dacã se va mentiona Grani, ce rusine!...
Deodatã, A.T. se trezeste si, apropo de scrisoarea de însotire, spune:
— si dumneata ai intentia s-o difuzezi? Nu-i momentul! Acum stii în ce umoare sînt ei... te poate costa capul... Ei sînt pe cale sã adauge un articol nou la Codul Penal...
Eu: — Pe mine toatã povestea cu Codul Penal nu mã priveste; nu mi-e teamã.
A.T. — si deja ai început s-o difuzezi?
N-am început deloc, dar îi trag o cacealma: — Da. — (Ca sã fie mai ireversibil.)
Nu aprobã si nu aprobã. Nici în sertar nu vrea sã-si punã o hîrtie cu atîtea greseli, asa de nesãbuitã. Nu acesta este lucrul cel mai important la ora actualã! Unanimi si severi, mã împresurarã din nou. si Tvardovski îmi dicteazã direct:
„Interzic categoric revistei voastre neoemigrante, fãtis ostile... Voi lua toate mãsurile..."
Care mãsuri? Guvernul nu ne apãrã drepturile, dar ne cere sã ne apãrãm noi însine! — Iatã ce modã-i prin pãrtile noastre.
— Altminteri, Aleksandr Isaevici, noi nu mai sîntem tovarãsi pentru dumneata!
si, pe fetele lui Laksin-Hitrov-Kondratovici, aceeasi expresie pietrificatã: noi nu vom mai fi tovarãsi pentru dumneata! Noi sîntem patrioti si comunisti.
O, ce greu e sã nu cedezi prietenilor]... si apoi, realmente, n-am poftã sã vãd Grani publicînd PC; ei nu vor face decît sã rasoleascã treaba, mai ales cã e pe cale de a se realiza o editie într-o limbã europeanã. si ce-i de fãcut... bine, am înteles... bine, voi da o telegramã. (Am cedat?... Asa de repede?...) încerc sã compun, dar cuvintele nu vor sã se înlãntuie. Lãsati-rnã sã reflectez! Mã vãd dus în biroul lui Laksin. Dar eu mã simt de parcã m-ar fi arestat: atîta timp cît nu voi scrie aceastã telegramã de interzicere, ei nu-mi vor da voie sã ies din redactie.
Dar trebuie sã reflectãm mereu! Sã luãm mereu seama celor ce ne-nconjoarã. si pe verso-ul aceleiasi telegrame, scris cu creionul —- ce vãd? Un bruion:
261
cancerosilor pentru a bloca în felul acesta publicarea lui mir. De aceea noi am hotãrît sã publicãm imediat aceastã operg
Redactia revistei Granit
Chestia asta este atît de neasteptatã, contine atîtea contradictii chiar enigme — încît eu nu pot întelege, nu-mi intrã în cap. L)a]! nici nu mi se cere sã înteleg! — provocare! — si ca cetãtean sovietic trebuie sã. . . Nici pentru ei însisi aproape nimic nu este clar aici, dar le lipseste simpla maturitate civicã de a începe cu clarificarea a ceea ce nu este clar. Care este singurul lucru cu care s-au obisnuit sovieticii? A riposta! Cum sã descurci, cum sã cercetezi cum sã gîndesti ceva, cum? Prin a ripostai Rezultatul multor decenii de îndoctrinare. Chiar tînãrul, criticul, ingeniosul Laksin se alãturã, fãrã sã gîndeascã, celorlalti pentru a alcãtui împreunã cu ei acelasi zid amenintãtor: a ripostai
O, marea mea feblete, Novîi miri O, marea mea vulnerabilitate! Cu nimeni nu mi-este greu a sta de vorbã, numai cu voi mi-e greu. De multã vreme nu mai datorez nimic nici unei institutii sovietice, doar vouã vã sînt îndatorat; dar tocmai prin voi mã rãpeste si mã înghite masa vîscoasã a sistemului: E datoria lui! Datoria lui! E al nostru! Al nostru!
Tvardovski (sententios si chiar triumfal):
— Iatã cã soseste momentul sã dovedesti cã dumneata esti un cetãtean sovietic. Cã cel pe care noi l-am descoperit este dintre ai nostri, cã Novîi mir n-a gresit. Dumneata trebuie sã te gîndesti la toatã literatura sovieticã, trebuie sã te gîndesti la tovarãsi. Dacã nu vei avea o conduitã corectã, ei pot sã ne interzicã revista. . .
Permanentã amenintare — ei pot sã interzicã. . . si eu nu sînt pur si simplu eu, ci ori o piatrã de moarã, ori un balon de gîtul lui Novîi mir. . .
Dupã Borodino, mi-am închipuit cã sînt un om liber. Dar nu, cîtusi de putin! Cum se împotmolesc picioarele, ce greu e sã le despot-molesti! încerc sã mã justific cu aceea cã:
— Grani a întîrziat. Times deja 1-a publicat. . .
Times n-are nici o importantã, Grani conteazã! Ceea ce conteazã este principialitatea sovieticã si riposta!...
îi strecor lui A.T. scrisoarea mea de însotire, o copie lui Laksin (lui Kondratovici nu-i dau, el citeste peste umãrul lui Laksin). Nu, asupra lui A.T. n-are nici un efect. si nici asupra celorlalti (dupã o ocheadã spre A.T.).                                      =
260
__. Times, asta nu e în ruseste...
Laksin... — Foarte important, Aleksandr Isaevici, în fata istoriei. Cãci în lucrãrile de referintã, se mentioneazã totdeauna prima aparitie în limba autorului. si dacã se va mentiona Gr ani, ce rusine!...
Deodatã, A.T. se trezeste si, apropo de scrisoarea de însotire,
spune:
__si dumneata ai intentia s-o difuzezi? Nu-i momentul! Acum
stii în ce umoare sînt ei... te poate costa capul... Ei sînt pe cale sã adauge un articol nou la Codul Penal...
Eu: — Pe mine toatã povestea cu Codul Penal nu mã priveste; nu mi-e teamã.
A.T. — si deja ai început s-o difuzezi?
N-am început deloc, dar îi trag o cacealma: — Da. — (Ca sã fie mai ireversibil.)
Nu aprobã si nu aprobã. Nici în sertar nu vrea sã-si punã o hîrtie cu atîtea greseli, asa de nesãbuitã. Nu acesta este lucrul cel mai important la ora actualã! Unanimi si severi, mã împresurarã din nou. si Tvardovski îmi dicteazã direct:
„Interzic categoric revistei voastre neoemigrante, fãtis ostile... Voi lua toate mãsurile..."
Care mãsuri? Guvernul nu ne apãrã drepturile, dar ne cere sã ne apãrãm noi însine! — Iatã ce modã-i prin pãrtile noastre.
— Altminteri, Aleksandr Isaevici, noi nu mai sîntem tovarãsi pentru dumneata!
si, pe fetele lui Laksin-Hitrov-Kondratovici, aceeasi expresie pietrificatã: noi nu vom mai fi tovarãsi pentru dumneata! Noi sîntem patrioti si comunisti.
O, ce greu e sã nu cedezi prietenilorl... si apoi, realmente, n-am poftã sã vãd Grani publicînd PC; ei nu vor face decît sã rasoleascã treaba, mai ales cã e pe cale de a se realiza o editie într-o limbã europeanã. si ce-i de fãcut... bine, am înteles... bine, voi da o telegramã. (Am cedat?... Asa de repede?...) încerc sã compun, dar cuvintele nu vor sã se înlãntuie. Lãsati-mã sã reflectez! Mã vãd dus în biroul lui Laksin. Dar eu mã simt de parcã m-ar fi arestat: atîta timp cît nu voi scrie aceastã telegramã de interzicere, ei nu-mi vor da voie sã ies din redactie.
Dar trebuie sã reflectãm mereu! Sã luãm mereu seama celor ce ne-nconjoarã. si pe verso-ul aceleiasi telegrame, scris cu creionul — ce vãd? Un bruion:
261
„Mult stimate Piotr Nilovici!
Consider cã Soljenitîn trebuie sã trimitã la aceastã revistã neo-emigrantã (ei pun în acest neo ceva deosebit de acuzator), fãtis ostilã tãrii noastre... încerc sã-1 convoc de urgentã la Moscova pe Soljenitîn, a cãrui resedintã deocamdatã n-o cunosc. Astept
indicatiile dumneavoastrã. Tvardovski.
11 aprilie"
(în urma acestui demers, Tvardovski nu a primit nici un fel de directive; s-a plictisit sã mai astepte si, dupã douãzeci si patru de ore, 1-a sunat el însusi pe Diomicev. Acesta: „A, a, sã procedeze cum vrea." Iar dumneavoastrã, a zis el, descurcati-vã. Tvardovski s-a simtit si mai obligat de constiintã sã mã caute.)
Dar cuvintele telegramei nu voiau nicicum sã se înlãntuie. Ceva am însãilat eu, dar fãrã nici o urmã de insultã; m-am dus sâ-i arãt —A.T. s-a înfuriat: slab, nu e ceea ce trebuie! Eu 1-am bãtut usor pe spate, dar el si-a iesit din fire si mai tare:
— Eu nu sînt nervos! Dumneata esti nervos!
Bine, fie. Nu iese totdeauna cum trebuie. Noaptea e un sfetnic bun: lãsati-mã sã mã mai gîndesc, o voi trimite mîine dimineatã, promit.
Cum-necum, mi-au dat drumul.
Dar sufleteste eram la pãmînt.                                    s
;   L.K. Ciukovskaia, deconcertatã:
— Nu înteleg. Asta-i jocul cu focul. Mai bine sã stai deoparte. si de fapt, ce-i cu vraja asta? Cum am putut eu sã le promit?
Dar oare trebuie lãmurite lucrurile? Un lant de enigme:
1) în general, cum s-a putut întîmpla ca o asemenea telegramã sã le fie remisã? Este vorba sau de o gafa a aparatului, sau de o provocare a KGB;
2) Cine este acest Louis?
3) Jncã un exemplar"? si primul, unde si de cãtre cine a fost predat? (si unul ca si celãlalt, desigur nu pe gratis! si banii pentru Pavilionul meu au plecat deja sã consolideze conturile Securitãtii Statului!)
în timp ce se pregãteste neabãtut salva mea de cincizeci de „Notite", trebuie aflat cine-i acest Louis — si imediat se iveste o fostã detinutã (N.I. Stoliarova, vezi Completarea a Cincea), care aduce niste informatii trãsnet: nu existã nici un Louis, ci un Vitali Levin, bãgat la pîrnaie înainte de a-si fi terminat facultatea, pentru
262
o afacere cu valutã cu turisti strãini; în lagãr, el era un turnãtor notoriu; dupã lagãr, nu numai cã nu i s-a interzis sederea la Moscova, dar a devenit corespondent al unor ziare engleze de destul de marcatã orientare „de dreapta"; este cãsãtorit cu fiica unui bogãtas englez, pleacã si vine cînd vrea în si, respectiv, din strãinãtate, are valutã din belsug si o dacea de vis în rezervatia generalilor, la Ba-kovka, unde e vecin cu Furteva1. Iar manuscrisul fiicei lui Stalin, Allilueva, nu 1-a dus în Occident nimeni altul decît el.
Totul este clar. Telegrama este autenticã (a fost remisã printr-o eroare, printr-o minune), KGB face comert cu Pavilionul meu, Grani îl previne cu bunã credintã pe Tvardovski. Pentru aceasta, eu trebuie, în bunã traditie sovieticã, sã-i împrosc cu noroi pe cei de la Grani; cît despre KGB, el poate continua sã facã negot cu sufletul meu, cãci el este la putere, el este al nostru, el are dreptul.
si o semiduzinã de frunti de redactori de la Novîi mir, timp de o semiduzinã de zile, se încruntã în birouri, îsi fac confidente în legãturã cu indignarea care le-a cuprins vizavi de Soljenitîn: cît este de ticãlos si de ascuns fatã de redactie! în fata redactorului-sef, indiferent ce face sau ce spune acesta, ele se înclinã servil, iar el mã calcã si pe mine în picioare, se cãciuleste în fata lui Diomicev si tremurã pentru soarta lui Novîi mir. încolo, nimeni nu se apleacã asupra telegramei si nimeni nu ia legãtura cu telegraful ca sã afle: telegrama, este ea autenticã? Existã un asemenea Louis? în ce tarã? Cine este el si cu ce se ocupã?
Iatã deci educatia sovieticã: loialismul gregar, acest hibrid de servilism si lasitate, în spiritul cãruia totul e sã ripostezi — în directia în care nu este nici un pericol!... Este de-a dreptul rizibil cã, în ajun, am putut sã mã las tras pe sfoarã si sã sovãi.
A avut Dumnezeu grijã de mine sã nu mã dezonorez cu ei. Din spirala vîrtejului, el mã urcã pe cal: „Notitele" au început sã-si facã drum cãtre lume! si imediat în urma lor si-a luat zborul noua mea scrisoare pe tema Louis! [8] Dacã Victor Louis n-ar exista, ar trebui inventat; el mi-a cãzut în mînã într-un moment asa de potrivit! KGB va rãspunde de acum înainte de tot ce tine de publicarea Pavilionului, nu eu! Pentru ca A.T. sã se rusineze îi las la redactie douã note la interval de o zi si, eliberat, plec la Rojdestvo al meu.
1 E. A. Furteva, ministru al Culturii al URSS începînd cu anul 1960, decedatã în octombrie 1974. (N.t.)
263
Toate loviturile au fost aplicate, si la momentul cel mai potrivit — acum, zgomotul n-are decît sã continue fãrã mine, în ce mã priveste, eu voi lucra.
Dar, înainte de orice, trebuie sã întîmpinãm blinda, calda sãrbãtoare a Pastilor. Bisericã în apropiere nu e; cea care se vede, decapitatã, din micul meu balcon, în satul Rojdestvo, este biserica Nasterii lui Cristos. Cîndva, dacã nu în timpul vietii mele, atunci dupã ce voi fi murit, aceastã bisericã va trebui renovatã. De data aceasta, nu voi sta în picioare o noapte întreagã în bisericã, ci voi asculta emisiunea nocturnã a BBC. în sîmbãta Pastilor, pe o pasnicã zi însoritã, caldã, cu copacii încã neînfrunziti, degajez cu plãcere locul de mormanele de vreascuri aduse de revãrsarea apelor, mã las pãtruns de tihnã. Cu ce întelepciune si cu ce fortã mã cãlãuzesti, Doamne!
Deodatã, pasi de bãrbat, rapizi si puternici. Este scriitorul Boria Mojaev, minunatul meu prieten, gata oricînd sã-ti întindã o mînã de ajutor. Iatã-1 apropiindu-se cu pasi mari, purtãtor al unei noi vesti proaste: din Cehoslovacia, slovacul Pavel Licko, cu de la sine putere, vinde englezilor Pavilionul cancerosilor.
Nu, nu stii niciodatã de cine sã te feresti mai întîi.
Tihnã nu-i! Acelasi soare pasnic strãluceste peste aceeasi pãdure desfrunzitã, pîrîul susurã si siroieste mereu la fel de întelept, dar sufletul meu tihnã nu are, si totul s-a schimbat. Acum o orã, acum o zi, era triumfal galopul calului meu — dar iatã-1 cã si-a rupt un picior, iar noi ne prãvãlim în prãpastie.
Ce pot sã fac? Sã retez de la rãdãcinã si aceastã amenintare. Sã mentin acest echilibru fragil pe creasta sau chiar în punctul de maximã gravitate al pericolului, acolo unde m-au împins ultimele zile. Prea multe scrisori în cîteva zile, dar ce zile; trebuie sã mai scriu una! Poate cã orice rãu e spre bine: a te apãra împotriva alor tãi este în acelasi timp o bunã ocazie de a le da o lectie acestor sacali de editori occidentali care mi 1-au schimonosit pe Ivan Denisovici pînã a-1 face de nerecunoscut, pînã la a-1 transforma într-un pamflet politic.
Este propriu omului sã-1 loveascã pe cel slab, sã fie vehement cu cel lipsit de apãrare. Cîti scriitori sovietici si-au fãcut o plãcere (si în mod cu totul gratuit) din a-i trage o copitã Bisericii ruse, preo-timii ruse (fie si numai în cele Douãsprezece scaune), sau „lumii occidentale" în ansamblul ei, stiind cît de neprimejdios le este acest
264
gest, fãrã risc de ripostã si cît de mult îi face sã fie bine vãzuti de cãtre guvernanti. Putin mai lipseste ca aceastã înclinatie lasã sã punã stãpînire si pe mine, scrisoarea mea (cãtre Le Monde, Unitã si Literaturnaia gazeta) e prea pornitã împotriva editorilor occidentali — ca si cînd în afarã de ei as avea si pe altii! (N.I. Stoliarova mã corecteazã la timp...)
si iatã-mã deja (25 aprilie) cu scrisoarea dactilografiatã [9] pãsind în redactia lui Literaturnaia gazeta. Singurul lucru care-mi produce silã este întîlnirea cu Ceakovski, dar, din fericire, el nu este prezent, în ce-i priveste pe cei doi adjuncti ai sãi (desigur, cîtusi de putin mai buni decît el), acestia, consternati de sosirea mea, mã întîmpinã cu circumspectie politicoasã. Ca si cînd nimic nu s-ar fi întîmplat, ca si cînd as fi unul de-al casei, le pun pe masã scrisorica mea. Mã uit la ei cum se precipitã, cum se întrec în a o citi, cum încep sã tremure:
— si deja ati trimis-o la Le Mondel
— Uite-acum mã duc s-o trimit.
— Asteptati! Poate... întelegeti, asta nu depinde de noi... — Sprîncenele spre plafon. — Dar dacã...
— Eu înteleg perfect. Bine, astept douã zile telefonul dumneavoastrã.
în acelasi fel, la Literaturnaia Rossiia, îl sperii cu aceeasi hîr-tiutã pe chelul, abilul, obraznicul si prudentul Pozdniaev — apoi plec.
Orele trec si deodatã simt cã mi se lasã pe suflet umbra cenusie a îndoielilor: nu cumva am comis eu vreo ticãlosie? Nu cumva sînt prea dur cu Occidentul? Nu cumva o sã dau impresia cã sînt un înfrînt, cã încerc sã mã dau bine pe lîngã ai nostril...
Am o stare sufleteascã foarte proastã. Iatã primejdia cea mai gravã: mustrãrile de constiintã, petele pe numele pînã de curînd onorabil — nici o amenintare, nici o moarte fizicã nu se comparã cu acestea.
Prietenii mei au reusit sã-mi rãstoarne convingerea si sã mã facã sã cred cã nu-i nimic dezonorant în scrisoarea mea.
Dar eu tot nu vreau sã mã sune cei de la Literaturnaia gazeta sã-mi spunã cã ei sînt de acord.
si nici nu mã sunã. Le-a luat Dumnezeu mintile ca sã-i piardã, le-a luat demult (dar ei tot nu pier...), în politica internationalã, ei se descurcã destul de bine — pentru cã Occidentul mai cã în-
265
genuncheazã în fata lor, pentru cã toti progresistii se întrec în a-i curta — dar în politica internã, ai nostri aleg aproape totdeauna, dintre toate solutiile posibile, pe cea mai rea pentru ei. în absenta unor interlocutori liberi, nici nu poate fi altfel.
latã-mã trimitînd la Le Monde o recomandatã cu confirmare de primire. (Inutil, pentru cã de confirmat n-o sã confirme.) Dar la Unitã"? Se spune cã Vittorio Strada, criticul literar comunist, e la Moscova, cã zilele astea pleacã — sã-1 rugãm pe el. (Prin Kopelev.)
Dar e clar cã l-au luat la bani mãrunti... avea mult bagaj — si au avut tupeul sã-1 verifice, da! — dar unde este amorul propriu al comunistilor „liberi si independenti"? — L-au scuturat si l-au te-sãlat ca pe ultimul turist burghez. si o datã ajuns în Italia, ce-a fãcut? A scris în revista sa Rinascita? S-a plîns la CC-ul sãu? CC-ul lor a trimis vreun protest la al nostru? Nici pomenealã de asa ceva, au tãcut; aici se opreste toatã independenta lor: cãci atunci cînd vor veni la putere, în acelasi fel vor proceda si ei.
Dar, la Rojdestvo: verde crud peste tot, primele privighetori, aburii zorilor deasupra Istiei. De cum se lumineazã si pînã se întunecã, se corecteazã si se bate Arhipelagul, de-abia reusesc sã mã mentin în ritmul în care lucreazã ajutoarele mele la cele douã masini de scris. Uneori se mai defecteazã cîte o masinã: cînd o sudez eu însumi, cînd o duc la reparat. Punctul nostru cel mai vulnerabil: avem cu noi singurul original, cu toate copiile Arhipelagului. Dacã dã peste noi KGB-ul în acest moment—vaietul unanim, murmurul dinaintea mortii al milioanelor de oameni, toate testamentele rãmase nerostite ale celor care au pierit — toate cad în mîinile lor; de-acum înainte n-as mai putea sã le reconstitui, capul nu m-ar mai ajuta. Atîtea decenii, norocul le-a surîs, de-atîtea ori apa Sivasului1 s-a retras din fata lor — oare Dumnezeu o sã-i lase sã treacã si acum? Oare dreptatea este cu totul irealizabilã pe pãmîntul Rusiei?
Se afirmã în efuziuni sonore pãsãrelele cu mii de voci, orãcãie broastele, tot mai des devine frunzisul copacilor, tot mai groasã umbra — si nici tipenie de om, vecinii nostri de vilegiaturã încã
1 în 1920, în cursul expeditiei Armatei Rosii împotriva lui Vranghel pentru eliberarea Crimeei, niste conditii atmosferice favorabile ar fi permis trupelor sã traverseze aceste golfuri putin adinei care constituie Sivasul sau Marea Putredã. Autorul ironizeazã relatãrile epice despre eveniment, relatãri care fac din acesta o nouã trecere prin Marea Rosie. (N.t.)
266
n-au sosit, nici un fel de spioni nu ne dau tîrcoale — ei sã nu stie, sã nu ne vadã, sã dea gres!
Ce-i drept, zvonul a ajuns pînã aici cã vama 1-a controlat la sînge pe V. Strada. Un scandal la granitã este, pentru un cetãtean sovietic, un lucru teribil, dar eu am devenit imun la chestia asta, încît nu mã mai tem: încep sã am sentimentul altitudinii pe care am atins-o si al fortei. si apoi, scrisorica este nevinovatã, în plus este adresatã unui ziar comunist — si mai ducã-se dracului. Noi ne continuãm treaba! si deodatã — pe adresa dacei mele, unde nu vine nici o scrisoare (nimeni n-are voie sã scrie sau sã vinã aici), o scrisoare de la vamã! „... în legãturã cu necesitatea care s-a ivit... pentru o chestiune care vã priveste...", sînt invitat la vama de la sereme-tievo, la un anume Jijin. (Unde a dispãrut natiunea rusã? stim unde: a înghitit-o pãmîntul Arhipelagului. Iar la suprafatã s-au ivit acesti indivizi — alde Jijinii, Cecevii, skaevii1...)
Astfel, deasupra noastrã nu este un cer senin, ci reflectorul urias al KGB, care a tîsnit precum Capul din Ruslan2: ãstia sîntem noi! Adu-ti aminte cine esti tu... Ei vãd totul, toatã foiala noastrã — iar noi sîntem în mîinile lor.
Ne îngheatã sîngele în vine. Dar sã fim calmi! Sã nu ne pierdem cu firea, sã reflectãm cîteva ore. Probabil cã dacã n-ai trecut prin scoala lagãrelor, tu, cetãtean liber, vei da fuga acolo unde te cheamã vama. Dar n-ar fi cazul sã-i punem la punct? O sã le scriem astfel:
„... Eu nu vãd necesitatea de a ne întîlni pe care o invocati dumneavoastrã. De regulã, literatura nu are nimic în comun cu vama. Dacã, totusi, aceastã necesitate vã pare realã — reprezentantul dumneavoastrã poate sã vinã la mine..."
La apartamentul steinilor, la Moscova; data: zece zile mai tîrziu decît aceea la care mã convoacã ei, si-i voi astepta timp de trei ore.
Expediez rãspunsul. Urmeazã douã sãptãmîni de lucru în ritm nebunesc! — rezistãm, nimeni nu si-a arãtat coltii pe-aici, nimeni n-a dat buzna peste noi. si iatã cã lucrarea mea ia sfîrsit, încã vreo cîteva zile de bãtut la masinã. Plec la Moscova. latã-ne în apartament, trece o orã, steinii rid: si tu ai crezut cã ei o sã vinã? I-ai
1 Autorul ironizeazã pe seama acestor nume ce sunã caraghios si nu par a fi rusesti. (N.t.)
2 în Ruslan si Ludmila, poemul Iui Puskin, un urias cap fãrã trup se iveste în mijlocul cîmpiei si aruncã priviri dezaprobatoare cãtre oameni. (N.t.)
267
luat de prosti! Ferestrele dau spre scuarul în care am sã mã duc sã fac o plimbare cu un prieten, si-1 rog pe lura stein, amfitrionul meu, sã-mi facã urmãtorul serviciu: dacã vin ei, sã deschizi fereastra aceasta. Dar, dupã ce am ajuns în scuar, m-am luat cu vorba, am uitat cã trebuie sã fiu atent la fereastrã. lura se vãzu nevoit sã fluiere hoteste dupã mine prin tot cartierul. (Ce si-or fi zis bietii vamesi? Cã au cãzut într-o cursã!) M-am întors degrabã:
— Scuzati-mã cã v-am fãcut sã asteptati.
Ei, plini de amabilitate, si-au scos impermeabilele si sînt încã în picioare — si foarte alarmati dupã o asemenea fluierãturã. Par a se întreba: atentie, acum noi o sã fim cei cu cãtusele la mîini?
Un maior, saizeci de ani, cu o subtire servietã goalã si, dupã înfãtisare, poate un adevãrat vames. Un locotenent tinerel — un secu-rist, fãrã doar si poate.
Luãm loc, conversãm o jumãtate de orã si nimeni nu observã cã lîngã mine, pe divan, se etaleazã în liniste si pace Pavilionul cancerosilor, proaspãt sosit de la editura Mondadori — contrabandã flagrantã!
Tînãrul: — Permiteti sã închidem usa, sã nu deranjãm pe cineva.
(Acolo, în spatele usii, se trage cu urechea la cei doi ciraci ai mei.)
Eu: — Credeti cã deranjãm pe cineva? Aici sînt toti oameni de-ai nostri.
Vîrstnicul: — Totusi existã cazuri exceptionale cînd vama are de-a face cu literatura.
îsi deschide subtirea lui servietã, scoate de-acolo un dosar subtire si, cu un amestec de grabã si malitie, îmi paseazã „Notitele" mele! Sînt „Notitele" mele, dar din prima privire îmi dau seama cã nu sînt scrise la masina mea, nu sînt scrise la vreuna dintre masinile noastre.
Eu: — Dupã continut, sînt ale mele, dar dupã caracterul literei, nu; dar cum au ajuns astea la dumneavoastrã?
— Au fost retinute la frontierã.
Eu (foarte dojenitor): — La frontierã?! (Dau din cap.) Dar astea-s pentru uz intern.
El: —Iatã, tocmai!
Pauzã; consternare si de o parte si de alta. Eu însã nu stiu nimic, nici despre Strada nici despre altcineva, nu trebuie fãcutã nici o miscare gresitã, dacã-ti pierzi cumpãtul, poti sã-i pui cruce.
268
în acest moment, vîrstnicul, cu o sprintenealã elegantã, scoate din buzunar un plic si, extrem de amabil, mi-1 întinde:
— si asta?
Mã simt tinta a douã perechi de ochi! Dar si eu am vedere bunã: scrisul de pe plic este al meu, si, chiar adresa expeditorului din Riazan — cu atît mai bine: înseamnã cã nu m-am ascuns. Dar acum trebuie sã-mi reiau rapid poza, altminteri va fi din nou ceva nefiresc (sau eu împreunã cu multi altii 1-am trimis?), pronunt eu însumi numele:
— Cum, lui Vittorio Strada? Dumneavoastrã 1-ati luat?... Dumnezeule, ce ati fãcut! Ce ati fãcut! De ce ati fãcut asta?
Vîrstnicul (cu noblete): — Am facut-o în conformitate cu regulile noastre, într-adevãr, plicul era desigilat. Daca ar fi fost sigilat — noi în nici un caz nu am fi încercat sã-1 deschidem!
— si atunci, ce-ati fi fãcut?
— I-am fi spus pasagerului: dati-i drumul în fata noastrã în cutia postalã...
(si din acea cutie postalã, un tunel merge, desigur, la ei în încãperea din spate.)
—.. .Bun, dar din moment ce plicul era desigilat, ne-am uitat la el si am vãzut chestia asta care vine de la dumneavoastrã... Trebuie lãmurit...
Dar eu îi flutur „Notitele":
— Spuneti-mi, de acest material ati luat cunostintã? Vîrstnicul, nu chiar asa de sigur:
— Mda.
— La dumneavoastrã lucreazã multi oameni? Dorinta mea este ca de acest material sã ia cunostintã cît mai multi! Ca sã fiti la curent cu viata literarã.
— în fine, nu toti ai nostri 1-au citit — totusi maiorul mã consoleazã, adãugind cã a fost o bãtaie pe materialul respectiv.
— si iatã — strîng eu tot mai tare cercul în jurul lui — acum întelegeti ce se întîmplã? Ceea ce se petrece aici este un joc tenebros: anumite forte obscure mi-au vîndut în strãinãtate opera. Acum, eu încerc sã pun capãt acestei prostituãri a literaturii noastre...
— De ce aceastã prostituare?
— Pãi cum altfel? Creatia noastrã este vîndutã, acolo este desfiguratã, cu ce cuvinte se poate caracteriza chestia asta? — si mie nu mi se permite sã protestez! Scriu si eu la un ziar, scriu la altul,
269
mi se promite cã se publicã, dar nu se publicã! Atunci vreau sã protestez în Le Monde, pun scrisoarea la postã... recomandatã cu confirmare de primire... mi-este interceptatã...
— De unde stiti cã vã este interceptatã?
— Pãi dacã nici dupã o lunã nu mi-a venit confirmarea de primire, eu ce sã cred? Speram în Unita — la Unitã, nu stiu de ce, tot tãcere. Dar acum, înteleg! Acum înteleg totul... Ce-ati fãcut acolo?... Al cui joc îl faceti?...
Lucrurile trebuie clarificate imediat si fãcut în asa fel ca aceastã scrisoare sa-i parvinã lui Vittorio Strada, cu scuzele de rigoare, pentru ca ei s-o poatã publica.
El încã rezistã:
— Nu, scuzati-mã, noi avem niste reguli...
Eu (degajat, binevoitor, pur si simplu ca între niste cetãteni ai Uniunii Sovietice, membri de partid):
— Tovarãsi! Iatã, eu nu vreau sã vã spun functionari, întelegeti? în gîndul meu nu vreau sã vã asociez cu niste lucruri asa de rele. Cãci, în afara obligatiilor dumneavoastrã de serviciu, sînteti niste cetãteni ai societãtii noastre! Nu puteti însã sã vã cantonati într-o atitudine precum urmãtoarea: iatã, asta este treaba mea si ceea ce e în afara ei nu cunosc, nu mã intereseazã. Regulile dumneavoastrã, da, bine, dar regulile postei? Sînt si ele obligatorii? De ce o scrisoare, expediatã conform regulilor postei, nu ajunge la destinatie? Mã rog, n-am sã mã refer la constitutie... Dar, logic vorbind, dacã o scrisoare este avantajoasã pentru tara noastrã, pentru literatura noastrã, de ce trebuie sã fie retinutã? Aceasta este ultima prostie...
— Dar noi nu ne putem amesteca în activitatea postei...
— Chiar dacã sînteti cetãtenii Dumneavoastrã trebuie sã cu-prindeti toatã realitatea înconjurãtoare! O scrisoare îndreptatã contra unor editori-tîlhari este în drum spre un ziar comunist italian. Este ceva benefic pentru partidul comunist italian! De ce ati reti-nut-o? Oare numai din cauza aversiunii generale pe care o inspirã numele meu?
si, deodatã, vamesul vîrstnic zîmbeste ca si cînd s-ar scuza pentru epoletii de pe umerii sãi, ca si cînd pentru o clipã ar fi fãrã ei (Astã-searã, nu cu aceastã expresie îi va povesti familiei sale totul?):
— Nu la toti. Nu la toti.
Menajîndu-1 în fata tînãrului, mã fac cã nu-i observ rectificarea:
— si iatã trei sãptãmîni pierdute!      ...
270
— Dar dumneavoastrã nu v-ati prezentat!
— Nu vã supãrati, dar ce convocare este asta? — O scot, i-o vîr sub nas: — „Este necesar sã vã prezentati..." — pe cine convocati în felul acesta? Asta este convocare la militie! O bãtrînã a fost convocatã în felul acesta si cît p-aci sã moarã, si, de fapt, era vorba de reabilitarea sotului ei defunct, era vorba de o veste plãcutã!
Maiorul, jenat:
— Ce vreti, în scrisoare nu puteam sã scriem asa direct... Eu, neputînd sã-mi reprim rîsul:
—A fost interceptatã? A fost cititã? Dacã n-o interceptati dumneavoastrã, atunci cine?...
Vamesul face un ultim efort pentru a reveni la programul cu care a fost trimis aici, dar, de fapt, asta nu este o chestiune esentialã:
— Dumneavoastrã însivã i-ati dat-o lui Vittorio Strada?
— Nu, eu nu 1-am întîlnit personal... — (Eu nu 1-am vãzut în viata mea.)
Pe un ton si mai usor, si mai neutru:
— Atunci, prin cine?
Dar, pentru aceastã întrebare foarte usoarã, sînt pregãtit mai mult ca pentru oricare alta! Cu un gest, amestec de miere si fiere, plim-bîndu-mi degetul pe formularul lor:
— Spuneti-mi, vã rog, este adevãrat ce scrie aici, cã apartineti de Ministerul Comertului Exterior?
— Da, desigur. (Ei încã n-au sesizat.)
Mã las pe divan, asa de bine mã simt cu ei:
— Dar pentru Ministerul Comertului Exterior — nu sînt prea multe probleme?
Amîndoi percuteazã pe loc:
—Noi nu sîntem komitetcicil (membri ai Comitetului Securitãtii Statului). Sã nu credeti cã noi sîntem komitetcicil Auzi vorbã la ei. Ei nu zic „kaghebisti". Astfel, întelegerea dintre noi este deplinã.
— Dacã este asa, restul nu poate sã vã intereseze! Convorbirea e pe sfîrsite, sîntem în clar de ambele pãrti, numai
eu mai insist:
— Insist! Vã rog foarte mult sã-i expediati aceastã scrisoare cît mai curînd lui Vittorio Strada!... Iatã, reprezentantii nostri tocmai pleacã la Comesco, la Roma, si dacã scrisoarea aceasta ar fi publicatã — le-ar veni si lor mai usor sã rãspundã la întrebãri!
271
— Vom raporta... vom raporta... Nu putem noi singuri. Eu, perfect dezinvolt:
— Vãd cã n-are timbre. Dacã e nevoie, eu îi lipesc imediat timbrele necesare.
si, plãcut impresionati, ca si cînd ar fi fost foarte multumiti de aceste clarificãri, plecarã fãrã sã-mi propunã întocmirea vreunui act si fãrã sã profereze vreo amenintare.
Iatã cum trebuie vorbit cu voi! Mare veselie la martorii mei.
Peste cîteva zile, Arhipelagul e gata, microfilmarea încheiatã, pelicula rulatã în cartus si chiar în aceastã zi, în 2 iunie, Stoliarova si Ugrimov (Completarea a Cincea, schita 9) sosesc la Rojdestvo cu vestea cã în Occident a apãrut Primul cerc. Deocamdatã este vorba de un mic tiraj în ruseste care revendicã un copyright; editia englezã poate sã aparã peste vreo douã luni. si mi se vinde un pont: zilele acestea mi se va ivi posibilitatea sã expediez Arhipelagul.
De-abia ce începuserãm sã ne mai relaxãm si noi, o datã treaba terminatã — cã deja bãtu clopotul! Bãtu clopotul!!! — în aceeasi zi si aproape în acelasi ceas! Nici o planificare omeneascã nu poate face ca lucrurile sã se îmbine în felul acesta! Bate clopotul! Bate clopotul destinului si al evenimentelor — bate asurzitor! si încã nimeni nu-1 aude în pãdurea împodobitã cu verdele fraged al lui iunie.
Expedierea va fi o aventurã, plinã de riscuri; dar în conditiile reduselor noastre posibilitãti, altã modalitate nu se întrezãreste. Deci îl expediez... Inima mea de-abia ce s-a linistit si iat-o cuprinsã din nou de neliniste. Nu existã rãgaz.
Dar aparitia dintr-o datã a douã romane de-ale mele în Occident este o loviturã dublã!\ Ca pe talazul hawaian al lui Jack London, iatã-mã stînd în picioare pe o scîndurã netedã, fãrã sã mã tin de ceva, neasigurat prin nimic, pe creasta celui de al nouãlea val, cu plãmînii sfîsiati de rafalele vîntului — intuiesc! Presimt: da, asta va trece! Da, asta va reusi! Da, asta, ai nostri vor trebui s-o înghitã!
Dar ce sãptãmînã lugubrã, apãsãtoare. Coincidente pãguboase care complicã expedierea. Totul se concentreazã la apropierea lui 9 iunie, sãrbãtoarea ortodoxã a Rusaliilor. si lucrurile se înlãntuie în asa fel încît deznodãmîntul — esec sau succes — nu-1 voi afla decît peste cîteva zile. Sînt deja angajat în altã lucrare, în redactarea ultimã a adevãratului Cerc, Cercul-96 (din 96 de capitole si cu subiectul nedenaturat) pe care nu-1 cunoaste nimeni (în Occident apare Cercul-87), dar n-am spor, nu pot sã lucrez. Cînd te simti slab
272
si-ti merge rãu, ce bine e sã te faci mic la picioarele lui Dumnezeu, în tandra pãdure de mesteceni, sã rupi ramuri si sã-ti împodobesti cu ele draga ta dacea din lemn. Ce va fi peste cîteva zile — deja închisoarea sau lucrul entuziast la roman? Asta, numai Dumnezeu o stie. îmi fac rugãciunea. As fi putut asa de bine sã mã destind, sã mã odihnesc, sã mã dezmortesc, dar datoria fatã de morti nu îngãduie o asemenea relaxare: ei au murit, iar tu trãiesti — fã-ti datoria, ca lumea sã afle toate cîte au fost.
Dacã este esec, se pot cîstiga totusi cîteva zile, cîteva sãptãmîni, chiar cîteva luni, si se poate lucra încã putin, se poate face un ultim ceva — numai cã trebuie sã dispar din casa în care sînt reperat, în care vor descinde ei. si în ajunul Rusaliilor, spre searã, fug din dacea (strîngîndu-mi lucrurile în grabã, nu-mi mai stiu de cap, nu este prima datã cînd fug de la mine de-acasã—fugã amarã din casa pãrinteascã si, desigur, în timpul rãzboiului civil cîte d-astea n-au fost?!), mã duc sã dorm într-un apartament secret, fãrã telefon.
si o zi întreagã, si încã o zi, si încã o zi, toatã perioada Rusaliilor în incertitudine. Nu mai lucrez deloc. N-am aer, n-am spatiu. si nici de ferestre nu pot sã m-apropii, mã ia la ochi careva. Sînt deja prizonier voluntar, atît cã n-am gratii la ferestre si cã ratia nu este limitatã. O, Lubianka... cît de mult îi repugnã ea celui care a cu-noscut-o... în general, pozitia mea este solidã; mie mi se trec cu vederea multe. Dar Arhipelagul, ei nu mi-1 vor trece cu vederea! Nimeni încã nu-1 cunoaste. Dacã mi-1 confiscã la iesire, înseamnã cã-1 vor suprima si o datã cu el mã vor suprima si pe mine.
De-abia în a treia zi de Rusalii s-a aflat despre succes. Libertate! Elan! îmi vine sã-mbrãtisez întreaga lume! Sînt eu oare încãtusat? Sînt eu un scriitor oprimat? într-adevãr, cãile mele sînt deschise în toate directiile! Sînt mai liber decît toti realistii socialisti, beneficiari ai tuturor încurajãrilor! Deocamdatã, în trei luni trebuie sã termin Cercul-96, apoi sã mã achit de cîteva mici datorii — si mã voi elibera de tot ceea ce m-a împovãrat de-a lungul anilor, fãcînd sã creascã ghemul mereu în miscare; si se va deschide cîmp larg pentru opera capitalã a vietii mele — R-17.
si, aproape ca o dovadã de umor, nor de varã mãrisor, dar nu amenintãtor, a trecut marele articol contra mea, publicat de Literaturka1
1 Poreclã datã revistei Literaturnaia Gazeta (Gazeta literarã); i se mai spune Litgazeta, Litgazetha. (N.t.)
273
(26.6.68). L-am parcurs repede, cãutînd loviturile inteligente — si nu am gãsit nici una! Ce putin inventivi sînt, ce lipsiti de conceptii clare, ce li se mai clatinã dantura îmbãtrînitã! în lasitatea lor, ei contestã chiar si faptul cã mi s-a confiscat arhiva: nu, zic ei, nu s-a confiscat nici o arhivã! Nici mãcar n-ai de ce sã te superi pe un articol atît de lipsit de nerv. si, dupã una si-alta, autoflagelîndu-se, ei au scos cu nouã luni întîrziere scrisoarea mea din aprilie care interzicea Cancerosii. si discutaserã si corectaserã, nu glumã, articolul la secretariatul Uniunii Scriitorilor, la sectia de agitatie si propagandã a CC, dar nimeni nu mi-a observat punctul vulnerabil: de fapt eu n-am obiectat la publicarea Cercului, n-am protestat — de ce as fi fãcut-o?
Luptãtor nu este cel ce a biruit, ci cel ce s-a descurcat.
Samizdat-ul scoase douã rãspunsuri serioase la articolul din Lite-raturnaia gazeta. V.F. Turcin îl înfierã în termeni rãspicati pe Cea-kovski, pentru cã este un falsificator si un calomniator si faciliteazã, prin tãrãgãnarea publicãrii scrisorii mele, aparitia Pavilionului în Occident si, pe deasupra, pentru niste insinuante fraze gazetãresti apte sã arunce în general o umbrã asupra reabilitãrilor. L.K. Ciu-kovskaia ridiculiza anchilozata lor terminologie ideologicã din care era însãilatã toatã partea zgomotoasã a articolului de gazetã; dezvãluia cã era datã „comanda discretã de a face ca trecutul nostru sã se piardã în ceatã"; acuza Literaturnaia gazeta de participare la rapt, de vreme ce reia o piesã furatã. Deci acum asa se rãspundea la noi ziarelor sovietice oficiale, dupã care nu-ti rãmînea decît sã te eclipsezi si sã taci.
si iatã cã în lunile toamnei urmãtoare, cele douã romane ale mele trebuiau sã aparã în principalele limbi ale lumii. Dupã isteria din jurul lui Pasternak, dupã procesul lui Siniavski si Daniel — eu ar fi trebuit, se pare, sã mã fac mic si sã mã resemnez în asteptarea dublei lovituri ca rãspuns la insolentul meu dubleu. Dar nu, timpurile se schimbaserã, ele — oricîte stavile li s-ar fi pus, oricîte praguri li s-ar fi ridicat în cale — curgeau tot mai liber, tot mai amplu! si toate drumurile, toate itinerariile scrisorilor si cãrtilor mele parcã n-ar fi fost concepute de mintea unui om si apãrate, desigur, numai de scutul meu.
Cîndva trebuia totusi ca apele Sivasului sã se afle pentru prima datã în situatia de a nu se retrage!...
274
O perioadã mai fericitã ca vara aceea nici cã s-ar fi putut imagina; mã aflam într-o stare sufleteascã asa de bunã si înaintam cu pasi asa de repezi spre finalizarea romanului meu. Ar fi fost perioada cea mai fericitã, dacã n-ar fi fost Cehoslovacia...
Considerînd cã nebunia alor nostri nu atinsese chiar nivelul de sutã la sutã, îmi ziceam cã n-o sã meargã ei pînã acolo încît sã ocupe o tarã. La o sutã de metri de dacea mea, zi de zi rulau pe sosea, cãtre sud, tancuri, camioane, masini speciale — eu continuam sã cred cã ai nostri nu fac decît niste miscãri de intimidare, niste manevre. Dar ei, ei invadarã o tarã si reusirã sã zdrobeascã un proces de reînnoire. Adicã, dupã conceptiile secolului al XX-lea, ei au dovedit cã dreptatea e de partea lor.
Acele zile, 21, 22 august, au fost pentru mine cruciale. Nu, sã nu ne ascundem în spatele destinului: deciziile capitale ale vietii noastre, totusi, noi însine le luãm. Destinul meu mi 1-am ales din nou eu însumi în acele zile.
Inima mea dorea un lucru — sã scriu cîteva cuvinte, sã-1 parafrazez pe Herzen: e o rusine sã fii sovietic!1 în aceste cuvinte se cuprindea toatã morala afacerii Cehoslovaciei, morala întregii istorii a ultimilor nostri cincizeci de ani! Textul a fost gata imediat, îmi ardeau tãlpile — sã alerg, sã pornesc la drum. îmi puneam deja masina în miscare (cu manivela).
Fãceam urmãtorul rationament: diferite celebritãti, de calibrul academicianului Kapita, de calibrul lui sostakovici, cautã sã mã întîlneascã, mã invitã la ele acasã, îmi fac curte, dar aceste practici de salon nu mã fac cîtusi de putin sã mã simt onorat, mã dezgustã. E ceva superficial, e ceva care nu duce la nimic, e o purã pierdere de timp. Asadar, am sã trec rapid cu masina pe la ei — precum si pe la Leontovici, un apropiat al lui Saharov (la data aceea, eu încã nu-1 cunosteam pe Saharov), si pe la Rostropovici (cu un an în urmã, acesta a trecut ca o vijelie pe la mine la Riazan, ca sã mã cunoascã, si, la a doua noastrã întîlnire, m-a invitat sã vin sã locuiesc la el), ca sã închei cu Tvardovski acest turneu al meu; si în fata fiecãruia îmi voi pune textul din sase cuvinte, morala mea din sase cuvinte:
1 „E o rusine sã fii rus": este, sub diferite forme, laitmotivul atacurilor lui A. Herzen, în exil la Londra, împotriva puterii tariste cu ocazia reprimãrii sîngeroase a insurectiei poloneze din 1863. (N.t.)
275
e o rusine sã fii sovietic! Iatã alegerea vietii dumneavoastrã: semnati sau nu?
Asadar, cu sapte asemenea semnãturi — sã lansãm acele sase cuvinte prin samizdat! Peste douã zile trece la BBC! — în ciuda tuturor tancurilor lor, ai nostri o sã-nghitã în sec, o sã clãntãne în gol, o sã se poticneascã!
Dar în timp ce învîrteam în disperare manivela capriciosului meu „Moskvici", am simtit fizic cã nu voi reusi sã-i mobilizez pe acestia sapte, cã nu voi reusi sã-i urnesc: nu vor semna, ei n-au fost educati în felul acesta, n-au acest mod de a gîndi! Geniul captiv al lui sostakovici se va zvîrcoli ca un rãnit, va bate aerul cu bratele, va scãpa pana printre degete. Kapita, dialecticianul pragmatic, va improviza o teorie oarecare cum cã actionînd astfel, noi nu facem decît sã dãunãm Cehoslovaciei si, fireste, si patriei noastre; în caz extrem, si dupã o sutã de corectãri, peste o lunã, se va putea scrie pe patru pagini: „cu toate succesele constructiei noastre socialiste... existã totusi zone de umbrã... recunoscînd sinceritatea nãzuintelor spre socialism ale partidului comunist frãtesc...", — adicã, în general, poti sã sugrumi pe cîte cineva, dar nu e frumos sã faci chestia asta cu fratii tãi întru socialism. si, probabil, cei patru gîndesc si ei oarecum asemãnãtor si vor cãuta sã-mi masacreze textul. Dar un text astfel iesit din mîna lor eu nu-1 semnez.
Motorul a început sã urle — dar eu nu am plecat.
Dacã trebuie semnat un asemenea text, o voi face singur. Cinstit si corect.
Este momentul ideal de a-mi pierde capul: acum, în huruitul tancurilor, ei o sã mi-1 reteze si faptul ca atare va trece neobservat. Din ziua publicãrii lui Ivan Denisovici, acum, în zgomotul general, li se iveste prima ocazie adevãratã de a mã rade de pe fata pã-mîntului.
si eu mã aflu tinînd în brate Cercul neterminat, ca sã nu mai vorbesc de R-17, pe care nici nu 1-am început.
Totusi, aceste accese de disperare eu le înteleg, le împãrtãsesc, într-un asemenea moment, sînt în stare sã strig! Da, dar iatã întrebarea: este acesta strigãtul esentiaft A striga acum si a te epuiza prin aceasta înseamnã: de cînd sînt pe lume n-am vãzut o asemenea oroare. Dar eu am vãzut si cunosc ceva care este mult mai rãu, tot Arhipelagul vine de acolo, despre aceasta nu strig? Cincizeci de ani bãtuti pe muche vin de acolo — si noi tãcem? A striga acum
276
înseamnã a renunta la istoria patriei, înseamnã a contribui la fardarea ei. Trebuie sã ne pãstrãm coardele vocale pentru strigãtul esential. Nu mai este mult de asteptat. Iatã cã se va începe traducerea în englezã a Arhipelagului...
Justificarea lasitãtii? Sau argumente rationale?
Eu am tãcut, începînd din aceastã clipã, o povarã în plus pe umerii mei. Pentru Ungaria, încã nu mã bucuram de notorietatea necesarã ca sã strig. Despre Cehoslovacia, am pãstrat tãcere. Cu atît mai rusinos cu cît fatã de aceastã tarã aveam o responsabilitate personalã deosebitã: toti recunosc cã la ei s-a început cu congresul scriitorilor, iar acest congres a început cu scrisoarea mea cititã de Kohout*.
în ce mã priveste, am continuat, am finalizat Cercul-96. si, din nou, o coincidentã a datelor a cãrei programare nu s-ar putea efectua în vreo cutie cranianã umanã: în septembrie, am reusit sã termin si totodatã sã salvez Cercul-96. si în aceleasi sãptãmîni, falsificat, trunchiat, Cercul-87 a început sã aparã în limbile europene.
Era a treia aniversare a confiscãrii arhivei mele de cãtre Securitatea Statului. Cele douã romane ale mele circulau prin Europa si, se pare, aveau succes. Cortina de fier fusese strãpunsã! Iar eu hoinãream pasnic prin pãdurea autumnalã de pe malurile Istiei — fãrã escortã si fãrã cãtuse. Diavolul ratase momentul cînd ar fi putut sã-mi rontãie capul între fãlcile lui infernale. Animalul rãnit se întremase si redobîndise puterea de a se ridica în picioare.
Aici ar fi de povestit si multe lucruri amuzante: cum efeminatul Louis luase obiceiul sã vinã cu brigada lui la mica dacea de pe
* Aceastã rusine în legãturã cu Cehoslovacia a fãcut apoi sã-mi ardã obrazul asa de multã vreme si asa de tare, încît în anii care au urmat, cînd am conceput ceea ce s-a numit/l nu trãi în minciunã, am scris indignat: „un mare popor al Europei, trãdat de noi, înselat de noi — poporul cehoslovac". Privind lucrurile într-o perspectivã mai largã, se pune întrebarea: cine pe cine a înselat si de ce noblete sufleteascã s-a dat dovadã atunci cînd legiunile cehoslovace au dezorganizat rezistenta lui Kolceak, predîndu-1 pe însusi Kolceak ca sã fie împuscat de bolsevici, si s-au retras prin Siberia cu aurul furat din Rusia? (si legiunile respective n-au fost silite sã facã aceasta sub amenintarea glontului, cum a fost cazul cu soldatii nostri în 1968.) Acesta este unul dintre exemplele frecvente în istorie, cînd, într-o orbire dementã, oameni, grupuri s' chiar natiuni întregi îsi nenorocesc propriul lor viitor. (Adnotare din 1986.)
277
malul Istiei — pentru a clarifica relatiile dintre mine si el, si cum eu, meserias jerpelit si morfolit, ieseam de sub masinã ca sã-1 în-tîmpin. Cum mã fotografia el pe furis cu teleobiectivul si vindea fotografiile în Occident cu legende perfect antisovietice, si, în bunã traditie sovieto-cekistã, fãcea, dupã cuviintã, rapoarte despre mine, si chiar, se pare, planta microfoane în micul meu domeniu. si cum vecinii mei de vilegiaturã, educati în spiritul vigilentei sovietice, credeau cã eu aveam o statie radio îngropatã în pãdure: altminteri — s-or fi întrebat ei — de ce m-as fi dus eu asa de des în pãdure, si, unde mai pui, cu vizitatori, adicã, evident, cu rezidenti ai spionajului strãin? Cum, îndeplinind contractul pe care Mosfilm-ul, în generozitatea lui, mi-1 impusese cu un an si jumãtate în urmã, m-am strãduit sã-i dau scenariul comediei cinematografice Parazitul (pe tema „alegerilor" noastre), si cum acesta a fost transmis imediat sus, la Diomicev, de unde a primit o vizã de interdictie absolutã. si cum Tvardovski, cu voluptatea redactorului-sef, mi-a cerut acest scenariu în speranta secretã cã, mai stii, într-o zi, pe neasteptate, se va spune cã poate fi publicat, si cum, cu surîsul lui blajin, mi 1-a returnat: „Nu, dumneata esti bun de bãgat la zdup, si cît mai repede!"
Eu mergeam pe cãile blestemate ale literaturii interzise si aveam aplombul provocator al literatului sovietic recunoscut. si mergea. Cei de la secretariatul Uniunii Scriitorilor din RSFSR s-au interesat la E. Safonov, secretarul nostru de la Riazan, despre modul în care am rãspuns eu la critica din Literaturnaia gazeta si din Pravda, ar fi vrut sã vadã acest document care lor le scãpase — ei nu puteau sã creadã cã eu nu rãspunsesem nicicuml Evident, asa ceva nu poate intra în capetele sovietice, cãrora de o jumãtate de secol li se inculcã ideea cã dacã te criticã, trebuie sã-ti pui cenusã în cap, sã-ti recunosti greselile. si eu deodatã — nu.
în acel decembrie am împlinit cincizeci de ani. Pentru predecesorii mei din deceniile de încremenire, cîte asemenea aniversãri trecuserã într-o tãcere înãbusitã în asa fel încît pînã si prietenii apropiati se temeau sã facã o vizitã, sã trimitã o scrisoare. Dar iatã cã, de data aceasta, cordoanele sanitare se rupeau, zona interzisã se ciuruia! si cu o sãptãmînã avans, telegrame curgeau la Riazan, pe adresa unui proscris, a unui excomunicat; apoi si scrisori, cîteva dintre ele „pe linie", cele mai multe trimise prin postã, unele fãrã mentionarea expeditorului, dar toate semnate, în ultimele zile, pos-
278                   •
tasii mi-au adus cîte cincizeci, saptezeci o datã, si de mai multe ori pe zi! Au fost în total peste cinci sute de telegrame, aproape douã sute de scrisori si o mie cinci sute de semnãturi personale distincte, puse fãrã teamã, rar deghizate (ca sulubin, Nerjin, Ida Lubianskaia, copiii lui Sim1).
„Dumnezeu sã vã tinã asa..."
„... amintiti-vã de momentul penibil care a fost discutia de la Uniune".
„... fie ca noi sã fim încã multã vreme, foarte multã vreme cititorii dumneavoastrã si fie ca sã disparã obligatia de a fi editorii dumneavoastrã".
„Fiecare îsi alege propriile sale drumuri si este credinta mea cã dumneavoastrã nu vã veti abate de la drumul pe care vi 1-ati ales... mã bucur cã generatia noastrã cel putin a fãcut posibil ca din suferintã sã iasã asemenea fii."
„Sã trãiti încã pe-atît ca sã le faceti în ciudã tuturor canaliilor; fie ca practicarea scrisului sã vã vinã pe-atît de usor pe cît le vine lor icnitul."
„Vã rog, nu abandonati scrisul. Credeti-mã, nu toti sînt capabili sã iubeascã numai mortii."
„... si sã continuati a nu fi autorul decît al unor opere pe care sã nu vã fie rusine a le semna..."
„Tot ce ati fãcut este o sperantã pe drumul depãsirii stãrii de buimãcealã a spiritului, stare în care a întepenit o tarã întreagã..."
„A fi contemporan cu dumneavoastrã este si o durere si o bucurie..."
„Slavã Domnului cã în ziua aceasta nu va trebui sã ascultati nici mãcar un început de cuvînt nesincer, fals..."
„Vã citim cãrtile dactilografiate pe foitã de tigarã; aceastã conditie a lor ni le face mai dragi. Pentru marile ei pãcate, Rusia plãteste un pret foarte ridicat, care în mod sigur se traduce prin marile ei suferinte; si motivul pentru care ati fost trimis dumneavoastrã în Rusia este acela de a ne feri de o consecintã a rusinii: totala prãbusire sufleteascã."
1 sulubin si Sim, personaje din Pavilionul', Nerjin, unul dintre eroii Primului cerc. Ida Lubianskaia ar echivala cu „Ida de la Lubianka", aluzie la celebra închisoare din Moscova. (N.t.)
279
„Cînd trebuie sã reflectez asupra comportamentului meu la locul de muncã, mã cãlãuzesc dupã faptele dumneavoastrã... cînd mã simt deprimat, mã cãlãuzesc dupã viata dumneavoastrã..."
„... te trezesti fatã-n fatã cu constiinta ta si constati cu amãrãciune cã taci cînd nu mai este îngãduit sã taci..."
„Nu-i iubesc pe trãdãtori. ti-ai sãrbãtorit ziua de nastere, iar noi, peste zece zile, vom sãrbãtori ziua de nastere a tovarãsului Stalin. în cinstea acestei zile vom ridica paharele pline!!! Istoria îi va pune pe toti si pe toate la locul ce li se cuvine. Meritîndu-ti recunoasterea din partea Occidentului, ti-ai atras dispretul poporului dumitale. Salutãri lui Nikita, prietenul dumitale" (dactilografiat, fãrã semnãturã, depus în cutia postalã de la usa mea)1.
„Prin glasul dumneavoastrã au prins grai însisi cei muti. Nu cunosc scriitor mai îndelung asteptat si mai necesar decît dumneavoastrã. Acolo unde cuvîntul n-a pierit, viitorul este salvat. Cãrtile dumneavoastrã amare rãnesc si vindecã sufletul. Dumneavoastrã ati redat literaturii ruse puterea ei de stihie. Lidia Ciukovskaia."
„... îti urez sã trãiesti încã cincizeci de ani, fãrã sã pierzi forta minunatã a talentului dumitale. Totul trece, nu rãmîne decît adevãrul... Mereu al dumitale Tvardovski."
Am sã spun fãrã mofturi: în sãptãmîna aceea m-am simtit mîn-dru. Mi s-a exprimat recunostintã încã din timpul vietii si, se pare, nu pentru niste lucruri de nimic, în ziua de 11, în mijlocul teancurilor de sute de telegrame, au început sã se formeze, sã se maturizeze rîndurile rãspunsului meu, chit cã n-aveam unde sã le trimit decît la samizdatul salvator, dar vizînd Literaturka [10]:
1 si, prin samizdat, mi-au parvenit si urãri de genul urmãtor: „...Uluiti de capacitatea dumneavoastrã, ajuns la cincizeci de ani, de a scrie adevãrul. Vã rugãm sã ne împãrtãsiti din experienta dumneavoastrã, în paginile ziarului nostru.
„...în anul celei de a 50-a aniversãri a dumneavoastrã, prin cantitatea si calitatea productiei realizate, noi am ocupat primul loc în lume. Sperãm sã colaborãm cu dumneavoastrã în urmãtorii 50 de ani
SAMIZDAT"
„Calega! Dragule! Multumesc mult de a preciza diferite detalii ale biagrafiei mele remarcabile. Nu e rãu, nu e rãu de loc, felicitãri.
losif Djugasvili"
(Ortografia pretinsului mesaj ridiculizeazã un viciu de pronuntare a lui o la georgianul Stalin.) (N.t.)
280
„... Unicul meu vis este acela de a mã arãta demn de sperantele Rusiei care citeste."
Eu nu stiam atunci cît de aproape era ziua cînd acest jurãmînt avea sã se constituie într-un obstacol în calea mea.
SUGRUMAREA
Mã avînt nebuneste, continuîndu-mi linia, planurile si actiunile, si nu-mi scapã faptul cã am neglijat linia lui Tvardovski, desi ea a intrat organic în textura acestei cãrti. Despre aceastã linie însã nu pot spune decît ceea ce am retinut din întîlnirile noastre.
Pentru Tvardovski, tot anul 1968, inaugurat printr-o lungã scrisoare cãtre Fedin, a fost un an de evolutie rapidã, de neasteptatã lãrgire si aprofundare a conceptiilor si chiar a principiilor lui, pe care ai fi putut sã le iei ca fiind statornicite definitiv — cãci poetul merge de-acum pe cincizeci si opt de ani! Nici drept si nici neted nu era drumul acestei evolutii (de n-ar fi sã amintesc decît acea telegramã de la revista Gr ani) — dar ea continua!
Cînd 1-am vãzut pe A.T. în vara lui 1968, am fost uluit de schimbarea care se produsese în el în interval de patru luni. El mã convocase din nou — printr-un strigãt osîndit a se pierde în neant, cãci si-asa, bietul de el nu stia unde eram eu (de la dacea lui pînã la mine, la Rojdestvo, este mai putin de o orã de mers cu masina si, în aceste conditii, el nu o datã m-ar fi vizitat!) si dacã, la urma urmelor, m-as fi prezentat. „Cînd o sã se termine conspiratia asta?!" — bãtea el din picior prin redactie. si-i pot întelege iritarea, disperarea chiar: într-adevãr, cum sã se punã de acord cu mine si sã actioneze împreunã cu mine? Probabil cã nu o datã se hotãrîse sã mã oblige printr-o legãturã fermã, dar apãream eu si-1 dezarmam prin solicitudinea si amabilitatea mea. în aceastã situatie, el se înmuia si nu mai insista asupra unor conditii rigide în niste întelegeri pentru viitor.
Poate cã nu m-as fi arãtat nici de data aceasta, dar, sub semnul secretului, mi se comunicase de la redactie în ce consta noutatea: „la sectia culturã" a CC li se spusese, lui Laksin si lui Kondratovici, cã „pentru Soljenitîn, sfîrsitul bate la usã — Mondadori publicã
282
Banchetul învingãtorilor", Beliaev: „Or sã-i facã de petrecanie!" —Ati înteles cine o sã-mi aplice acest tratament: patriotii indignati. Melentiev: „Lasã, n-o sã-i facã de petrecanie, existã o lege la noi. Dar or sã-1 bage la zdup." Tvardovski s-a speriat foarte tare si, mai ales, îsi punea întrebarea dacã nu cumva eu am fãcut deja ca piesa sã ajungã în strãinãtate. Lui tot nu-i venea sã creadã cã eu nu mai aveam Banchetul, pe care numai ei, puteau sã-1 punã în circulatie. (si ce sete le era sã vadã acest Banchet în Occident! de cîte ori n-avuseserã mîncãrime la degete ca sã-1 strecoare ei însisi dincolo, dar erau nehotãrîti, prãpãditi, pentru cã prin ricoseu i-ar fi atins asa de tare; acest „banchet", putea sã le facã mai mult rãu si mai multã pagubã decît mie.)
Am rupt-o din loc si am sosit la dacea lui A.T. imediat, mult mai devreme decît se astepta el sã mã vadã. Tare mult s-a bucurat el de o asemenea surprizã si m-a primit cu bratele larg deschise. Ne-am asezat din nou în acelasi hol întunecat unde, cu trei ani în urmã, la un foc de vreascuri, se consumaserã linistea si indecizia mea. M-am prefãcut, fireste, cã nu stiu pentru ce m-a convocat, si A.T. mi-a povestit totul de-a fir-a-pãr; în ce mã priveste, spre marea lui usurare, fãrã sã mint, i-am confirmat pentru a zecea oarã cã nu aveam exemplare ale Banchetului; cã la mijloc era vorba de o provocare a Agitprop-ului. (Atunci Trifonîci: „si deci cum as putea sã-1 citesc si eu?" Eu: „Luati-1 de la ei, ce naiba, spuneti-le cã e cu acordul meu." Nu, chestia asta n-a facut-o.) Dar eu 1-am pus si în fata unui contraargument: „bãietii" ãstia ai lui, Laksin si Kon-dratovici, asa de descurcãreti cînd era vorba de a apãra revista, ar fi putut sã aibã si altã reactie decît aceea de a intra în panicã si de a da fuga sã se plîngã la pieptul lui A.T. în asa fel încît acesta sã batã din picior si sã mã convoace la el; imediat acolo, la „sectia culturã", ei ar fi trebuit, încruntînd sever din sprîncene, sã rãspundã asa: „Nu vã supãrati, aceasta este o informatie extrem de importantã. Pentru a actiona, redactia are nevoie sã cunoascã sursa si credibilitatea acesteia." Altfel spus, dacã este un ziar occidental, indicati-ne data; dar dacã sînt lucruri pe care le-ati aflat pe cãi secrete, atunci nu sînteti voi, drãgãlasilor, cei care le-ati vîndut?... Era oare greu sã ia o atitudine fermã? Dar, pentru aceasta, trebuia sã fii pãtruns de spiritul libertãtii. Educati însã în disciplina sovieticã, ei, ca si în cazul lui Louis, cu Grani, nu stiau si nu puteau sã facã altceva decît, conform codului manierelor sovietice, sã încaseze
283
reprosuri de la superiori si sã le deverseze asupra inferiorilor. A.T. si de data aceasta a fãcut urechea toacã la argumentul meu, soco-tindu-1 ca fiind unul dintre cele mai slabe.
Dar, în legãturã cu toate celelalte, el mi-a fãcut o bucurie extraordinarã. L-am gãsit aplecat asupra lucrãrii lui Jores Medvedev, Despre relatiile cu strãinãtatea. Nu si-a ascuns sentimentul de admiratie pentru acest text: „Percutanti mai sînt cei doi frati!"1 si, în general, în legãturã cu samizdatul, luîndu-si capul între mîini, plin de entuziasm: „Dar este o întreagã literaturã! si nu numai beletristicã, ci si gazetãreascã si stiintificã!" Nu era mult în urmã vremea cînd îi repugna tot ce nu era tipãrit legal, tot ce nu trecuse prin aprobarea vreunei redactii si nu purta stampila Glavit-ului (Directia centralã pentru problemele literaturii si ale editurilor) despre care el, totusi, nu avea deloc o pãrere bunã. Nu vedea decît contrabandã periculoasã în atîtea dintre operele mele care o apucaserã pe calea samizdatului — si deodatã un asemenea reviriment! si, gelos, urmãrea, se vede treaba, rãspunsurile samizdatului la lãtrãturile împotriva mea, publicate în Literaturka. Pe un ton foarte aprobator: „si Ciukovskaia, ai citit-o? Scrie bine!"... în ce-i priveste pe Riurikov si Ozerov (presupusi a fi autorii articolului contra mea din Literaturka), A.T. decise cã el n-avea nimic de-a face cu ei si cã va merge la Lausanne nu în compania lor, cum se preconiza, ci separat.
Dar ce se întîmplã? sedeam pe scaune acolo în hol, la taifas — deodatã îl vãd cã sare cu sprintenealã, în ciuda corpolentei sale, amintindu-si brusc, fãrã a face din asta un mister: „Am ratat trei minute! Hai sã ascultãm BBC!" Cît p-aci sã nu-1 mai recunosc pe A.T.! BBC!?... Am simtit cã ametesc. Pãsi, iute si mãrunt (ce pi-cioroaie avea!) spre „spidola"2. Aceastã miscare, el o fãcu cu aceeasi
1 Cei doi frati gemeni Jores si Roy Medvedev s-au nãscut în 1925 la Tbilisi. Jares, biolog, este autorul cãrtilor Mãretia fi cãderea lui Lîsenko (Gallimard, 1970), si Savantii sovietici si relatiile internationale (Julliard, 1973). Dupã internarea sa într-un spital psihiatric, publicã în colaborare cu fratele sãu (Cine este nebun?, tradusã în francezã sub titlul Un caz de nebunie (Julliard, 1971). Instalat la Londra dupã 1973, publicã acolo o lucrare despre Soljenitîn (Grasset, 1974).
Roy, istoric, a publicat în revista sovieticã Kommunist articolul „Trebuie sã-1 reabilitãm pe Stalin?" (revistã a scrierilor consacrate lui Stalin în URSS între 1956 si 1965) si Despre Stalin si stalinism. (N.t.)
2 Marcã de tranzistor. (N.t.)
284
vioiciune, cu aceeasi impetuozitate cu care o fac si eu de ani de zile cînd e sã mã lipesc de aparatul de radio, la orã fixã. Tocmai acest elan al lui m-a fãcut sã-1 simt mai apropiat ca niciodatã, ca niciodatã! încã vreo cîteva verste cot la cot si s-ar putea naste între noi o prietenie sincerã, fãrã ascunzisuri.
—Ati început sã ascultati radio...? Dar despre scrisoarea dumneavoastrã cãtre Fedin ati auzit?
Nerãbdãtor, dar cu circumspectie:
— Dar n-au difuzat textul în toate detaliile lui?
Iatã, cu sigurantã, de unde a pornit! — Scrisoarea lui a fost aceea care i-a dat primul impuls sã asculte respectivul post de radio. Cale fireascã. Dar prima etapã a fost aceea a asumãrii riscului, a depãsirii unei frontiere printr-o liberã manifestare de vointã — a trimiterii scrisorii însesi! Trebuie sã ne amintim cã începînd chiar din primãvara lui 1968, autoritãtile începuserã sã facã presiuni asupra opiniei publice care prinsese curaj, sã facã, foarte primitiv dar foarte eficient, presiuni asupra acesteia: „prin convorbiri" cu semnatarii1, în sistemul cinci contra unu, la comitetele de partid si în birourile directorilor, prin excluderi ici si colo din partid si din institute, si, cu o rapiditate uimitoare, miscarea de protest a fost redusã la zero, oamenii, cãrora asemenea situatii le bãgau frica în oase, si-au reluat tãcuti postura de supusenie. Tvardovski însã, dimpotrivã, a început chiar din acel moment sã opunã rezistentã acolo unde ar fi putut si sã cedeze: nu numai facînd concesii în privinta revistei — lucrul acesta îl fãcea mereu — dar si sacrificîndu-si, din cauza unor fraze despre mine, articolul despre Marsak2 si întîrziindu-si publicarea unui întreg tom din culegerea de opere.
Dupã emisiunea BBC:
— Este într-adevãr un post de radio serios, absolut nepãrtinitor. Recent, Tvardovski se dusese la Roma si-1 prevenise pe Dio-
micev: „Dacã voi fi întrebat despre Soljenitîn, am sã spun ceea ce gîndesc". Diomicev, cu un aplomb cinic: „O sã te descurci dumneata!" Dar A.T. spune cã în strãinãtate cei de acolo s-au purtat cu el asa cum te porti cu un bolnav pe care eviti sã-1 întrebi de sãnãtate: nimeni n-a rostit nici o vorbã despre Novîi mir si despre Soljenitîn...
1 Semnatari de petitii, mai ales în urma interventiei în Cehoslovacia. (N.t.) Marsak (1887-1964) s-a remarcat mai ales prin poeme, povestiri si cîn-tece pentru copii, precum si traducerile lui din englezã. (AU.)
285
De data aceasta, i-am explicat cum sã-si asigure copii ale textelor scrise cu pixul cu pastã. Mare i-a fost bucuria:, Asta înseamnã cã nu dai totul pe mîna dactilografei."
Despãrtirea ne-a fost mai cordialã ca oricînd.
Eram în 16 august. si pe 21 s-a produs evenimentul care a zguduit lumea: ocuparea Cehoslovaciei.
Iar eu nu m-am mai dus cu hîrtia mea la Tvardovski. Nu, n-ar fi semnat-o si, probabil, ar fi vociferat. Iatã totusi cum s-a comportat el. sefii cei mari ai Uniunii Scriitorilor, pentru a mînji mai amplu si mai sigur obstea scriitoriceascã, i-au trimis în acele zile la semnat lui A.T. douã scrisori: 1) pentru eliberarea unui oarecare scriitor grec (manevra diversionistã favoritã) si 2) o scrisoare cãtre scriitorii cehoslovaci: cum de nu le e rusine sã apere contrarevolutia? Rãspunsul lui Tvardovski a fost urmãtorul: prima este nelalocul ei, iar pe a doua refuz s-o semnez.
întoarceti-vã cu o sutã de pagini înapoi: Tvardovski cel de-acum este una si aceeasi persoanã cu cel de-atunci?
în septembrie i-am spus: — Dacã aceastã scrisoare va apãrea sub semnãtura impersonalã a „secretariatului Uniunii Scriitorilor", li se poate povesti altora cã dumneavoastrã v-ati disociat?
El, burzuluindu-se: — Nu intentionez sã fac din asta un secret.
(Cu trei ani în urmã: „publicitate de nedorit"!)
— Eu sînt foarte bucuros, Aleksandr Trifonîci, cã ati luat o asemenea pozitie!
El, cu demnitate: — si ce altã pozitie puteam sã iau?
Cum ce alta? Aceea... aceea pe care a luat-o în aceste zile, în mod cu totul impardonabil si absurd, redactia lui Novîi mir. aprobãm cu multã cãldurã invazia! Cuvinte din vocabularul unei birocratii oribile transferate în coloanele vecine ale Literaturkâi—unele si aceleasi la Oktiabr si la Novîi miri...
în ochii cehilor, asta înseamnã cã toti rusii, fãrã exceptie, sînt niste cãlãi, dacã pînã si revista de avangardã aprobã...
Sã amintim: în acele zile, în multe institute moscovite de cercetãri stiintifice s-au gãsit totusi si rãzvrãtiti. La Novîi mir, nici vorbã de asa ceva. Ce-i drept, la sedinta preliminarã a grupei de partid, Vinogradov a refuzat sã semneze aceastã murdãrie, dar, în întelepciunea lor, Laksin-Hitrov-Kondratovici 1-au trimis acasã. S-a obtinut astfel unanimitatea partinicã, rezultat cu care a fost creditatã adunarea generalã a redactiei. De altfel, teatrul Sovremennik a vo-
286
tat si el în unanimitate. Dar cine n-a votat? Cine nu a cãutat sã-si apere pielea? N-am pãstrat tãcere eu însumi? Pot eu sã arunc cu piatra în ei?
si totusi, eu consider cã ziua aceea a marcat moartea spiritualã a lui Novîi mir.
Da, desigur, s-au fãcut presiuni: nu secretariatul Uniunii Scriitorilor, secretariat cu care lumea era obisnuitã, ci comitetul raional de partid (problemã de partid importantã^ suna la Novîi mir din douã în douã ore cerînd o rezolutie. Ce asteptati? Dar Tvardovski nu era la redactie: teoretic, el era în concediu. si Laksin s-a dus cu Kondratovici sã-1 viziteze la dacea pentru a-i obtine acordul.
Tvardovski îsi îndrepta deja arcuita sa sirã a spinãrii, se pregãtea deja — pentru prima datã în viatã! într-o chestiune de o asemenea importantã! sã reziste, tãcut si neexplicit, înaltelor sfere. Cu ce misiune veneau la el, luînd soseaua în piept, adjunctii lui? Ce argumente aduceau? Dacã ei, venind la acest nou Tvardovski, ar fi fost însufletiti de vreun elan arzãtor: „împãrtitã cu altii, si moartea e frumoasã, dar poate cã vom rezista eroic!" (si ar fi rezistat! — simt asta, o vãd!) — decizia ar fi fost luatã instantaneu, si este clar care ar fi fost aceasta: plus, înmultit cu plus, dã numai plus. Dar dacã pozitia lui Tvardovski era plus — stim asta — iar înmultirea a dat minus, atunci algebric putem afla care a fost pozitia lui Laksin. Este clar cã sosind, el i-a spus lui Tvardovski: „trebuie sã salvãm revistal"
A salva revista! A-ti da girul pentru o rusinoasã declaratie publicã — atitudinea personalã a redactorului sef, rezistenta sa solitarã si mîndrã nu mai era din momentul acela decît un scuipat aruncat în praf. Picioarele o luau unul pe pãmînt, celãlalt pe plutã. A rezista cu sufletul si a ceda public! Oare aceasta va salva pentru multã vreme revista? Oare sefii cei mari cu memorie ranchiunoasã vor uita cã el personal a spus nu ocupatiei si cã numai din lipsã de abilitate nu si-a fãcut publicã aceastã atitudine?
A salva revista! — Un strigãt care nu putea sã nu aibã ecou în sufletul lui Tvardovski! începînd cu anii în care tot mai rar ieseau de sub pana sa poeme si versuri, el îsi iubea tot mai pãtimas revista — o minune de bun gust, într-adevãr, printre toate aceste sperietori de ogradã care erau celelalte reviste, o voce ponderatã si umanã printre lãtrãturi, chipul cinstit al unui iubitor de libertate Printre mutrele cinice ale unor mãscãrici. Treptat, revista a devenit
287
nu numai principala preocupare, ci viata însãsi a lui Tvardovski. Revista era copilul lui, pe care-1 proteja cu trupul lui lat în umeri, gros în solduri, luînd asupra lui toate pietrele, toate ghionturile toti scuipatii; pentru revista sa, se expunea umilirilor, pierderii posturilor sale de supleant al CC, de deputat al Sovietului Suprem, pierderii functiilor sale de reprezentare, radierii de pe diferite liste onorifice, lucru pe care 1-a resimtit dureros pînã în ultima zi a vietii sale. Se mîndrea cu meritul de a fi publicat Ivan Denisovici si de a mã fi apãrat, precum si cu evolutia lui din ultimele luni. îsi sacrifica amicitii, pierdea relatii cu care se mîndrea, se detasa de ceilalti devenind tot mai enigmatic si mai solitar—decãzut din înaltele sfere sclerozate, nu cãuta însã sã se apropie de generatia noua si dinamicã. si iatã cã, plin de energie, de brio, de stiintã, tînãrul sãu adjunct vine — nu din rîndurile acestei generatii? — la el si-i spune: trebuie cedat, forta frînge firul de pai.
Firul de pai! — ea nu frînge decît firul de pai. Sã presupunem cã si uscãturile. Dar forta nu biruie o tufã de lãstari tineri.
Mã întîlnisem de multe ori cu Laksin, dar totdeauna pe fugã, la modul expeditiv, în grabã (din cauza mea), iar de rezolvat probleme cu el n-am rezolvat niciodatã, pe toate ale mele le rezolvam cu Tvardovski. si cum si el, si eu sîntem firi închise, între noi nu aveau loc nici mãcar discutii generale cît de cît consistente. Asadar, eu nu am o documentatie solidã ca sã pot face unele aprecieri asupra convingerilor, aspiratiilor si înclinatiilor sale. Dar dacã veni vorba, ceva totusi trebuie sã spun despre el. si voi risca, bizuindu-mã pe fapte evidente, sã-i creionez nu atît portretul fidel, cît trãsãturile generale.
Eu vãd în Laksin un foarte înzestrat critic literar — de nivelul celor mai buni critici ai nostri din secolul al XlX-lea, si chestia asta i-am spus-o nu o datã. Recunoastea aceastã traditie în el însusi si o pretuia foarte mult si fãcea dovada unei voci limpezi de mare bariton cînd articula: Do-bro-liu-bov.1 Ca multi altii de la noi, nici el nu-si dãdea seama cît pãcãtuia din punct de vedere estetic o criticã, asadar, care nu se emancipase niciodatã de o orientare cãtre social, care nu reusise niciodatã sã atingã nivelul cel mai înalt al intuitiei, ca atunci cînd un mare artist scrie despre un alt mare artist, asa cum scrie Ahmatova despre Puskin. Cãci darul de mare
1 N.A. Dobroliubov (1836-1861), critic literar, democrat-revolutionar. (N.t.)
288
critic este ceva rarisim: sã simti arta asa cum o simte un artist, fãrã ca tu însuti — culmea — sã fii un mare artist.
Laksin descinde în linie dreaptã din critica rusã a secolului al XlX-lea. Aceastã descendentã reiese din urmãtoarele fapte: de obicei, articolele lui nu contin o analizã esteticã propriu-zisã, ci una socialã, expliciteazã subiectul, lumineazã pînã la capãt componenta moralã a personajelor (ceea ce este foarte util si necesar cititorului sovietic sãlbãticit); Laksin este temeinic familiarizat cu scrierile predecesorilor din care citeazã copios si atunci cînd trebuie; are un fel al lui de a angaja un dialog viu cu cititorul, se simte atasat de maniera domoalã, foarte savuroasã a expunerii, ceea ce face din simpla lecturã a articolelor lui o plãcere, iar aceasta este totdeauna o calitate importantã al oricãrui produs literar, — desi, prin cadentã si densitatea gîndirii, aceastã manierã de expunere încetinitã a lucrurilor nu mai reusesete sã tinã pasul cu epoca noastrã.
Trebuie adãugat cã Laksin scrie uneori într-o rusã excelentã, ceea ce, în zilele noastre, a devenit o raritate: multi autori de articole si chiar de cãrti nu au nici o idee de ceea ce este limba rusã si mai ales de ceea ce este sintaxa rusã. De exemplu (este amuzant sã vezi ce-si poate permite cineva sã scrie într-un gen literar secundar: cînd autorul îl analizeazã critic pe propriul sãu critic), articolul despre Ivan Denisovici. Reluînd si comentînd nuvela, criticul se strãduieste sã-i pãstreze fundalul lexical corespunzãtor — „a trata cu necazurile", „cu coada între picioare", „boboc" —, procedeu de artist si nu de critic. si alt procedeu de artist: Laksin se introduce pe el însusi în articol — fie pentru a-si caracteriza generatia („ei trec pe lîngã viatã, au luminã verde"1), fie pentru o directã autoacuzare politicã, dar exprimatã fin de tot, cu o delicatete de artist: în zilele cînd Ivan Denisovici merge la schimbarea gãrzii în plinã iarnã, tînãrului Laksin „îi plãcea sã priveascã la zidurile Kremlinului, frumoase, inaccesibile, acoperite de o spoialã de brumã" si „tocea cursul de teoria stalinistã a limbii". Asemenea atitudine nu este ceva care se afiseazã dintr-un calcul, ea are la origine elanul sincer din acele cîteva luni de provizoriu dezghet hrusciovist, într-o vreme cînd te puteai lãsa cuprins de entuziasm si de credinta fermã cã „asta nu se va mai repeta".
1 Autorii de articole sau cãrti inofensive care obtin cu regularitate „lumina verde" a cenzurii. (N.t.)
289
Dacã tinem seama si de sîrguinta criticului care, este clar, nu o datã îsi citeste materialele, cînd în lung, cînd în lat; dacã adãugãm si admirabila sa abilitate de a spune în scris, în conditiile cenzurii lucruri multe si importante, de a mînui polemica si ironia, în ciuda faptului cã cenzura este de partea adversarului sãu si mîinile, si dintii, si buzele îi sînt imobilizate, atunci trebuie sã recunoastem un lucru: acest critic a primit multe de la naturã, în plus, dezvoltarea capacitãtilor sale a fost benefic influentatã de lungi boli pe care-le-a fãcut în tinerete si care i-au prilejuit bogate lecturi si reflectii.
Dar contextul social-politic, acele „semafoare cu luminã verde" si „crenelurile inaccesibile ale Kremlinului" si-au pus si ele pecetea pe personalitatea, talentul si destinul criticului. Universitatea a însemnat pentru el nu numai un curs sistematic de limba si literaturã, ci si un enorm curs de marxism-leninism, si, ca sã poatã lua diploma, a trebuit sã-i comprime pe dragii lui critici dm secolul al XlX-lea în favoarea clasicilor ismismului. (Altminteri, aceastã comprimare nu este un chin chiar asa de cumplit: în multe privinte, ei nu se contrazic deloc unii pe altii, si, din punct de vedere al utilitarismului, al partizanatului social si mai ales al ateismului perseverent — pozitiile lor sînt foarte apropiate. si acolo unde ei sînt în divergentã, un spirit suplu poate lua în consideratie o formulã de compromis. Din acel moment, toatã Teoria Progresistã va fi perceputã nicidecum ca un lucru mort, ci ca un izvor pentru potolirea setei spirituale.) Altã conditie pentru a reusi la universitate, pentru a te înscrie la doctorat, era aceea de face parte din Komsomol, si nu ca un membru de rînd, ci ca o persoanã cunoscutã ca atare la facultate. Sînt multi cei care s-au conformat acestei cerinte, printre ei aflîndu-se, tineti-vã rîsul, chiar si autorul acestor rînduri, desi nu pentru doctorat — dar aceasta era legea reusitei pentru tinerii sovietici, în anii '30-'50.)
Dar se punea problema ce sã faci dupã terminarea studiilor, oricare ar fi fost felul acestora. Cãci în fata oricãrei hãrtuiri politice, criticul literar este mai vulnerabil decît artistul. Cum sã ai calitãti iesite din comun si, cu toate acestea, sã le gãsesti spatiu de manifestare? Natura îsi protejeazã ea însãsi creatiile, le înzestreazã cu calitãtile necesare supravietuirii. Generatia care a terminat scoala medie în preajma glorioasei date (1949) la care Stalin împlinea saptezeci de ani nu disocia în ea mentalitatea functionãreascã si sinceritatea, acestea contopindu-se — si era capabilã sã respire
290
si acolo unde aerul lipsea cu desãvîrsire. în orice caz, vedem cã Laksin nu s-a sufocat: a condus seminare la universitate, a devenit un critic mai mult decît onorabil, a fost chiar seful sectiei de criticã la Litgazeta; apoi, prin intermediul comisiei însãrcinate cu gãsirea unui succesor pentru sceglov, pierdut de cãtre Novîi mir, s-a apropiat din ce în ce mai mult de aceastã revistã, se împrieteneste cu comitetul de redactie; Tvardovski îl remarcã, îsi opreste alegerea asupra lui si decide iatã sã facã din acest bãiat o stea pe firmamentul literaturii.
si s-a fãcut stãpîn pe el, cu nerãbdarea geloasã cu care se apropia de achizitiile lui cele mai bune, si a fãcut astfel rost de un condei apt sã confere revistei un spor de frumusete. Corectã s-a dovedit si alegerea fãcutã de Laksin: el gãsise unica posibilitate din o sutã de a se afirma în anii acestia în tara aceasta — apãrat cu credintã de aripa robustã a lui Tvardovski. si, repede, conlucrarea dintre ei s-a întãrit, pe un dublu plan, artistic si social, douã linii pe care lui Tvardovski îi venea totdeauna foarte greu sã le armonizeze, ai fi zis cã le percepea cu organe diferite, în schimb, la Laksin totul concura mereu la pregãtirea terenului pentru acord si conciliere. Lenin era o permanentã sursã de citate care, prin punti fragile, legau între ele lucruri ce nu se pot lega. Constat cã în aprilie 1964 am notat urmãtoarele: „VI. lakov1 este primit de Tvardovski cu mai plãcere decît ceilalti membri ai redactiei, are usã deschisã la cabinetul sefului." Apropierea dintre Tvardovski si Dementiev data de multã vreme. Oricît de mare ar fi fost însã aceastã apropiere, Tvardovski, cu flerul lui de artist, simtea cã formulele acestui colaborator al sãu erau deja prea sclerozate, cã trebuia sã lege destinul revistei de cel al tinerei generatii, mai suple si mai receptive. Pe de altã parte, atît cît îmi amintesc si pot sã compar azi lucrurile, opinia lui Laksin, observator atent si sagace, coincidea totdeauna cu cea a lui Tvardovski, devansînd uneori — pe bazã de argumente solide — si ceea ce încã nu fusese exprimat. (De altfel, fata deschisã a lui Tvardovski anunta anticipat gîndurile care-1 frãmîntau. Mi-amintesc nu numai cã nici o disputã, ci si cã nici mãcar vreun început de obiectie nu-1 opunea pe unul celuilalt. Astfel, înlocuirea primului adjunct fusese pregãtitã psihologic înainte de a fi declansatã organizatoric de sus în jos si, în felul acesta, socul ei s-a atenuat
1 Vladimir lakovlevici Laksin. (N.t.)
291
si s-a dovedit suportabil pentru Tvardovski. în acelasi an 1966, Lak-sin a intrat, cum nu se poate mai oportun, în PCUS — si, desigur fãrã ca acest gest sã contravinã în vreun fel conceptiei lui fil0_' zofice despre lume si viatã (desi, în acel an, deja multi intelectuali nu stiau cum s-o întindã mai repede din acel partid) si numai ostilitatea secretariatului Uniunii Scriitorilor 1-a împiedicat pe Laksin sã devinã în mod oficial prim adjunct. Lumea se obisnuise sã-1 considere „prim" pe negociatorul principal cu cenzura, pe nulitatea din punct de vedere literar, purtãtoare a numelui de Kondratovici (A.T., ca unul care-1 crease, nu împãrtãsea o asemenea opinie), dar în realitate, Laksin a fost cel care a devenit primul.
Noi însine nu ne dãm seama cu anticipatie de mãsura în care ne vom schimba atunci cînd vom ocupa noi functii, cînd ne vom angaja în noi activitãti. Nu este vorba numai de aspectul exterior— tinuta, o altã fatã, mustãcioare fm-rãsucite, alt fel de mers, folosirea pronumelui de reverentã „dumneavoastrã" în relatia cu cei cu care altã datã ne tutuiam. Dar si talentul tãu de critic literar, care oarecum se metamorfozeazã, degenereazã în talent administrativ, în talent al circumspectiei, al contabilizãrii pericolelor — într-un cu-vînt, pentru o revistã liberalã, în talentul mergerii pe frînghie, conditie sine qua non pentru ca o asemenea revistã sã poatã apãrea. Redactorul sef, poet si copil, îsi poate permite ingenuitãti si cînd e mînios, si cînd e blînd, si cînd face promisiuni generoase — primul adjunct însã nu trebuie sã actioneze la primul impuls al sentimentului, ci, prudent, trebuie sã-1 corecteze pe sef, trebuie sã înlãture pericolul. Pînã acum, predecesorul tãu era cel care îndeplinea aceastã nobilã sarcinã, iar tu puteai sã-ti îngãdui o mai mare libertate; dar, acum, cercurile coroanei lui Vladimir Monomahul1 îti strîng pielea capului pentru a te chema la ordine. si dacã ti se aduc manuscrisele a douã surori: incandescentul Puskin siPugaciov al rãposatei Marina si pelteaua searbãdã si inofensivã a memoriilor scrise de supravietuitoarea Anastasia2, tu, dupã ce vei fi apreciat
1 Coroana garnisitã cu blanã, zisã a lui Vladimir Monomahul, mare cneaz al Kievului (1053-1125), insignã si simbol al suveranitãtii ruse. Ea se gãseste expusã la Palatul Armurilor la Moscova. (N.t.)
2 Marina tvetaeva, mare poetã rusã, nãscutã în 1892, care a trãit multã vreme în emigratie, a revenit în URSS în 1939 si s-a sinucis în 1941; Anastasia, sora ei, n-a scris decît amintiri despre Marina si despre alte personalitãti literare. (N.t.)
292
cã amîndouã surorile sînt talentate, vei pune de-o parte manuscrisul spleidid prin periculozitatea lui, iar de pe cel netejor vei mai înlãtura niscaiva asperitãti — si, oricum, se cheamã cã s-a fãcut un pas înainte. Cãci Novîi mir, nu-i asa, este unica fãclie în tenebrele vietii noastre si nu o putem lãsa sã se stingã. Pentru o asemenea revistã — ce n-ai sacrifica? La ce n-ai recurge? Numai aici este locul unde se dezvoltã literatura noastrã, gîndirea noastrã, valori cãrora ideologia marxist-leninistã, înteleasã cum trebuie, nu le face nici un fel de greutãti, în timp ce samizdarul, anumite grupuscule de tineri, anumite petitii si demonstratii, toate acestea nu sînt decît baliverne. Extraordinara complexitate a sarcinii vine tocmai din faptul cã acestor rãzvrãtiti iuti la fire nu li se dã posibilitatea sã se exprime în fata unui public de o sutã patruzeci de mii de abonati. Iatã de ce este mai bine ca tu însuti, luînd-o înaintea cenzurii, sã opresti scrierile prea biciuitoare, tãioase, sã remodelezi convingerile, sã mai tai pe ici, pe colo. De-acum, aceasta nu mai este numai revista noastrã, ci, într-un anumit sens, si a ta; nu existã si nu va exista pozitie mai înaltã pentru un critic care stie sã scrie ruseste, iar tu ai ajuns sã ocupi asa ceva la o vîrstã cînd nici Puskin nu realizase o asemenea performantã, prin urmare fii mai circumspect decît sînt oamenii la vîrstã ta si, tocmai pentru cauza comunã a literaturii, fereste aceastã revistã de trupa redactorilor nesãbuiti care nu cautã decît sã facã în asa fel ca materialele sã treacã, fie ele si cu iz antisovietic, sã le trimitã „de probã" la cenzurã, expunînd revista unui pericol mortal.
Dupã cele ce am scris mai sus despre Dementiev — ce usuratã trebuie sã fi respirat redactia dupã înlocuirea lui! Dar iatã ce spune Doros: „Cu Aleksandr Trifonîci poti sã stai de vorbã ca de la om la om, dar este suficient ca Laksin sã intre în cabinet, cã presiunea atmosfericã se schimbã imediat si-ti piere pofta de a mai discuta."
O nouã generatie nu aduce totdeauna o primenire a formelor de viatã (se vede destul de bine acest lucru si la echipa conducãtoare a tãrii noastre), dimpotrivã: cu gîndul de a face o carierã lungã, se simte obligatã sã caute stabilitatea.
si criticul însusi? El se schimbã? Da, o datã cu omul se schimbã si criticul, dar, se întelege, în el existã si ceva care nu se schimbã: axa Unicei Conceptii stiintifice despre lume si viatã. Ceea ce, pentru Laksin-ul de altã datã, nu erau decît umbre supãrãtoare (credinta baptistului, „naivã si neputincioasã" în comparatie cu bunul simt
293
al mujicului; dar nici suhov1 „nu este în mãsurã" sã cuprindã, în ansamblul ei, situatia de la tarã) acum apare în culori negre.
Iatã-1 cã se apucã sã evalueze rolul violentei. Este firesc sã se remarce cã tocmai violenta, si nu autoperfectionarea, conduce la momentele culminante ale istoriei. Desigur, pentru personalitãtile nobile, violenta nu este totdeauna usor de digerat. Asemenea oameni blînzi si delicati ca Uritki soptesc2 visãtor între douã executii: „Totu-n drum e-o neclintire, / Frunza-n codru adormi.../ Ai rãbdare, cãci ca mîine, / si tu te vei odihni".. .3 Acesta este modul necritic în care criticul preia toatã mitologia mincinoasã a istoriei noastre recente. si aceasta este mãsura în care se întelege de cãtre unii istoria a douã secole. Dacã Alexandru al II-lea a consimtit la nu stiu ce eliberare a tãranilor si la alte cioturi de reformã (cele mai mari din toatã istoria Rusiei), atunci el a fost un liberal, „fãrã voie", iar pentru faptul de a fi înãbusit rãscoala polonezã din 15 ianuarie 1863 (aceasta deja cu deplinul lui acord), de a-1 fi condamnat pe Cernîsevski si pe cîteva sute de revolutionari, este un cãlãu care si-a binemeritat bomba. Dimpotrivã, Nikita Hrusciov, cu istoricul sãu congres al XX-lea, el, care nu i-a eliberat pe tãrani, care n-a introdus nici cea mai micã reformã emancipatoare cît de cît consecventã, el, care a înãbusit (fãrã voia lui) rãscoala maghiarã si pe cea din Novocerkassk4, el, care a trimis mii de oameni în lagãre cîtusi de putin mai blînde decît cele staliniste si a reluat prigoana cumplitã împotriva religiei — este initiatorul marii miscãri progresiste contemporane în care revista Novîi mir, fãrã a-si precupeti eforturile, s-a integrat si ea.
Omul nu remarcã niciodatã cum frãmîntãrile sale sufletesti transpar prin înfãtisarea sa exterioarã. Nu remarcã nici modul în care i
1 Ivan Denisovici suhov, mujic autentic, eroul din O zi din viata lui Ivan Denisovici. (N.t.)
2 Crudã ironie: M.S. Uritki a fost presedinte al Cekãi la Petrograd.
3 Celebrã poezie, imitatã dupã Goethe, de M. Lermontov. (N.t.)
4 Novocerkassk, oras industrial din regiunea Rostov pe Don. Provocatã în iunie 1962 de o penurie alimentarã extremã, aceastã rãscoalã a fost dur reprimatã. Comandantul trupelor regulate trimise mai întîi sã restabileascã ordinea a refuzat sã tragã asupra multimii si s-a sinucis în fata trupelor sale. A trebuit sã fie trimise tancurile si unitãti speciale ale KGB... Martorii vorbesc de cinci sute de morti si de mai multe mii de rãniti. Primelor relatãri despre aceste evenimente le-au trebuit trei luni ca sã ajungã în afara URSS. (N.t.)
294
se modificã felul de a scrie. Cum te pregãtesti de multã vreme, cum te-ai fofilat pentru a ajunge sã scrii articolul despre Maestrul si Margareta, articol care-ti stã la inimã.1 si iatã, ai reusit, usa e deschisã, poti sã scrii — dar însãsi pana ta împleteste si despleteste ornamentele reticentelor concepute pentru orice eventualitate, în interesul pentru Mihail Bulgakov existã, desigur, „ingrediente de senzational". „Hai sã vorbim despre slãbiciunile lui" (acest„hai" redã foarte bine nuanta colocvialã a exprimãrii). Ce face deci acest Bulgakov? — ,subiectivismul criteriilor sale sociale si ale emotiilor sale îi îngusta sensibil orizontul artistic", „descrierea concretului social este latura cea mai vulnerabilã a talentului sãu" (! — sublinierea mea. La drept vorbind, cine ne-a zugrãvit Moscova primilor ani ai puterii sovietice în culori atît de sterse si de palide, asa cum a facut-o Bulgakov?!...) si apoi din punct de vedere artistic „sã admitem cã nu totul (în roman) este finisat bine si pînã la capãt". si din punct de vedere filozofic: „aceastã legendã crestinã", ca si cînd ar fi vorba „de un real episod al istoriei. Cãci se stie bine cã, la Lermontov, Judecata lui Dumnezeu"... „nu exprimã nicicum un sentiment religios". Desigur, „vreun cititor superstitios" îsi va face poate „semnul crucii" (aceasta este grimasa drãgutã care-i inspirã cititorului o încredere binevoitoare). Dar linia noastrã este „în acord cu vechea traditie marxistã..."; morala nu numai cã nu este dispretuitã de comunism, ci este „conditia necesarã a victoriei lui finale"... Pentru un asemenea roman — alcãtuit în întregime din piruete ale fanteziei, din explozii de rîs, în mod tragic tinut ascuns timp de treizeci de ani, cît p-aci sã fie distrus — era acesta un articol pe mãsurã? Din nou se manifestau încetineala de modã veche, încetinealã mirosind a imitatie, parafraza sinuoasã, excesul manierist de motto-uri s-a fãcut depozit de motto-uri — unde sã-1 amplasezi?) — dar gînduri sãltãrete precum cavaleria lui Woland2 — lipsã! Aceastã conditie de om vrãjit de cãtre o fortã maleficã —
1 Maestrul si Margareta, de Mihail Bulgakov, multã vreme retinut de cenzurã, a fost publicat în URSS în revista „Moskva" (1966/11 si 1967/1, deci la douãzeci si sase de ani de la moartea autorului), cu numeroase tãieturi. Vãduva scriitorului a difuzat prin samizdat pasajele suprimate; acestea au ajuns astfel în Occident, unde au fost publicate în culegere. Textul integral a apãrut în cele din urmã în URSS în 1973. (N.t.)
2 în Maestrul si Margareta, magicianul Woland si suita sa pãrãsesc Moscova luîndu-i pe Margareta si pe Maestru pe cai înaripati. (N.t.)
295
încã nu în prima carte, si aceastã asemãnare cu Cîogol prin atîtea trãsãturi si înclinatii ale talentului, de unde veneau ele? De ce? si ce modalitate uimitoare de a trata istoria evanghelicã, cu aceastã umilire a lui Cristos, ca si cînd aceastã istorie ar fi vãzutã cu ochii Satanei — spre ce tinteste ea, cum trebuie înteleasã?...
Ce povestiti acolo, ce rost are asta? obiecteazã Laksin. — si totusi pentru acel articol, cu reverentele sale, el a fost cît p-aci sã intre cu capul în gura monstrului. Ah! Adevãrul, Adevãrul... Dar iatã prudenta: fie, dacã te multumesti sã scrii asa, în conditiile în care te afli cu gîtul îndoit — dar dacã din întîmplare gîndurile tale nu merg mai sus, nu merg mai departe? în noiembrie 1968 i-am spus toate acestea lui Laksin în legãturã cu articolul lui si el mi-a rãspuns:
— Nu vreau sã mã refer la faptul cã cenzura m-a împiedicat sã spun nu stiu ce. Eu sînt capabil sã spun totul, chiar cu cenzura.
Deci asta este ceea ce numeste el totul!...
si ce se va întîmpla acum, dacã aprobarea pentru tipãrirea articolului este din 19 august, iar în noaptea de 21 începe urgia împotriva Cehoslovaciei si pe 23, cînd încã nu existã un exemplar de semnalizare, n-ar fi deloc greu sã se dea la distrus tot tirajul; deci ce se va întîmpla dacã în aceastã conjuncturã, printr-un telefon de la comitetul raional de partid se cere un fleac de formalitate, o rezolutie care nu angajeazã la nimic, ci nu face decît sã sprijine ocupatia, care, oricum, si fãrã asta s-a desfãsurat victorios — de ce sã nu se adopte aceastã rezolutie? De partea cui vei înclina cînd te vei duce la dacea lui Tvardovski?
Poate cã Laksin nu gîndea chiar asa — dar asa actiona.
Iar Tvardovski care, pînã mai ieri, gîndea si credea întocmai asa, a început deodatã sã oscileze, sã se îndoiascã, sã intre în derutã.
si din acele luni ale lui 1968, cînd am terminat Arhipelagul si cînd Tvardovski fãcea un asa de vizibil efort de aprofundare, de cercetare — am simtit cum creste în mine tentatia de a i-1 da sã-1 citeascã. El avea nevoie de acest lucru ca de un sprijin de nãdejde; acesta 1-ar fi scutit de cavalcade lungi si drumuri cotite prin istoria noastrã recentã. Dar existau obstacole:
— minor: sã scot Arhipelagul din ascunzãtoarea lui adîncã si în cele cinci zile, cîte îi erau necesare lui A.T. ca sã-1 citeascã, sã locuim împreunã, sã nu pierd cartea din vedere;
296
— major: îndatã ce va fi bãut un pahar în plus, el nu va mai pãs -tra secretul, va începe sã împãrtãseascã si altora impresiile sale — si taina tainelor mele va rãsufla, va rãsufla. [Bãnuind-o, nu stiu de CQ de aceeasi slãbiciune omeneascã, de incapacitatea de a pãstra un secret, n-am putut sã-i dau sã-mi citeascã operele clandestine (mãcar Cercul sã i-1 fi dat) nici mãcar Ahmatovei — unei asemenea poetese! Unei contemporane! Mi-a fost fricã. Astfel, ea a murit fãrã sã fi citit vreun rînd din cele scrise de mine.]
Cu privire la Arhipelag convenirãm totusi ca în noiembrie sã i-1 duc lui Trifonîci. însã, sosind la el, mi-a fost dat sã constat cã nu se putea tine pe picioare; si-a fãcut aparitia, a început din nou sã-si toarne coniac pentru nu stiu ce aniversare, 1-a cuprins iarãsi sfirseala. Apoi n-a mai dat pe la redactie pe motiv cã-si amenaja la dacea nu stiu ce camerã — bibliotecã.
Asa stînd lucrurile, mi-am ascuns Arhipelagul.
M-am întîlnit cu A.T. cîteva zile mai tîrziu, pe 29 noiembrie. Tocmai iesea de la o adunare a organizatiei de partid a redactiei. Destul de cherchelit, foarte afabil, mã îmbrãtisa pe loc.
— Ce, s-a terminat adunarea?
— Pãi nu sînt eu presedinte acolo. M-au vãzut cã am venit, am stat cît am stat — este suficient!
Bineînteles, s-a luat de barba mea. si apoi, dintr-o datã autocritic:
— Cînd ai sã fii celebru si bogat, sã nu-ti instaleze camere-du-lapuri... Dar, pe de altã parte, ce sã faci cu cãrtile ce ti se oferã? ti se trimit, ti se trimit, cu nemiluita... toti sperã sã li se facã o recenzie în Novîi mir. Rãspunsul meu pentru ei este urmãtorul: „stiti cum a ajuns Ivan Denisovici la redactie? Prin ghiseul registraturii, în plus, autorul, din neatentie, nu si-a scris adresa si a trebuit sã-1 caut prin militia judiciarã."
Legendã nouã, si nu fãrã tendintã.
In aceste zile au avut loc alegeri la Academia de stiinte. La sectia de limba rusã a candidat si Tvardovski, dar, urmare a presiunilor venite de sus, i s-a împiedicat alegerea. Foarte mîhnit. Totusi:
— Pentru amorul propriu este suficient cã despre candidatura ^ea s-a scris la gazetã.
De la mine a aflat cã, la votul general, fizico-matematicienii 1-au Wmis la plimbare pe Leonov. Multumit.
297
Dar iatã o nouã alarmã: alaltãieri, la BBC, a fost o „emisiune provocatoare", „care schimbã tot tabloul". Despre ce este vorba? Au transmis extrase din scrisoarea lui cãtre Fedin—„si cu o exactitate absolutã! Cum a putut sã transpire asta?"
Cînd te gîndesti cã este o chestiune de acum zece luni!...
— într-adevãr, cum? Nici mie nu mi-ati dat-o s-o citesc decît tinîndu-mã zãvorit aici în cabinet, interzicîndu-mi s-o scot afarã!
A.T. (copilãreste multumit de gãselnita sa): — Nu puteai totusi sã copiezi toate cele saptesprezece pagini!
(Exact, nu copiasem atunci decît patru, un rezumat.)
Totusi mai sperã: — Poate cã nu le au pe toate saptesprezece!
Eu:—La samizdat este toatã scrisoarea. La Riazan mi-au adus-o niste oameni care nu apartin nici unui cerc literar; sînt niste medici.
— si totul este exact?
— Absolut exact!
A.T. este uluit de cît de inavuabile sînt aceste cãi, dar mai mult cu plãcere decît cu spaimã. Acum însã el aprobã BBC-ul si faptul cã acesta dã citire Pavilionului cancerosilor—„perfect, sã citeascã", începu sã ofteze, dar fãrã urmã de gelozie:
— în Europa, gloria dumitale este deja mai mare decît a mea. Pentru aceasta aveam traducerea mea: astãzi în armatã dacã te
prinde cu caietul albastru al lui Novîi mir adus din „civilie", te duce la loctiitorul politic, ca pentru colportare de literaturã clandestinã. Iatã, aceasta este adevãrata glorie. El, schimbînd subiectul:
— Totusi dulapul aratã bine, cu toate cã este din materialul cel mai ieftin, din frasin! Data viitoare cînd ai sã vii la mine, dacã n-o sã te grãbesti...
Cînd s-a întîmplat sã nu fiu grãbit... Cînd s-a întîmplat asta?... îmi propune din nou bani:
— O mie? Douã mii? Trei mii?... Altã datã se spunea: punga mea e punga dumitale, acum se spune: carnetul meu de economii e carnetul dumitale de economii!
Eu am refuzat din nou. Mãcar dacã as primi 60% pentru Cancerosi, în loc de 25%. îmi sînt necesare încasãri sigure pe ani, ca sã stiu din ce trãiesc.
Se tulburã. Acest lucru e mai greu pentru el. Chestiunea este cã trebuie sã treacã din nou pe la sefi, pe la contabilitatea Izvestiei
298
si, înainte de a ajunge acolo, pe la tînãrul Hitrov, colaboratorul sãu reticent si circumspect.
.— Iatã cã vine Hitrov, poate cã are vreo idee.
(A.T. va aranja sã mi se facã si aceastã ultimã platã — „La toate relele, acelasi leac" — în ciuda lui Laksin si Kondratovici care obiectau cã asta ar putea sã-i dãuneze revistei.)
Apoi, aflînd cã predasem un scenariu la Mosfilm, începu sã-mi cearã, cu insistenta betivului reclamînd pãhãrelul la care nu mai are voie, sã-i dau scenariul, si imediat!
Am început sã-1 caut în servietã; A.T., imediat, cu un aer de om gelos:
— Te ai mai bine cu parterul decît cu primul etaj?
(La primul etaj se gãseau principalii membri ai colegiului de redactie; la parter, toti functionarii ceilalti si sectia prozã; totdeauna aici îmi lãsam servieta, drept pentru care totdeauna A.T. mã ge-lozea.)
Am subtilizat foile subversive (numerotate numai cu litere), acelea despre alegeri, iar pe celelalte i le-am adus lui A.T. La o orã dupã ce s-a terminat adunarea de partid, echipa în plen era deja aplecatã asupra Parazitului meu, si deja A.T. cerea.
— Dreptul primei nopti ne revine nouã! Sã-i previi pe cei de la Mosfilm cã dreptul primei publicãri îi revine revistei Novîi miri
Asta era înainte ca ei sã-1 fi citit în amãnunt.
Dar iatã un lucru interesant, notat în carnetul meu: desi chiar în acele zile Pravda mã atacase, acest fapt nu si-a gãsit nici mãcar o vagã reflectare în convorbirea mea cu Trifonîci! Chiar si pentru el sudãlmile proferate de Pravda erau de-acuma egale cu zero!... Ce timpuri!...
Dupã aceea, am convenit cu A.T. ca runda urmãtoare de citire a Arhipelagului sã aibã loc în patru zile din mai 1969 (ziua Victoriei cãdea într-o vineri si deci se fãcea o punte pînã luni), la „cãsuta mea de vînãtoare" (era numele dezmierdãtor pe care el, fãrã sã fi vãzut-o, îl gãsise pentru dacea mea modestã de pe malul Is-tiei). Dar cînd sã ne reîntîlnim, A.T. a avut din nou „o cãdere", nu prea jos, încã treacã-meargã. Aflînd cã Laksin urma sã-1 viziteze la Pahra, am dat o fugã pînã la apartamentul lui Laksin, i-am în-ntfnat un mesaj de îmbãrbãtare pentru Trifonîci si, lui Laksin însusi, '-am adresat aceastã rugãminte: insistati pe lîngã el, convingeti-1 sa vinã la mine, cãci asta îl va ajuta sã reziste, sã apere revista. (Nu
299
gãsisem pînã atunci rãgazul de a privi mai atent lucrurile si de a reflecta: de fapt, pentru scopurile cuminti ale lui Laksin, influenta mea asupra lui A.T. era ruinãtoare, în virtutea unui vechi obicei datînd din vremea lui Ivan Denisovici, eu vedeam în Laksin un aliat natural. Or, de multã vreme lucrurile nu mai stãteau asa.) Politicos amical, dar, poate, cu gîndul în altã parte, Laksin mi-a fãcut semn cã se alãturã preocupãrii mele. Am priceput: nu, n-o sã încerce el sã-1 convingã în sensul dorit de mine. Cu atît mai mult cu cît Tvar-dovski ar zãbovi la mine si luni si cu cît, în acea zi de luni, s-ar primi la redactie un telefon important de la Voronkov, si toate considerentele unei diplomatii calculate îl obligau pe sef sã fie la postul lui în momentul în care se va da acel telefon. (Pe tãcute se strîngea cercul înjurai lui Tvardovski, se aplica acum o tacticã nouã: se fãcea presiune asupra lui între patru ochi pentru a-1 determina sã se retragã de bunã voie.)
Numai cã rãtãcind prin labirinturi întortocheate, diplomatia ignorã cerul. Tvardovski, tocmai pentru aceastã rezistentã ascunsã, avea nevoie de o fermitate ireductibilã precum aceea în care te educã scoala din Arhipelagul lagãrelor.
Nu, A.T. nu a venit. De florile mãrului tîrîsem cartea dupã mine. si am ascuns-o din nou — lui avea sã-i rãmînã necunoscutã pentru eternitate.
Asa trãiam noi: ne frecam unul de altul, dar el nu putea sã mã
citeascã1.
1 în zorul permanent al luptei mele si din cauza permanentelor noastre divergente în materie de tacticã, eu cu el niciodatã nu ne-am aplecat cu seriozitate asupra fenomenului literar în toatã întinderea lui — din trecut pînã în viitor. Tvardovski era foarte credincios traditiei clasice si avea o atitudine foarte ostilã fatã de inovatiile scamatoresti: el parcã prevedea cum în curînd tînãra generatie de scriitori nu se va da înapoi de la nimic ca sã dinamiteze însãsi literatura rusã. De ce la vremea aceea n-am fost mai uniti în fata acestui pericol? Pentru cã eu nu vedeam asa de departe, eram angajat cu totul în lupta cu bastioanele minciunii sovietice, dar si pe el îl hãrtuiau, în principal, niste gãunosi „clasici" sovietici; la data aceea încã nu existau simptome ale unei noi deteriorãri. Toate acestea erau tancuri ale acelui lant muntos pe care de-acum încolo urma sã-1 strãbatã constiinta rusã care trebuia sã aibã grijã sã nu se prãvãleascã nici în hãul coltilor de stîncã ai national-bolsevismului, nici în mlastina unei confuze utopii populiste internationaliste (fãrã apartenentã nationalã). (Adnotare din 1986.)
300
Din hãtisul deceniilor sale de functionar-deputat-laureat, Tvar-dovski evada prin lungi si întortocheate ocoluri. si, înainte de toate, fireste, se strãduia sã strãbatã acest drum cãlare pe omologatul cãlut de plugãrie al poeziei sale. în lunile sufocante de dupã reprimarea Cehoslovaciei, a scris în primul rînd poezii disparate: înfînãrie, care au luat apoi amploarea unui poem — Dreptul memoriei. L-a terminat chiar în acele luni ale primãverii lui 1969, cînd eu n-am reusit sã-1 fac sã vinã pentru a citi Arhipelagul. El trãia, sãrãcutul, cu impresia sincerã cã era pe punctul de a rosti un cuvînt nou, important, de a sfîsia vãlul de deasupra unor domenii cunoscute pînã atunci doar de cîtiva, de a aduce eliberarea gîndirii nu numai lui însusi, ci si milioanelor de cititori însetati (care pãseau deja de multã vreme cu un avans de kilometri fatã de el!...). Cu mare dragoste si sperantã corecta el acest poem deja în spaltul respins de cenzurã si, în vara lui 1969, se pregãtea din nou sã-1 promoveze pe undeva pe sus. (Destin al unui redactor sef. în revista lui n-avea dreptul sã-si publice poemul la care tinea asa de mult!) în iulie mi-a dat spaltul si m-a rugat insistent sã-mi relatez în scris impresiile. L-am citit — si m-a cuprins descurajarea, am rãmas perplex: ce sã-i scriu? Ce sã-i spun? Evident, din nou Stalin (totul se încheie cu el?), si „fiul nu rãspunde pentru tatãl lui", dar apoi „si eticheta de fiu de dusman al poporului",
si tara însãsi se pãrea cã n-are
Un numãr suficient de fii purtînd stigmatul;
si — pentru prima datã în treizeci de ani! Apropo de propriul sãu tatã si de pietatea lui filialã fatã de acesta — Hai! Hai! încã putin! — dar nu, el n-avea elan si îndatã îsi dãdea în petic: în acelasi bou-vagon cu chiaburii, spre locul de deportare, tatãl autorului
Se tinea mîndru si distant De cei cu care-avea aceeasi soartã... Doar el slãvea puterea sovieticã Printre acei ce-o dusmãneau.
Rezultatul a fost reabilitarea propriei sale familii; si atunci, cei cincisprezece milioane — ei n-au decît sã piarã în tundrã si taiga? Cu Stalin, Tvardovski nu se mai putea împãca, dar:
Mereu parcã-i aveai alãturi... Acel ce ce voia ovatii...
301
Al cãrui chip trãieste vesnic... Acel în care, smerit, al meu Pãrinte vedea învãtãtorul...
Cum as putea reactiona la acest poem si ce as putea spune despre el? Pentru anul 1969, Aleksandr Trifonovici, era de asteptat mai multã substantã, mai multã vigoare, mai mult curaj!
în general, Tvardovski si colegiul redactional condus de el îsi fãceau o idee exageratã despre mãsura în care ei reprezentau pulsul gîndirii de avangardã, despre mãsura în care cãlãuzeau si comandau viata socialã a întregii tãri. (De multã vreme miscãrile de autentic protest si de luptã se desfãsurau impetuos ignorîndu-i.) La redactie, dupã ce grupuri-grupuri tineau sedinte de cîteva ore, se completau si se convingeau reciproc în asa fel încît se crea aparenta cã ei, membrii colegiului redactional, erau un centru spiritual dinamic, exclusivist în posesiunea adevãrului, în aceastã viziune, autorii erau învãtãcei ai colectivului redactional, de la ei nu era de asteptat vreun semnal luminos.
în iarna 1968-1969, aflîndu-mã din nou în izba întunecoasã de la Solotcea, m-am tot codit cîteva luni, mi-era fricã sã mã apuc de R-17; prea înalt mi se pãrea pîrleazul din fata mea, si mai era si frig, trebuia sã stai cu sapte haine pe tine, nu puteai, sã te faci comod, în aceste conditii mã plimbam ore întregi prin pãdure si, din mers, citeam Novîi mir, am citit paginã cu paginã un întreg pachet, peste douãzeci de numere la rînd pe care pînã atunci, presat de treburi, nu reusisem sã le citesc — si asa am ajuns sã-mi fac o idee de ansamblu asupra revistei. Desigur, lecturã mai agreabilã si mai plinã de folos intelectual nu exista în URSS. Lecturã aptã sã împrospãteze gîndirea, sã-i imprime o miscare brownianã. Suplã gimnasticã intelectualã. O revistã totdeauna nobilã, cinstitã, constiincioasã (dacã iertãm, dacã sãrim sute de pagini sterile sau dezgustãtoare, semnate de publicisti obtuji, revolutionari cu voie de la autoritãti, internationalisti si patrioti în serviciul autoritãtilor).
Dar aceastã caracterizare este valabilã numai dacã se face comparatie între Novîi mir si tot ceea ce se tipãreste. Dacã însã se pune problema alegerii între revista în chestiune si ceva din samizdat — cine nu va prefera samizdatul? Pe mãsurã ce în anii '60 se dezvolta, neautorizat, productia de texte dactilografiate, viata adevãratã le iriga tot mai mult pe acestea, fenomen pe care, în mod tragic, re-
302
dactia lui Novîi mir nu-1 întelegea; si adjunctii, adunîndu-se în cabinetul lui Tvardovski, planificau, fãrã sã clipeascã, strategia gîn-dirii nationale. Poate cã cea mai nereusitã dintre asemenea încercãri a fost articolul lui Dementiev (NM— 1969, nr. 4, apãrut însã în iunie) — al acestui Dementiev care nu mai era de mult membru al redactiei cãreia însã continua sã-i fie foarte apropiatã sursã de inspiratie în materie de ideologie si prieten zelos, om de-al casei.
Povestea acestui nefericit articol trebuie fie s-o trecem cu totul sub tãcere, fie s-o puricãm mai în detaliu. Ea s-ar pãrea cã ne abate de la axul acestei cãrti, dar eu am un anumit motiv sã n-o eludez.
în 1968 au fost publicate în Tînãra gardã douã articole de Cealmaev, publicist mediocru si obscur (dar în spatele lui exista, probabil, cineva un pic mai inteligent), care au declansat o lungã polemicã în coloanele ziarelor si ale revistelor. Fãrã cap si fãrã coadã, aducînd o grãmadã de materiale puse cu lopata (luate din toate locurile pînã la care a putut el sã-si întindã bratele), agramate ca nivel, strident declamatoare ca manierã, peticite haotic cu citate trase de pãr, pretinzînd rizibil cã traseazã „contururile esentiale ale procesului spiritual", „o orientare în cultura universalã" si „o perspectivã globalã a miscãrii gîndirii artistice"; nu fãrã motiv totusi aceste articole si-au atras un val de indignare venit din diferite pãrti: pe gura împãnatã cu dintii falsi ai dogmei a iesit nu un discurs, ci mormãitul unui mut dezobisnuit a mai vorbi, un mormãit de nostalgie pentru ideea nationalã confuz amintitã. Desigur, aceastã idee era toarsã si întoarsã în spiritul politicii oficiale si detestabil creditatã cu o importantã pe care n-o avea. Se fãcea acest lucru prin elogierea excesivã a caracterului rus (numai nouã ne stã în caracter sã cãutãm adevãrul, sã cultivãm cinstea si dreptatea!... Numai la noi se aflã „izvorul sacru" si „torentul luminos al ideilor"), prin ponegrirea Occidentului („cantitate neglijabilã, se sufocã de preaplinul sãu de urã" — în timp ce la noi abundã iubirea!...), mergînd pînã la a denunta în el „parlamentarismul prematur", pînã la a-1 chema în sprijin pe Dostoievski (ei sustin cã Dostoievski, blamînd socialismul, blameazã, de fapt, „Occidentul burghez"). Bineînteles, aceastã idee era gãtitã în straiele ponosite ale comuno-patriotismului; autorul repeta la tot pasul jurã-mîntul comunist, se prosterna cu fruntea pînã la pãmînt în fata ideologiei, proslãvea revolutia sîngeroasã ca pe „o frumoasã faptã sãrbãtoreascã" — si chiar prin aceasta intra într-o contradictie ruinãtoare, pentru cã esenta comunismului reprezintã negatia violentã a oricãrei idei nationale (asa cum s-a verificat acest lucru pe solul nostru), pentru cã nu poti sã fii si comunist si rus, si comunist si francez — trebuie sã alegi.
Dar iatã ce este uimitor: din acest mormãit ieseau laude la adresa „sfintilor si preafericitilor, zãmisliti din asteptarea miracolului, a binelui mîngîietor", si chiar cîtiva dintre acestia sînt nominalizati, gresindu-se pe ici, pe colo: Serghei
303
din Radonej, patriarhul Hermogen, loan din Kronstadt, Serafim din Sarov1-si este pomenitã „Rusia care se duce" a lui Korin2 (se întelege, „lipsitã de sentimentul religios"); si „nostalgia popularã a unei fete morale"; si Dostoievski, citat cu simpatie în unele dintre pasajele sale destul de pioase; si chiar, o datã Din adîncimf, dar incognito; si altã datã o aluzie directã la Hristos — spu-nînd cã el „îsi scuturase vesmintele deasupra poienii"; se percepea chiar cum rãzbate (era cel mai bun pasaj) avertismentul, greu de întelesuri, de a nu face pãcatul sã rãspundem cu violentã la violentã; si împotriva cruzimii, si împotriva înstrãinãrii reciproce a inimilor — iatã ceva ce nu mai era dupã Lenin! si nu era nicicum pozitia leninistã aceea de pe care ei îi obiectau lui Gorki (!), apãrind cuvîntul spiritului împotriva celui al bazarului; se fãcea chiar o aluzie la dimensiunea istoriei milenare a Rusiei, istorie în care se îneacã „formatiunile", mentionîndu-se cã totusi cîteva dintre ele se instaleazã în aceasta (din lasitate, nu se mentiona socialismul); si se spunea un cuvînt chiar despre faptul consumat al nimicirii natiunii ruse — numai cã, reiesea, vina pentru aceasta n-o purta Ceka si nici Ceon4 ci „dezvoltarea burgheziei" — negustorii rusi, poate; si pentru pauperizarea satului nostru contemporan se arãta cu degetul la cele de ordin spiritual — cînd sãtenii se înghesuie la cinematograf, precum se înghesuiau altã datã la priveghiul de vecernie; ici-colo se aplica, în treacãt, cîte o loviturã „palatelor de aluminiu", lui Bazarov5... Asadar, putem evidentia, enumera si aprecia unele idei continute în acest articol sau în alte articole din Tînãra gardã, scrise în acelasi spirit, absolut surprinzãtoare pentru presa sovieticã:
1 Sfîntul Serghei din Radonej (1314-1392), una dintre figurile monahale rusesti cele mai venerate. Patriarhul Hermogen, patriarh al tuturor Rusiilor din 1606 la 1612, în Epoca Tulburãrilor; victimã a uneltirii boierilor din Moscova si a polonezilor care 1-au lãsat sã moarã de foame. loan Sergheiev (1829-1908), protopop de Kronstadt, precursor în materie de liturghie si de apostolat „social" si autor de lucrãri de teologie precum Viata mea întru Hristos; el a dobîndit din timpul vietii o popularitate extraordinarã. Serafim Mosnin, cãlugãr care a trãit ca anahoret în „pustiul" de la Sarov înainte de a deveni staretul celebru al timpurilor moderne (1760-1833). (N.t.)
2 Serie de pînze, destul de conventionale, consacrate „bunelor vremi de odinioarã". Korin, discipol al lui Nesterov, a trãit din 1892 pînã în 1967. (N.t.)
3 Din adîncimi, culegere de articole asupra revolutiei ruse. Datoratã în cea mai mare partea acelorasi scriitori ca si Vehi (Jaloane). Prima editie, realizatã clandestin în 1921, a fost confiscatã. (N.t.)
4 Ceon: Ceast osobogo naznaceniia (Unitate cu destinatie specialã); detasamente militare de represiune. (N.t.)
5 Bazarov, personaj din Pãrinti si copii, de Turgheniev; tipul clasic al nihilismului în manierã ruseascã. (N.t.)
304
1) Preferinta moralã datã „pustnicilor", „cavalerilor spiritului", „crestinilor de rit vechi" asupra democratilor revolutionari; felul în care primii atrãgeau pe multi, de la Cernîsevski la Kerenski. (Sincer sã fiu, mã alãtur.)
2) în discutiile de la revista Sovremennik1, valorile culturale ale anilor '30 ai secolului al XlX-lea au degenerat si s-au acoperit de coclealã publicisticã. (Au avut ele vreodatã valoare de eternitate! — au degenerat, desigur.)
3) Peredvijnikii2 („Itinerantii") n-au exprimat nostalgia popularã a unui ideal de frumusete, a unei morale, în timp ce Nesterov si Vrubel au fãcut-o sã renascã. (Nu se poate contesta.)
4) în anii' 10 ai secolului al XX-lea, cultura rusã a fãcut pasi noi în evolutia artisticã a umanitãtii — si reprosuri lui Gorki (!) pentru faptul de a fi scuipat asupra acestui deceniu. (Nici o îndoialã în aceastã privintã.)
5) Poporul vrea sã fie nu numai sãtul, ci si vesnic. (si dacã nu mai este asa, atunci noi nu mai valorãm nimic.)
6) Pãmîntul este valoarea eternã si obligatorie: te-ai rupt de el, ai terminat cu viata. (Da, tot asa simt si eu, asta este si convingerea mea. si Dostoievski a exclamat: „Dacã vreti ca omenirea sã evolueze spre mai bine... atunci împroprietãriti-o cu pãmînt! Pãmîntul are ceva sacramental... O natiune trebuie sã se nascã si sã se înalte pe pãmîntul, pe solul pe care cresc griul si copacii."*)
7) Satul este reazemul traditiilor nationale. (Tîrziu. Astãzi, vai, satul nu mai este acest reazem, pentru cã a fost omorît. Dar a avut un asemenea rol. A fost un asemenea reazem Sankt-Petersburgul tarilor? Sau este asa ceva Moscova cincinalelor?)
8) Negustorimea exprima si ea cu strãlucire spiritul national rus. (Da, nu mai putin decît tãrãnimea. Negustorimea a fost cel mai mare cheag de energie nationalã.)
9) Graiul popular este hrana poeziei. (La aceasta subscriu si eu.)
10) La noi a apãrut o micã burghezie cultivatã. (Da! — si este o clasã execrabilã acest strat imens, care si-a însusit o culturã substandard, acest trib instruit care si-a arogat titlul de intelectualitate; or, intelectualitatea n-ar putea fi decît o autenticã elitã creatoare, foarte putin numeroasã, individualistã pînã în mãduva oaselor. si în acest trib intrã tot aparatul de partid.)
11) Tînãrul din tara noastrã este supus unui proces de despersonalizare prin: limbajul gãunos care ruineazã gîndirea si simtirea; vacarmul televiziunii; avalansa filmelor.
într-un cuvînt, în anii '20 si '30, autorii unor asemenea articole ar fi fãcut imediat cunostintã cu GPU si ar fi fost împuscati fãrã întîrziere. Pînã cãtre 1933, pentru o adiere de sentiment rus (sau — cum se spunea atunci — sen-
1  Revistã întemeiatã de Puskin. (N.t.)
2 Pictori realisti de avangardã din a doua jumãtate a secolului al XlX-lea care organizau expozitii artistice ambulante. (N.t.)
Jurnalul unui scriitor, 1876, iulie-august, cap. IV, 4.
305
timent „albgardist", sau, injurios la adresa mujicilor, „rusoneaosist") te executa, te prigonea, te deporta (sã ne amintim fie si numai de articolele denuntãtoare ale lui Osip Beskin împotriva lui Kliuev si Klîcikov)1. Apoi, putin cîte putin, s-a dat frîu liber acestui sentiment, dar revopsit în rosu, învãluit în pînzã rosie, obligatoriu marcat cu fierul unui ateism pîrjolitor, însã copiii de tãrani (si de negustori? si poate si de preoti?), deci acesti copii ajunsi cu bine la vîrsta adolescentei, dar murdãriti, înselati, vînduti pentru carnetul rosu de partid, erau totusi cuprinsi uneori, ca de o nostalgie a paradisului pierdut, de un autentic sentiment national care nu se lãsase distrus. Pe careva dintre ei acest sentiment îl împinsese sã scrie aceste articole, sã le ajute sã rãzbatã prin redactie si cenzurã si sã vadã lumina tiparului.
si se întelege cã în lunile acelea, presa sovieticã oficialã, începînd cu Kom-munist, a dojenit aspru Tînãra garafa pentru aceste articole. „Dezaprobarea a fost unanimã", dupã cum scrie Dementiev, si „apãrut evident cã nu avea sens sã se continue dialogul". Dar comuno-patriotii de la Tînãra gardã au încercat, si dupã scandalul provocat de articolele lui Cealmaev, sã sustinã combinatia nefireascã dintre „a fi rus" si „a fi comunist", aceastã împerechere dintre dulãu si scroafa, de aceeasi valoare ca si „dialogul" dintre comunisti si crestini atîta timp cît comunistii n-au preluat puterea.
Dar, despre toate acestea, poate cã nu s-ar fi stiut nimic, nu s-ar fi fãcut nici o mentiune, si eseurile mele s-ar fi redus cu cîteva pagini stufoase, dacã redactiei lui Navîi mir nu i-ar fi venit nitam-nisam ideea nefericitã de a se ralia la „hãituiala" generalã, ba mai si încredintîndu-i dezafectatului Dementiev sarcina de a scrie un nou articol.
Dacã vom readuce în memorie deceniile de literaturã sovieticã, suvoiul de lãturi deversat de diversii închinãtori la altarul puterii, cum au fost napos-tovienii, litfrontovienii si rappienii2, de Enciclopedia literarã a anilor 1929-1933, si apoi de clica oficialã a Uniunii Scriitorilor — atunci într-adevãr, articolele lui Cealmaev nu se vor mai înfãtisa ca specimenul cel mai rãu. Ce i-a supãrat si i-a revoltat deci asa de tare pe cei de la Novii miri
Impulsul emotional 1-a dat dorinta lor de a se rãzbuna pentru vesnica hãr-tuialã la care erau supusi: dintre toti cîinii care muscau în permanentã revista Novîi mir, unul comisese o gresealã, pãrãsise haita si acum era muscat de ai sãi. Sesizînd despre ce este vorba, cei de la Novîi mir si-au zis cã era momentul sã loveascã si ei. Ce armã aveau la dispozitie"7 — marxismul, desigur, învãtãtura revolutionarã cea mai purã! Lui Dementiev, asta-i venea foarte
1 Articole apãrute în 1930 în diverse reviste si care-i învinovãteau de spirit „chiaburesc", între altii, pe scriitorii N.A. Kliuev (1887-1937) si S.A. Klîcikov (1889-1940), reprezentanti ai miscãrii zise „neotãrãnesti". (N.t.)
2 Napostovieni, membri ai redactiei revistei Na literaturnom postu („La postul de luptã pentru literaturã"). „Opozitia de stînga" a efemerului Front literar (litfrontovienii) a atacat în 1930 si aceastã revistã si RAPP (Asociatia rusã a scriitorilor proletari), care a apãrut din 1925 pînã în 1932. (N.t.)
306
la îndemînã! Dar în redactie exista cel putin o persoanã — Tvardovski — care ar fi putut sã-si aminteascã si sã înteleagã proverbul: nu chema lupul sã te apere de dini. Nici ca sã te apere de furia crinilor dezlãntuiti sã nu chemi lupul marxismului, mai bine loveste-i cu un bãt cinstit, dar sã nu chemi lupul. Pentru cã pînã la urmã lupul te haleste si pe tine pe nemestecate.
Dar chestiunea consta tocmai în aceea cã, pentru Novîi mir, marxismul nu era un balast pe care cenzura i-1 pusese în cîrcã; marxismul, dimpotrivã, era conceput ca Unica Doctrinã Adevãratã, cu singura conditie de a fi luatã în „puritatea ei originarã". La fel si ateismul, element foarte necesar pentru aceastã interventie, era convingerea intimã, sincerã a întregului colegiu redactional al lui Novîi mir, inclusiv, vai, a lui Tvardovski. si de aceea argumentatia si tonul acestei interventii dezonorante a revistei — nu asa de putin timp înainte de sfîrsitul ei — nu erau întîmplãtoare si nu le-au apãrut în toatã falsitatea lor. (Se spune cã Doros a fost împotriva acestui articol.)
în proiectul initial, încã neasternut pe hîrtie, încã în discutie la cabinet, cei de la Novîi mir aveau, evident, si considerente pe deplin juste: pe un ton isteric, „aceastã bandã" ponegreste Occidentul nu numai ca Occident capitalist (de ponegrirea acestei ipostaze a Occidentului marxistilor nu le pare rãu, nici lui Dementiev), ci si ca pseudonim a tot ce aspira la libertate în tara noastrã (în contrast cu ceea ce ne învatã marxismul, aceste aspiratii progresiste sînt sustinute, nu stiu din ce motive, chiar de cãtre blamatul Occident), ca pseudonim al intelectualitãtii si al lui Novîi mir însusi, în articolele Tinerei gãrzi se pedaleazã într-un mod prea suspect pe „temeliile populare, micile biserici, satul, pãmîntul. Dar în tara noastrã domneste o asemenea confuzie si o asemenea încordare încît este suficient sã pronunti laudativ cuvîntul „popor" ca sã fie îndatã interpretat ca „arde-1 pe intelectual!" (vai, cu 80%, este vorba de tribul instruit, dar din ce este alcãtuit poporul, asta este marea necunoscutã...); dacã pronunti laudativ cuvîntul „sat" înseamnã cã ameninti orasul, cuvîntul „pãmînt" înseamnã repros la adresa „asfaltului". Asadar, împotriva acestor amenintãri secrete, neexprimate, adãpostindu-te sub pseudonimul internationalismului si folosindu-te de toate subterfugiile marxismului dialectic — la luptã, Aleksandr Grigorici!
si iatã, cu eruditie profesoralã, identificînd cu usurintã ceea ce era agramat si ridicol în articolele semidoctilor de la Tînãra gardã (ce vreti dumneavoastrã, s-au tãiat capete pe douãzeci si cinci de etaje în acest popor, cum sã te mai miri de acest mormãit de liliputani?), criticul novomirian a tintit ca un berbec în bresa bine exploratã, deminatã, lipsitã de pericole, în care, începînd din anii '20, se tot tintise la sigur, si în legãturã cu care puterea este încã si astãzi foarte bucuroasã cã lucrurile stau asa cum stau.
Criticul nu uitã misiunea pentru care a fost lansat în arenã — sã loveascã si sã demoleze, fãrã a-si pune prea mult problema dacã pe undeva pe-acolo nu existã niscaiva urme de viatã, el cãlãuzindu-se astfel de considerente care tin nu de adevãr, ci de tacticã, începînd cu istoria de demult, el, fãrã sã freamãte, nu poate sã audã vorbindu-se de „pustnici, de patriarhi..."; nici sã tolereze
307
laude la adresa anilor ' 10, de vreme ce acestia au fost condamnati cu asprime de cãtre tovarãsul Lenin si de cãtre tovarãsul Gorki; deja sus de elan, de forta obiceiului, desi aceasta n-are nici o legãturã cu discutia, trebuie ca de douã ori sã-i ia la refec pe cei de la Vehf: „enciclopedia apostaziei", „culegere infamã"; trebuie sã dea cu copita, la grãmadã, în Leontiev, în Aksakov si chiar în Kliucevski2, în „ideea de glie"3, în „slavofilie", si ce-o sã le contrapunern? stiinta noastrã. (Ah, si curcile rid de „stiinta voastrã"! — Cît fac doi ori doi dupã pãrerea Comitetului Central?...) De altfel partidul ne învatã (dar numai începînd din 1934) sã nu renuntãm la mostenirea trecutului, si în aceastã mostenire, Dementiev îi cuprinde cu generozitate „si pe Cemîsevski, si pe Dosto-ievski" (unul chema oamenii sã punã mîna pe topor, celãlalt îi chema sã se pocãiascã, ar trebui fãcutã o alegere), si chiar, dacã vreti „Treimea lui Rubliov" (începînd din 1943, si acest lucru este posibil).
Din tot ce tine de bisericã, elementele care îi dau criticului comunist cei mai multi fiori sînt „elocventa ecleziasticã" vicioasã (poezia cea mai elevatã!), „templele primitoare", „bisericile triste" la poetii Tinerei gãrzi. (Oricum ar fi versurile respective, durerea este indubitabilã, compasiunea sincerã: biserica dispare sub apã.
Voi rezista, o voi salva, dar dacã
Valu-nspumat ne va ameninta,
Mã voi lipi de ea si pe-amîndoi ne va-nghiti adîncul...)
Dar reactia lui Dementiev este rece si falsã: „Evenimentul nu este deloc dintre cele vesele", „starea de exaltare" nu este de trebuintã, „tema bisericeascã reclamã o abordare mai bine gînditã, mai sobrã". (O abordare mai bine gîn-ditã decît aceea a bisericilor de la noi care au fost demolate? Asta s-a fãcut sub Hrusciov, cu buldozerele. Oricum ar fi fost Tînãra gardã, ea apãra acolo religia, fie si numai indirect. Iar liberalul Novîi mir, ateu din convingere, se complace într-o atitudine de sprijinire a asaltului post-stalinist împotriva Bisericii.)
si la întrebarea ce este patriotismul, Dementiev ne dã rãspunsul exact: patriotismul nu este iubirea de trecut si de mînãstiri, el este „inseparabil", mã întelegeti dumneavoastrã, „de internationalismul proletar". si la ce bun atasamentul primitiv fatã de „mica patrie" (fatã de locurile unde te-ai nãscut si ai crescut), atunci cînd si Dobroliubov si PCUS au explicat cã trebuie sã fiu atasat fatã de patria mea (în asa fel încît frontierele iubirii de patrie sã coincidã
1  Vehi (Jaloane): „Culegere de articole despre intelectualitate" publicatã la Moscova în 1909 de N. Berdiaev, S. Bulgakov, P. Struve, S. Frank etc. (N. t.).
2 Leontiev, Aksakov si Kliucevski îmbrãtiseazã în modalitãti destul de diverse ideile slavofile. (N.t.)
3  Curent reprezentat de F.M. Dostoievski, A. Grigoriev, N. Strahov, în anii 1860, si exaltînd ideea de glie (pociva) nationalã ca bazã si matrice a dezvoltãrii sociale si culturale a Rusiei. (N.t.)
308
exact cu frontierele statului, ceea ce simplificã si problema serviciului militar). si pentiu ce ar trebui ca expresiva limbã rusã sã se pãstreze tocmai la tarã (cã, toatã viata, Dementiev a scris în jargonul socialist — asta nu conteazã)? Ptiu-ptiu, oamenii acestia care mujicizeazã îndrãznesc încã sã ne prezicã nouã cã
...întinzînd mîna
Vom reveni la propriile noastre obîrsii —
nu, nu vom reveni! — Dementiev o stie. Dacã vreti neapãrat sã dedicati imnuri satului, atunci dedicati-le satului celui nou, „care a cunoscut mari schimbãri", arãtati „sensul spiritual si poezia muncii colhoznice si a trasformãrii socialiste a satului" (du-te si munceste acolo, profesor rosu, cînd o sã te expedieze la Morloci1; du-te!)
De vreme ce tactica ne cere sã apãrãm Europa, ce vede Tînãra gardã rãu în mugetele de magnetofon de la primãrie? sau în faptul cã într-o mahala din Voronej,, jazul sunã ca toti dracii", si pe Koltov nu-1 mai citeste nimeni? Cu ce este muzica pop mai rea decît cîntecele rusesti? Prosperitatea sovieticã „duce la îmbogãtirea culturii" (pasionati de domino, cartofori, betivi — îi vedem la tot pasul!) O sã ne dea nouã lectii Tînãra gardãl încearcã ea sã ne convingã cã Esenin a fost persecutat? Cã a fost asasinat? Esenin a fost iubiti afirmã cu nerusinare Dementiev (nu de el, desigur, care era atunci un activist al Komsomolului, nu de comitetele de partid, nu de comitetele locale, nu de ziare, nu de critici, nu de Buharin, ci de...).
Dar principalul este cã: „s-a înfãptuit marea revolutie!", „a apãrut orînduirea socialistã", „potentialul moral al poporului rus s-a întrupat în bolsevici", „putem privi cu încredere spre viitor", „vîntul secolului suflã în pînzele noastre"...
si lucrurile astea sînt asa de deprimante încît mîna refuzã sã le mai transcrie. si de rigoare citatele din Gorki, si de rigoare cele din Maiakovski, si tot ce-ai citit de cîte o mie de ori... Existã vreo amenintare? Existã, desigur, dar iatã care anume: „infiltrarea conceptiilor idealiste" (si, imediat, din cealaltã parte, ca sã ne deruteze) „si vulgar-materialiste", „revizioniste" (si pentru a contrabalansa) „dogmatice... care denatureazã marxism-leninismul". Iatã deci de unde vine amenintarea! — Nu spiritul national este în pericol, nu natura noastrã, nu sufletul, nu moralitatea, ci marxism-leninismul este în pericol; iatã cum vede lucrurile progresista noastrã revistã!
si aceastã fierturã gazetãreascã, aceastã rece si inertã banalitate, ne-o oferã, si încã, iatã, ca program al lui, iubitul nostru Novîi mir, fãclia unicã. Vã va fi usor sã acceptati cã asa ceva nu provine de la Pravdal
Astfel, în tara noastrã, în epoca noastrã, în nici una dintre probleme (si foarte multe dintre ele sînt supuse distorsiunii) nu-i posibil sã te pronunti nestresat,
In Masina timpului de H.G. Wells, rasa Morlocilor este subjugatã de cea a Elohilor lenesi si ignoranti, dar, în schimb, se hrãneste cu carnea crudã a opresorilor ei. (N.t.)
309
clar, curat. In aceste douã reviste aflate în conflict, ideile nu numai cã nu erau limpezite, ci erau si îmbibate cu terminologie si salivã comunistã, si necrofagii cei mai prompti — Ogoniok1 — au venit degrabã în ajutor si au tras asupra lui Novîi mir nu stiu a cîta salvã — „scrisoarea celor unsprezece"... scriitori despre care pînã atunci nimeni nu auzise vorbindu-se. si aceasta nu pentru a apãra „tara pãrintilor" sau nu stiu ce „cuvînt inspirat", ci pentru ca, înecînd ultimele urme ale disputei într-o stridentã politicã, sã se ajungã la acuzatiile calomnioase cele mai josnice: tacticã provocatoare a construirii de poduri! Diversiune cehoslovacã! Integrare cosmopolitã! Atitudine capitulardã!
si cum se strigã unele pe altele. Cãci si Dementiev scrie: în pericol este marxism-leninismul, nu altceva. Nu chema lupul sã te apere de cîini!
în acel moment, trãgînd de sfori, au fãcut ce-au fãcut si au inserat, nu stiu de ce tocmai în Sotialisticeskaia industriia, scrisoarea adresatã de un oarecare strungar lui Tvardovski:„Am vrea sã mergem cu totii în aceeasi cadentã" (ote-lari si literati), „vrem un rãspuns partinic; un altfel de rãspuns, clasa muncitoare (vorbeste în numele ei strungarul Zaharov) nu va accepta".
Discutia a luat o turnurã specific sovieticã! Tipicã prin stupiditatea ei, aceastã contrafacere ofensatoare, imaginatã de o presã niciodatã criticatã, iresponsabilã! Ce soartã umilitoare sã fii redactor sef al unei reviste oficiale si ce rãbdare de elefant pentru a-1 asculta, fãrã a izbucni în ris, pe un cretin agramat dîndu-si cu pãrerea despre literatura ta — dar de cîte ori în viata sa nu trecuse Tvardovski prin asemenea momente!... De data aceasta, el s-a descurcat magistral: a rugat Sotialisticeskaia industriia sã-i trimitã^?e fi o fotocopie a acestei contrafaceri si sã-i dea fisa personalã a misteriosului Zaharov. De altfel, Zaharov s-a dovedit a fi o persoanã realã — era strungarul deputat în Sovietul Suprem si membru al CC si care, acum, lansa avertismente profetice: „cel care n-are încredere în clasa muncitoare, nu se va bucura nici el de încrederea clasei muncitoare". si fituica respectivã publicã si fotocopia, iatã miracolul — dar ce fotocopie! Obrãznicie sigurã de ea însãsi (si nu fãrã motiv) a ziaristilor sovietici: cititorul de la noi n-o sã se apuce sã verifice ziarul de-acum zece ani — si ei nici mãcar nu si-au dat osteneala sã punã sub formã de articol de ziar fragmentul de paginã pe care-1 reproduseserã!
(pe fotocopie)
Stimati tovarãsi de la ziarul Sotialisticeskaia industriia! de mult aveam intentia sã ridic în presã
(nimic)
(în ziarul apãrut cu 10 zile mai devreme) Stimate Aleksandr Trifonovici\
de mult aveam intentia sã vã scriu
Dar am tot amînat:
la uzinã e mult de lucru, si, în plus, esti în permanentã solicitat de sarcini
1 Revistã sãptãmînalã ilustratã pentru marele public, de o ortodoxie suta la sutã. (N.t.)
310
obstesti — (ce autentic muncito^este sunã chestia asta!)
Dar o discutie
a avut loc de curînd în sectie
un tovarãs de-al meu m-a întrebat, un muncitor de-al nostru
a avut loc de curînd
un tovarãs de-al meu m-a întrebat (tovarãs la CC? la Sovietul Suprem)
A fost suficientã prima paginã pentru a ne da dovada contrafacerii lor; restul... sã si-1 imagineze fiecare.
si nu s-a ridicat nimeni, din nici o parte, pentru a-i combate! — asta este presa noastrã incoruptibilã, care nu depinde de sacul cu bani.
(Visez de multã vreme un fotograf care sã realizeze un album despre Dictatura Proletariatului. Fãrã explicatii, fãrã text, numai cu niste chipuri—douã-trei sute de mutre arogante, ciupite de vãrsat, somnoroase sau furioase — cum se asazã ele în masini, cum se urcã ele la tribune, cum troneazã ele la birourile lor— fãrã explicatii, doar douã cuvinte: Dictatura Proletariatului!)
Ce viatã era asta pentru Tvardovski? ce viatã era asta pentru toatã redactia lui Novîi miri Dacã, în aceastã carte, pe ici, pe colo, îi scarmãn cam prea aspru, corectati-mã: tinînd cont de suferintele lor, de restrictiile ce li se impuneau, de neputinta la care erau redusi.
în ce mã privea, nu stiam nimic despre aceste atacuri. La mine, în dacea mea de pe malul Istiei, am citit cu mare întîrziere articolul lui Dementiev — si am oftat, si am început sã urlu, si m-am revoltat împotriva revistei Novîi mir. Am supus-o chiar unei analize pe care am asternut-o pe o bucãticã de hîrtie. în 2 septembrie am sosit la redactie. Cei de aici trãiau numai din amintirea acestei discutii (sigur, cazul acestei altercatii publice era mai vesel decît cel din primãvarã, cînd lui Tvardovski i se aplica, în cabinetul sãu cu usile închise, tratamentul pumnului în gurã) si a micului rãspuns pe care îl dãduserã revistei Ogoniok, rãspuns cãruia, în ciuda unei luni de tergiversãri si de piedici puse de cenzurã revistei, reusiserã totusi sã-i facã loc în ultimul numãr si sã-1 scoatã la luminã. Succesul lui Tvardovski era modest:
— Rãspuns demn!
(Dar nimic deosebit. De o finete moderatã. Spiritul contondent al lui Dementiev, din fericire, era absent.)
— Demn. Dar, în general, A.T., articolul lui Dementiev m-a durut. Nu din flancul acela îi vei bate. Acest dogmatism scorojit al lui Dementiev...
311
Deveni numai ochi si urechi:
— închipuie-ti cã jumãtate din acest articol 1-am scris eu însumi. (Nu cred. Tvardovski are aceastã trãsãturã care nu este sovieticã: nu abandoneazã o lucrare pe motiv cã altii o vorbesc de rãu, ci o va iubi mai mult ca înainte.) — Cãci ei sînt o bandã!
—Nu contest. Dar dumneavoastrã oricum nu din flancul acela. Vã amintiti, la Riazan, cînd citeati romanul: „sã te urci pe rug, dar sã ai pentru ce s-o faci".
— stiu — se înfierbînta el pentru disputã si trãgea fum dupã fum —, dumneata însã esti pentru bisericuta din deal! Pentru bunele timpuri de odinioarã!... (Dar asta ar fi bine si pentru un poet de origine tãrãneascã...)
— Dar iatã, ei nu te atacã.
— Dar nu e vorba cã nu mã atacã pe mine; n-au voie nici mãcar sã-mi pomeneascã numele.
— Pe dumneata, eu te iert. Dar noi — noi apãrãm leninismul, în situatia noastrã, asta este deja foarte mult. Marxism-leninismul pur este o doctrinã foarte periculoasã (?!), ei nu-1 acceptã. Bine, scrie-ne un articol sã vedem cu ce nu esti de acord.
Ceea ce aveam asupra mea nu era material pentru un articol, ci paginile precedente, deja creionate în linii mari pe o coalã de hîr-tie. Desigur, n-aveam sã mã apuc sã scriu un articol în loc de relatarea despre catastrofa de la Samsonov, dar puteam s-o spun! Dupã o jumãtate de secol în care orice tentativã de explicare a fost reprimatã, în care au fost retezate de pe umeri toate capetele gîndi-toare — se instalase o asemenea harababurã generalã încît nici cei mai apropiati nu se întelegeau între ei. Iatã, lor, prietenilor, li se putea vorbi deschis despre aceasta! Este adevãrat cã laNovîi mir, am dat întotdeauna peste o atmosferã asa de caldã, încît adesea nu mã lãsa inima sã le spun lucruri dezagreabile.
— Aleksandr Trifonîci, ati citit Vehil
De trei ori m-a pus sã repet! — cuvîntul Vehi e scurt, si necunoscut.
— Nu.
— si Aleksandr Grigorîci1 le-a citit vreodatã? Cred cã nu le-a citit. Atunci de ce sã se vorbeascã râu de ele, absolut inutil?
A.T. se încruntã, amintindu-si:
Dementiev. (N.t.)
312
-— Lenin a scris ceva în aceastã privintã.
— N-are importantã ce a scris Lenin... în toiul luptei, m-am grãbit eu sã adaug; fãrã asta, as fi fost brutal, fãrã asta, as fi provocat sciziune!...
Tvardovski nu mai are ca altãdatã siguranta de sine a omului partidului. Noile lui cãutãri îi transpar pe fatã sub forma a ceva adu-cînd a riduri:
__Dar de unde sã-ti procuri revista Vehil Este interzisã?
— Nu este interzisã, dar stã încuiatã în biblioteci. Totusi, bãietii dumneavoastrã or sã vã facã rost de ea.
Apoi am intrat într-un alt birou, unde se aflau chiar bãietii respectivi — Hitrov, Laksin.
Tvardovski, cu o voce candid-rãsunãtoare, dar si întepatã:
—Ascultati, el, se vede treaba, este al doisprezecelea la „scrisoarea celor unsprezece"; pur si simplu, n-a reusit s-o semneze!
Dupã ce s-a potolit rîsul, am intervenit eu:
— A.T., asa nu se poate: cum adicã, cine nu e cu noi 100%, e împotriva noastrã? Vladimir lakovlevici!' Dumneata ai obligatia sã gãsesti Vehi pentru A.T. Dumneata le-ai citit?
— Nu.
— Trebuie sã le citesti!
Laskin, destul de rezervat, destul de rece:
— Pentru mine, acum, asta nu este ceva indispensabil.
(Ar fi interesant de stiut ce crede el în forul lui interior despre articolul lui Dementiev. Aceste imprecatii care miros a rînced nu pot sã nu-i contrarieze gustul. Dar dacã ele îi plac sefului, nu trebuie sã te pui contra.)
— Atunci, de ce le vorbiti de rãu? Tot rãspicat, expresiv baritonal:
— Eu nu vorbesc de rãu. Bineînteles, nu el, ci Dementiev!... Eu: —- Marile cãrti trebuie citite mereu.
si deodatã, A.T., punîndu-si în valoare talia lui înaltã, aproape fãrã sã se miste în mijlocul cãmãrutei, deschizîndu-si bratele si cu un fermecãtor rîs denotînd sinceritate:
— Te rog, scuteste-mã de marxism-leninism, mai tîrziu va fi altceva. Dar, deocamdatã, ne bazãm pe el.
1 Laksin. (N.t.)
313
Iatã rãzbind afarã strigãtul minunat al unui suflet! Acesta era de-acum vectorul evolutiei lui Tvardovski! Ce departe se aventurase el într-un an si jumãtate!
Dacã ar fi fost o tarã liberã, s-ar fi putut într-adevãr întemeia o altã revistã, s-ar fi putut începe cu ei o discutie publicã de pe cealaltã pozitie, i s-ar fi putut demonstra lui Tvardovski însusi cã e] n-avea nimic dintr-un Dementiev. Dar, în tara noastrã, laba cenusie dispusese altfel: ea se abãtuse asupra mea, se abãtuse si asupra lor.
Erau cincizeci de ani de cînd aceastã labã apãsa, apãsa si iar apãsa
tot ceea ce crestea.
***
Dupã furtunoasa primãvarã a lui 1968, m-au lãsat — poate cam mult — în pace, trecuse atîta timp de cînd nu se mai atinseserã de mine, de cînd nu mã mai atacaserã.
Mi s-a atribuit premiul francez „pentru cea mai bunã carte a anului" (succes dublu: premiu si pentru Cancerosi si pentru Cerc) — de la ai nostri nici mãcar o soaptã. Am fost ales la academia americanã Arts and Letters — ai nostri... urechea toacã. Apoi la o altã academie americanã, Arts and Sciences (Boston), cãreia i-am rãspuns cã accept—ai nostri... n-aude n-a vede. Pe îndelete si la adãpost de orice deranj, începeam sã mã urnesc, iar din primãvara lui 1969 sã intru în ritm pentru R-17 si chiar sã lucrez la Muzeul de Istorie, la doi pasi de Kremlin — mi se dãduse aprobare oficialã în acest sens. Singurul amãnunt de semnalat este cã cekistii veneau sã se binocleze Ia mine: cum era posibil ca eu sã fiu acolo? si am cutreierat tara — liber si nestingherit. Sã fii lãsat în pace atîta vreme... te si sufoci de-atîta bine.
Nu stiu a cui a fost ideea, a KGB sau, în exclusivitate, a vreunui aventurier inventiv, dar fapt este cã în timp ce eu mã ascundeam prin tainitele mele, prin Moscova se afirma zgomotos un pseudo-Soljenitîn, cu un comportament foarte scandalos: fãcea chefuri prelungite la „bazarul Slavianski", striga la betie cã el este mare scriitor, se lua de femei si-si aranja întîlniri cu actrite frumusele. si eu ce puteam sã fac? îi multumesc lui Kopelev cã m-a ajutat sã-1 demasc pe impostor. Dar cum sã împiedic pe viitor crearea unor asemenea situatii? Unde sã scriu? [11]
în vara lui 1969, niste informatori (eu nu am mai putini informatori care actioneazã din simpatie fatã de mine decît au ei agenti cu platã) mã puseserã în gardã cã mi se pregãtea excluderea din
314
Uniunea Scriitorilor — dar, dintr-un motiv oarecare, lucrurile s-au încurcat, a intervenit si aceastã telegramã bizarã: „sedinta sã se arnîne pînã la sfîrsitul lui octombrie". Socotealã pe termen lung! Sectia din Riazan a Uniunii Scriitorilor era asa de nestiutoare de cele ce se pregãteau la centru, încît, cu o sãptãmînã înainte de excludere, mi-a eliberat cartelele necesare pentru viata de fiecare zi. Cheia cheilor pentru întreaga problemã a fost faptul cã în a patra joi a lui octombrie s-a anuntat premiul Nobel pentru literaturã — si laureatul nu eram eu! Era singurul lucru de care se temuserã ei. De-acum aveau mîinile libere. De la Moscova a venit Sobolev (Uniunea Scriitorilor din RSFSR), 1-a convocat pe Ernst Safonov al nostru, masinãria a început sã se învîrteascã.
Lucrurile se însumaserã în asa fel încît pe tot parcursul anului 1969 eu lipsisem din Riazan, si acum de-abia ce soseam aici pentru ca, sã zic asa, cam treizeci de zilisoare ploioase, sã elaborez acasã, cu ajutorul bibliotecii publice, paginile despre Lenin. Tocmai instalaserã portretul lui Lenin (pentru eternitate) — pe stradã, exact în dreptul ferestrei mele. si treaba a început bine! Asa de bine cã, în noaptea de 3 spre 4 noiembrie, m-am trezit: iatã cã ideile aflueazã de la sine, noteazã-le mai repede, dimineata nu le mai prinzi din urmã. Cum s-a luminat de ziuã m-am înhãmat cu voluptate la treabã; si, simt acest lucru, merge! în sfîrsit! — Chestia este cã acest proiect este vechi de treizeci de ani, o treime de secol — si iatã abia atunci cînd...
Dar Personajul1 meu stia sã se batã; el nu era somnoros niciodatã. La ora 11 mã sunã cineva la usã: era o secretarã de la Uniunea Scriitorilor. A venit fuga, este foarte grãbitã, îsi cam ascunde ochii si, agitatã, îmi paseazã un capãt de hîrtie dactilografiatã: astãzi, la ora 3 dupã-amiazã, consfãtuire despre educatia ideologicã a scriitorilor. lat-o plecatã; s-ar mai putea lucra trei ore si jumãtate, dar: ce e cu chestia asta asa de intempestivã? si unde mai pui cã e vorba de educatia ideologicã. Nu, îmi zic, aici e ceva în legãturã cu mine. si, ca si cînd nu s-ar fi întîmplat nimic, încerc sã-mi continuu lucrul — dar nu, se încinge, ceva se încinge în mine, simt o primejdie. Las baltã romanul, îmi iau vechea mapã pe care am mtitulat-o „Eu si Uniunea Scriitorilor Sovietici"; am în ea tot felul de hîrtoage privind lupta mea, reprosurile reciproce si informãrile
1 Lenin. (N.t.)
315
pe care mi le-au trimis diferiti cititori: unde, cine ce-a spus despre mine de la înãltimea cutãrei sau cutãrei tribune. Toate acestea sînt claie peste grãmadã, îmi zic cã trebuie sã mã pregãtesc. si de urgentã: foarfece, lipici, montez totul pentru orice eventualitate, sînt si materiale elaborate acum doi ani în vederea bãtãliei de la secretariat si care n-au fost folosite atunci — le relipesc acum, le rescriu.
Apropo de aceastã educatie ideologicã, m-am pregãtit în mod deosebit sã le dau peste nas într-o manierã amintind putin de Di-derot: „Ce înteles are afirmatia cã un om decide sã fie scriitor? întelesul este cã el are nerusinarea de a declara cã îsi propune, ca sã spun asa, sã facã educatia ideologicã a celorlalti oameni si cã o face prin cãrtile sale. Dar ce înseamnã a face educatia ideologicã a scriitorilor? Dublã nerusinare! Asa cã nu mai ridicati problema asta, nu mai organizati sedinte; scrieti mai bine o carte, ne va emotiona pînã la lacrimi, ne va ilumina: ah, iatã cum trebuie scris, iar noi, prostii, orbecãim prin întuneric!..." Eu am pregãtit aceste lucruri, dar în grabã le-am uitat; au fost foarte zgîrciti în ce priveste timpul ce mi 1-au acordat.
Am sosit la Uniunea Scriitorilor cu cinci sau sapte minute înainte de ora fixatã, ca sã nu trebuiascã sã scriu pe genunchi, dacã va fi sã scriu ceva, si ca sã ocup un loc la singura mãsutã rotundã de-acolo la care sã mã instalez cu toate stilourile mele colorate. (De multã vreme mã asteptam la excludere si intentionam sã aduc un magnetofon la sedintã, si 1-as fi adus! — Dar nu era vorba de excludere, ci — mi s-a spus — de „educatie ideologicã".) Dar si cu stilourile, se pare, m-am grãbit degeaba: totdeauna scriitorii din Riazan sînt cu totii în pãr la locul sedintei cu un ceas înaintea începerii acesteia, cãci si-asa n-au ce face pe-acasã. Dar de data aceasta, mica încãpere este goalã, singurul prezent, asezat pe pervazul ferestrei, este Vasili Matuskin, cu aerul lui asa de venerabil, cu fata lui rotundã, respirînd o bunãtate ruseascã. Deja pensionar, el este cel care, în zilele boom-ului hrusciovist, m-a descoperit, a tras de mine sã mã duc la Uniunea Scriitorilor ca sã completez chestionarele si s-a bucurat asa de tare de Ivan Denisovici încît a spus cã aceastã nuvelã a fost pentru el o importantã lectie de limbã, îi strîng mîna:
— Salut, Vasili Semionîci! Se tine, nu se tine?
El rãspunde cu un aer important, fãrã sã coboare de pe pervazul ferestrei:
316
— Cum adicã? Se tine.
__si cînd o sã ne strîngem?
__O sã ne strîngem...
E cam abãtut, evitã sã mã priveascã-n fatã. Sîntem numai noi doi, nimeni altcineva; ce 1-ar costa sã-mi sopteascã, sâ-mi spunã? Dar ti-ai gãsit, licheaua nu suflã un cuvînt. Din politete, îmi caut de vorbã cu el: se aude cã ai scris o piesã nouã si cã, si de data asta, ti-o monteazã teatrul regional... Masa, am impresia, nu e pentru mine, dar eu, pentru orice eventualitate, am ocupat un loc.
Dar nu vine nimeni. Pînã în ultimul minut! si brusc — toti deodatã, si chiar mai multi decît atît, îsi fac, în mare vitezã, intrarea în sajj^ — iar eu nu observ cã deja s-au dezbrãcat cu totii, cã toti si-au scos si paltoanele, si cãciulile, desi de obicei acestea nu se scot decît aici1. Vin unul dupã altul; si desi ar putea sã mã ocoleascã, toti
1 Cum i-au strîns pe toti, cum i-au pregãtit — nu mi-a fost dat sã aflu decît mai tîrziu. Emst Safonov, secretarul organizatiei scriitoricesti (din sapte persoane) din Riazan, presimtise exact si-mi vorbise într-o tonalitate pesimistã încã din varã cum cã toatã procedura o vor trece prin el. La Uniunea Scriitorilor din RSFSR, el se împotrivise excluderii mele. Dar sestopalov, adjunctul sectiei de propagandã a comitetului regional de partid Riazan, s-a dus dupã el si la spital, încercînd zadarnic sã-i smulgã acordul. (Pentru aceastã împotrivire, Safonov a rãmas apoi pentru cîtiva ani de zile încondeiat cu mustrare pe linie de partid.) Pe 4 noiembrie, dis-de-dimineatã, sestopalov convocase, unul cîte unul, patru scriitori la comitetul regional si-i lãmurise pe fiecare în parte cã eu trebuie sã fiu exclus. Dar cifra „7" prezintã dezavantajul cã „4" nu este egal cu douã treimi din ea. Asadar, pentru cvorum era necesar sã-1 punã la numãr pe al cincilea scriitor — Nikolai Rodin din Kasimov. Localitatea aceasta este la 200 km de Riazan, drumurile pînã acolo fiind proaste, iar în ce-1 priveste pe Rodin, acesta zãcea cu febrã mare, evident din cauza unei pneumonii. si la ordinul telefonic al comitetului regional, secretarul comitetului raional Kasimov 1-a silit pe Rodin sã se urce în masina comitetului raional si sã plece acolo unde era nevoie de el. Dar Rodin s-a întors din drum spunînd cã el poate sã moarã în timpul deplasãrii (încãlcmd disciplina de partid, soferul se lãsase impresionat de starea pasagerului sãu). Secretarul comitetului raional s-a înfuriat: „Pe traseu sînt patru spitale, treceti pe la unul din ele!" —-s' '-a mînat din nou la drum. Rodin a reusit sã ajungã la sedinta „grupei de partid" — a cinci scriitori membri de partid (adicã toti, afarã de mine), unde Kojevnikov, secretarul cu propaganda al comitetului regional, încã îi mai Prelucra, îi îndruma si se asigura cã totul e în regulã. De acolo, peste o orã, s-au precipitat cu totii în sala de sedintã. (Adnotare din 1978.)
317
scriitorii vin si-mi strîng mîna — si Rodin (descompus la fatã, foarte suferind, peste 38°; îl întreb, îl cãinez: dar de ce ai venit?), si Bara-nov, aceastã specie de vulpe (de curînd: „pot sã transmit salutul dumneavoastrã la Rostov? cei de-acolo mã invidiazã cã vã întîl-nesc") si Levcenko — un suflet deschis, un flãcãu naiv, cam cenusiu, si Jenia Markin — un tînãr, un poet prea de stînga si prea avangardist pentru Riazan. Dar iatã-1 si pe Taurin, reprezentantul secretariatului Uniunii Scriitorilor din RSFSR... se opreste în fata mea: se prezintã reverentios, îmi strînge mîna reverentios. Nu, nu va fi nici o excludere. Dar iatã cã vine un netrebnic radios, euforic cu fata botitã—vine la mine si unde nu-mi scuturã mîna de-a dreptul triumfãtor; pentru el astãzi este o sãrbãtoare deosebitã! îi strîng si eu mîna. Dar cine-i ãsta, nu stiu. Ceilalti nu mã salutã. Au luat loc pe scaune, iacã, douãsprezece persoane, dar numai sase sînt membri ai Uniunii Scriitorilor, ceilalti sînt de altã bransã.
Eu m-am instalat, dar sã scriu se vede cã nu voi avea prilejul. Este totusi unul care mîzgãleste ceva pe genunchi, mã întreb dacã nu-i un kaghebist în civil. Taurin, pe un ton plictisit, blazat, îsi citeste raportul: iatã cã Anatoli Kuznetov a fugit1, este un caz rusinos, Uniunea Scriitorilor din RSFSR a adoptat o rezolutie, chestiunea a fost dezbãtutã la organizatia din Tuia, toti sînt profund indignati (fãrã sã se fi exprimat în vreun fel), s-a decis sã se dezbatã chestiunea în toate organizatiile. Bineînteles, vor fi întãrite mãsurile de control fatã de scriitorii care merg în strãinãtate, precum si mãsurile educative...
(E multã vreme, pare-mi-se, de cînd hainele de sclav mi-au rãmas mici; nu mai am strângere de inimã la gîndul cã mã vor lua de guler si-mi vor spune: „Acum sã auzim pãrerea tovarãsului Solje-nitîn..." — hai cã m-am îndreptat de spate, hai cã nu o sã mã las tras de limbã, în rest, ce situatie stupidã: mi se propune sã votez pentru condamnarea severã a lui Kuznetov. si eu ce sã fac — sã aprob?)
.. .în cadrul organizatiei din Moscova, sedinta s-a tinut la un nivel înalt, la un nivel corespunzãtor. Au fost tinta unor acuzatii concrete Lidia Ciukovskaia, Lev Kopelev, Bulat Okudjava...
1 Scriitorul Anatoli Kuznetov „a ales libertatea" cu ocazia unei cãlãtorii în Anglia, în ultimele zile ale lui iulie 1969. (N.t.)
318
(Nu pot evita — va trebui sã le iau apãrarea. Dar timp de o secundã, încã un gînd de sclav: ce-ar fi sã tac de data aceasta? Cãci nu sîntem la Moscova, sîntem la Riazan; pe cine ce intereseazã.. .si dacã n-ar fi prieteni apropiati, dacã n-ar fi decît niste scriitori libe-
jgji__poate cã m-as fi conformat punctului de vedere oficial, poate
cã as fi suportat mai calm toatã povestea asta. Dar, m-am hotãrît ferm: voi vorbi în favoarea lor! Iatã un motiv sã nu votez „pentru rezolutie în ansamblul ei".)
Taurin, cu delicatete, evocã si altã chestiune, cu pãrere de rãu si ca pe ceva lipsit de importantã:
__He... s-a vorbit ceva si despre unul dintre membrii dumneavoastrã, despre tovarãsul Soljenitîn.
Asta-i tot. Raportul s-a încheiat. „Ceva". Evident, nimic serios.
Cine ia cuvîntul? Matuskin. Bãtrînul se dã jos de pe pervazul ferestrei, sovãie. I se acordã cele zece minute regulamentare. Eu (prevãzînd cã si mie o sã-mi trebuiascã niste minute în plus): — „Dati-i mai mult, ce naiba!" Toti (prevãzînd cã si mie o sã-mi trebuiascã niste minute în plus): Nu, zece, zece!
Deplasîndu-se cu lente întoarceri într-o parte sau alta, Matuskin începe sã mã atace. (Textul e cunoscut.) Eu tot îmi notez, îmi notez si singur mã minunez: cum însã s-au hotãrît? Eram aproape convins cã n-or sã se hotãrascã si, în ideea cã n-or sã mã pedepseascã, îmi luasem nasul la purtare. Dar nu, mi-e clar: ei n-au totusi nimic de cîstigat în chestia asta, de ce sã-si facã dureri de cap, la ce bun? Rãutatea le-a luat mintile.
Unul dupã altul, în flux continuu, iau cuvîntul fratii scriitori: si afabilul Baranov, si cumsecadele Levcenko, si sufleteste imaculatul Rodin, si pletosul si nelinistitul Markin. Markin ezitã foarte vizibil în luarea sa de cuvînt: „Nu sînt de acord cu aceastã pendulare — astãzi îl excludem pe A.I., apoi îl reprimim, apoi îl excludem din nou si iar îl reprimim", — si voteazã pentru excludere. (Ar fi fost de-ajuns sã i se dea o mînã de ajutor, sã fi intervenit eu înaintea lui, cine stie — dar iatã ce s-a întîmplat: dupã doi ani obtinea o camerã si i se promitea cã mîine primeste repartitia. si Levcenko de cîti ani era fãrã locuintã? si Rodin de cîti ani cerea sã vinã la Riazan — si nici lui nu i se aproba. Experienta i-a învãtat pe sefi un lucru: pe scriitori asa îi tii în mînã mai bine.)
Eu: — Permiteti sã pun o întrebare.
Nu mi se permite: Nu! Imposibil.
319
Eu: — Stenografa nu e. Proces-verbal nu va fi! Nu-i nimic, lor nu le trebuie!
Burtosul ãsta, victorios ca un Napoleon, flecãrea nu stiu ce, la care eu:
— Scuzati-mã, cine sînteti dumneavoastrã ca sã fiti aici, la adunarea scriitorilor...
De uimire, acesta izbucneste în rîs:
— Cum cine? Ha-ha! Dumneavoastrã nu stiti? Reprezentantul comitetului regional!
— si ce-i cu asta, ce reprezentant? Dar cine anume?
— Secretarul comitetului regional!
— Care anume secretar? — nu-1 slãbesc eu.
Insistenta mea chiar îi întunecã bucuria bãtãliei cîstigate: ce victorie mai e si asta, dacã adversarul nici mãcar nu te recunoaste?
— Secretar cu agitatia.
— Permiteti, cum vã numiti?
— Hm! Nu stiti cum mã cheamã? — Evident ofensat, umilit chiar: — Kojevnikov!!!
Nu-i posibil! De fapt, este ridicol; as rîde si eu, dar n-am timp. Dupã canoanele sovietice, este chiar ceva din cale afarã: el este tatãl ocrotitor al tuturor activistilor care lucreazã la Riazan, pe tã-rîmul ideologiei, el este fãrã întrerupere la Riazan, eu, sînt si eu de sapte ani unul dintre scriitorii din Riazan, si întreb cine este el!... Este într-adevãr supãrãtor.
— Da, spune el ca un întelept, noi nu ne-am vãzut niciodatã.
— Ba da, ne-am vãzut, îi spun eu; numai cã memoria mea vizualã este slabã. (Cîte feste nu mi-a jucat ea.) Ne-am vãzut atunci cînd m-am întors eu de la Kremlin si am povestit despre întîlnirea cu Hrusciov; dumneavoastrã veniserãti ca sã mã ascultati.
în epoca în care eu cunoscusem gloria, el îmi telefonase la scoalã ca sã mã cheme la regionala de partid, dar eu îi rãspunsesem cã sînt obosit si nu pot. în perioada mea de glorie, sub Hrusciov, el se tinuse docil de turmã, stãtuse în banca lui. Apoi, cîte instructaje n-a fãcut el cu scriitorii — dar eu am absentat mereu de la întrunirile cu asemenea obiect. (Bine fac ei cã mã exclud: în realitate, ce am eu dintr-un scriitor sovietic, dintr-o slugã a partidului?!) Acum un an mi-a telefonat acasã: — „Cum reactionati la faptul cã într-un articol din Sovetskaia Rossiia se vorbeste de rãu despre dumneavoastrã?" — „Dar eu nu 1-am citit." — „Cum? Articolul «despre
320
ce vuieste presa iugoslavã» este despre dumneavoastrã!" — Dar eu în general, nu citesc Sovetskaia Rossiia. — „Cum asa?" — Uite asa bine." — Iatã-1 stupefiat: „Fiti atent, vi-1 citesc la tele-Lon_« — „Nu, nu asa nu pot." — „Veniti sã stãm putin de vorbã." __t5La o convorbire secretã în biroul dumneavoastrã? Nu vin! Adunati toti scriitorii, sã discutãm cu voce tare." — „Nu, miting nu vom organiza."
Ei bine, de data aceasta, îsi vedea visul cu ochii, pentru el era o sãrbãtoare; de aceea era el asa de radios.
S-a hotãrît sã fiu exclus; dar cum sã fac sã notez totul? Iatã, mi se dã si mie cuvîntul, dar discursul meu nu este gata... fragmente lipite la nimerealã... nu le-am recitit nici mãcar o datã.
Abia începusem sã prind elan cã-i si aud strigînd:
— Zece minute! Gata!!
— Ce înseamnã zece? E o chestiune vitalã! Dati-mi atît cît îmi trebuie.
Maruskin, onctuos, bãtrmeste: — Sã-i mai dãm trei minute.
Am reusit sã smulg încã zece. Mi-am desfãsurat argumentatia. Am facut-o cu debit de mitralierã: cãci stiam cã numai ceea ce voi reusi sã spun, va circula mîine prin lume, iar ceea ce va rãmîne nespus, oricît de percutant ar fi, nu va avea efect, nu-si va face simtitã forta de izbire. N-are importantã, în douãzeci de minute am reusit sã spun multe. si îmi dau seama cã Markin este pur si simplu fericit, ascultã cum îi ciomãgesc; si Rodin la fel, pe el boala si febra nu-1 împiedicã sã guste acest spectacol: le face plãcere cã mãcar unul se împotriveste.
Dar la vot s-au conformat directivei.
si eu, cu plãcere, votez împotriva rezolutiei în ansamblul ei (despre mine nu este acolo decît un punctulet).
Veseli, se împrãstie pe culoare: au ce discuta, îmi strîng creioanele si o iau din loc. Taurin mã prinde din mers si, afabil, compãtimitor:
— Vã implor, mergeti imediat la secretariat; chiar mîine se întruneste în plen, e în interesul dumneavoastrã!
Eu: — Nicãieri în statut nu scrie sã excluzi pe cineva în douãzeci s1 patru de ore: asta se poate face si cu acordarea unui rãgaz.
(In forul meu interior: cel putin de-as reusi sã dau sfoarã-n tarã, sa-rni lansez cît mai repede „însemnãrile", si atunci mai vedem n°i ce sedintã o sã tineti voi. Eram convins, cu toate acestea, cã
321
era imposibil sã mã excludã în lipsã— dar mai stii, la noi totul e posibil!)
— Ascultati — Taurin mã ia de mînecã —, nimeni nu vrea sa vã excludã! Dumneavoastrã nu aveti decît sã completati aceastã hîrtiutã, este singurul lucru care vi se cere, iatã, aceastã hîrtiutã cum cã sînteti indignat cã acolo, în Occident...
Poate cã într-adevãr ei contau pe asta? Un cadou pentru aniversarea lui Octombrie?... Fãrã de care excluderea mea n-avea absolut nici un sens; asta nu mai era decît purã rãzbunare. Atît timp cît nu mã excludeau, situatia, se pãrea, era în favoarea lor: existã blocul celor sase mii1, acestia, de milã, nu mã zdrobesc, dar dacã într-o bunã zi le vine pofta sã mã zdrobeascã — atunci, aleluia! Dar ca sã mã excludã si eu sã rãmîn teafãr si nevãtãmat—ce sens are asta?
Tot pe coridor m-a agãtat si Jenia Markin, cerîndu-si iertare în auzul tuturor (asta este în traditia bunului Dostoievski, de mai multe ori se va cãi, va regreta, va îngenunchia si iarãsi mã va renega, îi vine într-adevãr greu, cu sufletul este într-adevãr lîngã mine, dar ce sã te faci cu trupul ãsta pãcãtos?*) — dar eu sînt interesat sã ajung repede, cît mai repede, la telefon. La Riazan sînt în situatia celui cãzut într-o capcanã, la Riazan nu le este greu sã mã sugrume definitiv; trebuie ca stirea sã se împrãstie, sã se împrãstie de-a lungul si de-a latul Moscovei — este singura mea salvare. La noi, la Riazan, nu s-a dat în folosintã decît o singurã cabinã telefonicã interurbanã, de n-ar fi deranjatã în momentul acesta... Nu... si nici coadã nu e... Fac un numãr. Nimeni. Fac alt numãr. Nu rãspunde nimeni. Unde sã sun? La Novîi mir\ încã nu e cinci dupã-amiazã, ei încã n-au plecat. Asa am si fãcut. (Apoi se face auzitã o interpretare de sclav: „De aceea s-a si desfiintat Novîi mir")
De-acum deja calm, m-am întors acasã si m-am apucat sã-mi trec pe curat „însemnãrile". La 6 dimineata m-am trezit, am prins,
Este vorba de cei sase mii de membri ai Uniunii Scriitorilor Sovietici.
* Un an mai tîrziu, el va izbuti sã strecoare în Novîi mir (cu noua conducere) o poezie despre balizorul „Isaici", care se bucurã de mare respect în zona fluviului si care stie totdeauna drumul de urmat — scandalul însã a izbucnit ulterior, cînd s-a aflat despre cine-i vorba! si bietul Jenia s-a vãzut exclus din Uniunea Scriitorilor. (Adnotare din 1978.)
322
ca de obicei, „Vocea Americii", fãrã sã-mi fi propus sã aflu ceva anume, si trãsnet:
„Potrivit unor informatii neoficiale provenind de la Moscova, ieri, la Riazan, în orasul sãu de resedintã, Aleksandr Soljenitîn a fost exclus din organizatia scriitorilor"!
Nu m-am putut împiedica sã sar în sus. Ce va sã zicã secolul informatiei! Asa de instantaneu — nu, la asta nu mã asteptam!
stirea a fost difuzatã de patru ori în buletinele de informatii rezumate, de patru ori în informatiile detaliate. Bu-u-un! Am iesit la înviorare în scuar, la ora cînd încã nu e nimeni pe stradã. Mã uit, si ce vãd: acoperit de zãpadã, un camion cu caroserie, pe care 1-am reperat deja o datã în cursul unui alt filaj; în cabina întunecoasã: doi insi. Trec pe la foarte micã distantã de cabina lor, le arunc o privire; ei n-au radio, nu stiu cã deja ocazia le-a trecut pe sub nas.
Totusi n-am liniste: nu cumva or sã mã înhate? E de-ajuns sã faci un pas în afara Moscovei ca sã constati cã ai nimerit într-o fundãturã, nu într-o tarã: e o nimica toatã sã ti se astupe unica gurã de aerisire.
Cu precautiile de rigoare am expediat la un loc sigur un exemplar din „însemnãri". [12]
S-a luminat de ziuã; ridic storurile si de pe panoul de afisaj, tainicul meu Personaj mã priveste vioi, voios, de sub sepcutã. Dar îmi pierise cheful sã mai scriu despre el si, în principal, asta mã durea— de la scrisul unor asemenea pagini m-au smuls! (De atunci a trecut un an si jumãtate si eu tot nu mã întorc la ele. Personajul meu a stiut sã se apere.)
La comitetul regional din Riazan, mare agitatie! Iatã ce rezultã: „BBC anuntã deja cã Soljenitîn a fost exclus! Este clar cã au agenti la Riazan; ei ne pîndesc viata ideologicã si, instantaneu, transmit la Londra!" si au gãsit solutia: sã-1 punã de permanentã la telefon pe acelasi Levcenko care n-are unde locui. Tuturor celor care sunã de la Moscova le va rãspunde cã el se aflã întîmplãtor la telefon, cã nu stie nimic, cã nu a fost exclus nimeni. Corespondentii occidentali, într-adevãr, au sunat, au dat peste el, 1-au crezut si, la radioul occidental au început dezmintirile. Dar, în aceeasi zi de 5 noiembrie, la Moscova, secretariatul Uniunii Scriitorilor din RSFSR m-a exclus totusi; s-a descurcat si fãrã mine!
Eu însumi, timp de încã douã zile, n-am stiut nimic de chestia asta si, în afarã de „însemnãri", nu intentionam sã mai scriu si sã
323
mai difuzez ceva. Numai cînd am aflat de cele întîmplate am început sã fierb de mînie, si din amnarul acelei clipe au scãpãrat rîndurile cele mai rele pe care le-am aruncat vreodatã în obrazul Uniunii Scriitorilor Sovietici — lucrurile au evoluat asa prin ele însele, n-a existat din partea mea nici plan preconceput, nici manevrã. (Planul în mãsura în care a existat, a fost unul accesoriu: sã-i apãr pe Lidia Ciukovskaia si pe Kopelev, care erau amenintati. Cazul lor s-a inserat bine în textul meu si, se pare, apãrarea a reusit: sotnia diabolicã a intrat în derutã.)
Am fãcut în asa fel ca „însemnãrile" sã ajungã înaintea mea la Moscova si, tot la Riazan, am încercat din nou sã lucrez asupra lui Lenin, dar deja pierdusem calmul si gustul, iar rîndurile amenintãtoare ale scrisorii mãrsãluiau soldãteste prin lumea gîndurilor mele, sãreau din pieptu-mi direct în luptã. S-au terminat sãrbãtorile de noiembrie, s-au mai degajat trenurile — si iatã-mã din nou în drum spre Moscova, încã nu mã gîndeam cã asta era pentru totdeauna. Cã tinea de destinul meu sã nu mai locuiesc la Riazan, cã, excluzîn-du-mã, ei îmi zãvoriserã cu drugi de fier portile Riazanului. (O datã, cînd, mînat de nenorocire, m-am mai dus acolo, m-am apropiat de masã; prin fereastrã, de la înãltimea panoului sãu din stradã, se chiora la mine, ca si mai înainte, sapcaliul de Lenin; el a rãmas astfel expus tuturor ploilor si ninsorilor, un an întreg, apoi încã un an si iar un an, în dreptul ferestrei mele pãrãsite — în acest exces de glorie este ceva de neinvidiat. Eu am plecat din nou, el a rãmas tot acolo.)
între timp, la Moscova, Trifonîci nu avusese rãbdare sã mã astepte! (Apropierea dintre noi devenise mai strînsã si prin aceea cã în octombrie el citise douãsprezece capitole despre catastrofa cu Samsonov1 pe care i le comunicasem cu titlu de specimen si rãmãsese arhisatisfãcut de ele; le acoperise de laude si, ca un bun redactor, savura cu anticipatie finalul pe care aveam sã-1 gãsesc eu — si totul va putea sã treacã; totul va fi patriotic si, de aceea, nimeni nu ne va opri, si Soljenitîn va publica în Novîi mir, si ce mai veselie o sã fie pe capul nostru! Cãci eu nu-i spusesem ce spini vor avea trandafirii lui August, cum va arãta capitolul despre Lenin. El nu putea nicicum sã admitã si sã creadã cã autorul descoperit de el, autorul lui preferat, este condamnat pe vecie sã nu treacã...) în ajun, Tvardovski insistase ca eu sã sosesc cît mai repede: avea nevoie
1 Care urmau sã facã parte din August 14. (N.t.)
324
sã stea de vorbã cu mine, de altfel mai mult despre el decît despre mine. Din nou acest exces de prudentã, ca si dupã citirea Cerculuil...
Pe 11 noiembrie, de la garã m-am dus direct la redactie. Tot colegiul redactional luase loc în biroul lui A.T. „însemnãrile" mele se aflau în fata unuia dintre ei, de-abia ce fãcuserã obiectul lecturii cu voce tare si al dezbaterii. Toti, ca la comandã, s-au ridicat si 1-au lãsat pe sef numai cu mine (aici se împãmîntenise regula conform cãreia nimeni nu astepta pînã sã spunã A. T: „vreau sã vorbesc între patru ochi cu cutare sau cutare"). A.T. comandã ceai cu fursecuri si biscuiti — forma cea mai înaltã a ospitalitãtii novomiriene.
Imaginîndu-mi-1 pe Trifonîci la un nivel de constiintã civicã inferior celui la care se gãsea, m-am apucat sã-i explic de ce nu putusem sã ajung la timp la secretariat: nici mãcar nu mi se trimisese o convocare, ci doar o înstiintare telefonicã indirectã, si încã si asta tardivã. Dar era clar cã A.T. n-avea nevoie sã fie convins de chestia asta: el considerase cã si pentru sine ar fi fost dezonorant sã participe acolo, si nu se dusese. (Zvonurile-zvonurile! Zvonul care circula prin Moscova era cã el, totusi, a fost acolo si m-a apãrat cu înversunare.)
în realitate, cea ce-1 îngrijora pe el (si nu era prima datã!) erau banii din Occident: nu cumva este adevãrat cã eu primesc bani pentru editiile occidentale ale romanelor mele?
Cumplitã anatemã sovieticã: cel care nu gîndeste asa, cu sigurantã s-a vîndut pe bani dusmanului; dacã nu ti se dau bani sovietici mai bine sã mori ca patriot decît sã primesti bani occidentali!
Eu: — Nu numai pentru romane; mi-au venit bani de la norvegieni pentru Denisovici — si deocamdatã nu reusesc sã-i încasez. Pur si simplu, un pungas de la Uniunea Scriitorilor nu-si poate imagina cã e în puterea omului sã trãiascã si modest.
A.T. radiazã. Face elogiul „însemnãrilor". Dar din nou: cum s-a putut întîmpla cã asearã, deja, niste „cititori-admiratori" i-au adus chiar aceste „însemnãri"?
— Dar eu le-am pus în circulatie.
El e cam înspãimîntat: cum e posibil? Or sã se înfurie! (Adicã cei de la vîrf.)
Or, gata finisatã, „Scrisoarea" mea „deschisã" cãtre secretariat se aflã deja la mine în servietã, asteptînd sã-i vinã ora. si iatã: A.T. este receptiv, bine dispus; sîntem în aceeasi umoare! — si totusi
325
mã tem sã-i arãt scrisoarea, amintindu-mi toate rezervele si interdictiile lui dintr-un trecut mai îndepãrtat, încerc totusi o apropiere:
— A.T.! Dumneavoastrã tineti la mine si-mi vreti binele, dar în sfaturile pe care le dati, porniti de la experienta altei epoci. Dacã' de exemplu, la un moment dat as fi venit la dumneavoastrã pentru a vã cere pãrerea: trebuie sã trimit scrisoarea la congres? Sã pun în circulatie Pavilionul cancerosilor si Cercul! — dumneavoastrã ati fi fãcut tot posibilul ca sã mã determinati sã renunt la aceastã idee, (Exprimarea mai delicatã. . m-ar fi izbit cu placa de geam de pe birou.) — si totusi eu aveam dreptate!
El acceptã vechiul. Dar sã-i vorbesc despre nou, nu îndrãznesc. Pot sã-i spun doar atît:
— întelegeti-mã. Asa trebuie. Experienta lagãrelor aratã un lucru: cu cît se procedeazã mai aspru cu turnãtorii, cu atît se reduce numãrul riscurilor. Nu trebuie creatã aparenta unui acord. Dacã am sã tac, în cîteva luni ei mã vor înghiti în asa fel încît sã nu stie nici vîntul, nici pãmîntul — pentru „sejur ilegal", pentru „parazitism", pentru te miri ce alt motiv. Dar dacã faci gãlãgie, pozitia lor slãbeste.
El: — si pe ce te bazezi dumneata? Toti acesti cititori-admiratori nu fac decît sã simuleze cã te ajutã. Ofteazã ipocrit cã ai fost exclus si trec imediat la alte subiecte. Eu cred cã nu joci teatru cînd spui cã esti gata sã-ti dai viata. Dar asta nu serveste la nimic, n-ai sã urnesti nimic din loc.
Dacã nu mã însalã memoria, nu este prima datã cînd facem huta-huta pe aceastã bîrnã minusculã. Numai cã astãzi o facem fãrã sã ne înflãcãrãm, o facem într-o dispozitie trist-amicalã. Mai mult: o cordialitate asemenea cu cea de astãzi n-a fost între noi de cînd ne stim. Ba nu, cordialitate a existat, dar nu pe un asemenea fundal de egalitate. Pentru prima datã în cei opt ani de cînd ne cunoastem sînt într-adevãr în fata unui egal, sînt într-adevãr în fata unui prieten.
Eu: — Dacã este asa, asa sã fie, înseamnã cã sacrificiul meu va fi deocamdatã zadarnic. Dar într-un viitor îndepãrtat, el tot o sã dea roade. De altfel, cred cã acest sacrificiu va gãsi sprijin încã de pe acum.
(Da, asa credeam eu. Rãsfãtul meu se baza pe sprijinul pe care o sutã de scriitori îl acordaserã scrisorii mele cãtre congres. Cu obisnuitul meu surplus de optimism, mã asteptam si de data aceasta sã-i vãd pe scriitori punîndu-se masiv în miscare, constituindu-se
326
într-o fortã combativã, iesind — poate — din Uniunea Scriitorilor. Dar nimic din toate acestea. N-a avut loc o represiune în adevãratul înteles al cuvîntului, nu s-au semnalat arestãri, nu s-a fãcut tapaj, dar, obositi, oamenii pierduserã orice elan de a mai rezista. Cu o vigoare si o causticitate variind ca grad de la un caz la altul, saptesprezece membri ai Uniunii Scriitorilor au redactat proteste, iar opt dintre ei — Mojaev, Maximov, Tendriakov, Iskander, Okudjava, S. Antonov, Voinovici, Vansenkin — s-au dus la Voronkov ca sã-1 intimideze, dupã care au fost tîrîti unul cîte unul la sãpunealâ la CC.)
A.T. —Acum e reflux, în urma lui rãmîn pe plajã busteni, alge; spectacolul este dezolant.
Eu: — Unde a fost apã, va mai fi.
si discutia despre el, Trifonîci? în sfîrsit, iat-o. Pentru mine a spune adio Uniunii Scriitorilor este o formalitate, o usurare chiar. Dar Tvardovski se îndreaptã spre o tragedie mult mai mare, care-1 va afecta sufleteste: se apropie fatalmente momentul cînd va trebui sã se despartã de puiul lui, Novîi mir. în excluderea mea, el vede ultimul brînci spre acest deznodãmînt. Penultimul: instructorul CC a anuntat telefonic cã vrea sã vinã pentru o „prelucrare" cu colectivul de redactie (pentru ce?), si aceasta în conditiile în care nu-1 chemase nimeni; evident, pentru a-i debarca pe Laksin, Hitrov, Kondratovici.
Precum oamenii credinciosi si profunzi care de-a lungul întregii lor vieti, si mai ales atunci cînd vine ceasul suprem, mediteazã asupra mortii lor iminente, ineluctabile — de cîte ori nu abordase A.T. cu mine aceastã temã a retragerii sale, o abordare încã atunci cînd putin lipsise ca sã mi se acorde premiul Lenin, încã atunci cînd valul hrusciovist pãrea sã ne poarte pe amîndoi pe creasta lui. si de fiecare datã, dar astãzi în mod deosebit de energic (ocolind marea sa masã prezidentialã si plantîndu-mi scaunul acolo, lîngã fotoliul lui), încercam sã-1 conving: Novîi mir pãstreazã traditia culturalã, Novîi mir este singurul martor cinstit al timpului nostru; în fiecare numãr are douã-trei articole foarte bune, si chiar de-ar avea numai unul, tot ar rãscumpãra prin acesta orice eventual pãcat. si i-am citat, ca exemplu, articolul „Viitorul literaturii" al lui Lihaciov. A.T. si-a redobîndit pe loc buna dispozitie, s-a înviorat, si am avut o discutie agreabilã despre articolul lui Lihaciov. Dar la ce trebuie sã se renunte! — De pildã, existã amintirile unui participant la rãscoala tãrãneascã din Siberia din anul 1921. („si o sã mi le dati sã
327
Ie dati sã le citesc?" — „Am sã ti le dau." — si iatã-ne din nou legati printr-o prietenie ca aceea pe care ne-o prilejuise Denisovici.)
— Dar — sublinia A.T. — nu pot sã mã cobor la a-1 corecta pe Rekemciuk. Am rezistat cît am putut, dar acum mã clatin, sînt frînt m-au doborît.
Eu: — Deocamdatã rezistati, încã nu v-au doborît! De ce vreti sã le faceti un serviciu — sã plecati de bunã voie? Sã-si ia asupra lor aceastã treabã murdarã.
Ne-am învoit: dacã nu se ating de Laksin-Hitrov-Koridratovici__
el rãmîne; dacã-i destituie, el pleacã.
Dupã aceastã discutie confidentialã, mi-am luat rãmas bun de la el — si mi-am strecurat la carîmb cutitul, scrisoarea cãtre secretariat. Dacã i-as fi arãtat-o, totul s-ar fi prãbusit imediat. Mi-am luat inima-n dinti si i-am spus:
—Aleksandr Trifonîci, în orice caz, dacã mã vor forta la niste gesturi extreme, chestia asta sã n-o puneti la inimã. Sã le rãspundeti cã nu v-ati pus capul garantie pentru mine, cã eu nu sînt fiul dumneavoastrã!
Am trecut si pe la Laksin, pentru amortizarea socului:
— Vladimir lakovlevici! Vã rog: pe cît vã stã în putintã, linistiti-1 pe A.T. în caz cã...
Prin ochelarii de felul celor pe care-i poartã tinerii, Laksin aruncã o privire fermã. Dã din cap a încuviintare.
Nu, n-o va face. El are problema lui — el este si mai vulnerabil. Oare va fi el alãturi de A.T. într-un moment cînd acesta este asa de supãrat? Drumul meu nu este si al lui; eu nu-i sînt aliat.
A doua zi — lovitura! Cu o întîrziere de o sãptãmînã (nepunînd la socotealã aniversarea lui noiembrie), secretariatul si-a anuntat decizia referitoare la mine.
si eu, fãrã a ezita — lovesc! Doar data a mai rãmas s-o trec. îmi dau drumul!!! [13]
Boris Mojaev (a avut o comportare minunatã în acele zile, ca si în toate zilele dificile pe care le-a traversat Novîi mir), cu toatã anvergura sa interioarã de corsar nestiutor de restrictii, obisnuit de ani de zile sã caute si iesiri subtile, mã prinde de pulpana hainei si nu-mi mai dã drumul: nu trebuie sã trimiti o asemenea scrisoare! De ce sã tai odgoanele? Nu-i mai bine ca decizia secretariatului Uniunii Scriitorilor din RSFSR s-o ataci, în bunã si cuvenitã for-
328
mã, la secretariatul Uniunii Scriitorilor din URSS, sã mergi acolo ca sã lãmuresti problema?
__Nu, Boria, acum nici mãcar cu o locomotivã nu mã mai
opresti!
Rîde:
__Tu esti artãgos ca un nobil polonez; pentru tine cearta este
un scop în sine.
Ei bine, dupã pãrerea mea, iatã ce este o atitudine eminamente ruseascã: a ridica bratul si a lovi! Numai într-un asemenea moment te simti fiu demn al acestei tãri. Sînt eu într-adevãr îndrãznet? — Sînt cum nu se poate mai fricos: am Arhipelagul — tac; nu suflu un cuvînt despre toate cîte le stiu în legãturã cu lagãrele la ora actualã; despre Cehoslovacia am tãcut; fie si numai pentru atît, acum trebuie sã vorbesc. Lidia Korneevna1 a zis bine apropo de protestele politice:
— Dacã nu fac asta, nu voi mai putea sã scriu esentialul. Atîta timp cît nu voi smulge aceastã sãgeatã înfiptã în mine, nu voi putea sã scriu despre nimic altceva!
Nici eu. Dacã, la ora cînd frica a pus stãpînire pe toti, nu ies trîn-tind usa, înseamnã cã nu mai sînt om! (Cei care au nevoie sã se justifice vor contrapune un zvon: el este cel care, prin impulsivitatea lui, ne-a împiedicat sã-i fim alãturi, noi eram pe punctul de a interveni, dar el a trîntit usa si a stricat totul. Dacã a luat în derî-dere „lupta de clasã", efectiv nu se mai poate face nici un demers, în fond, toate acestea nu sînt decît niste scuze — cine voia sã ajute, avea tot timpul s-o facã.)
Am trimis scrisoarea si, ca prin farmec, mi-am recãpãtat linistea sufleteascã. Desi în ziua aceea am fost urmãrit, pe strãzile Moscovei, de doi poterasi zelosi, am avut totusi impresia cã acestia n-au venit dupã mine si în afara orasului, în adãpostul binecuvîntat pe care mi-1 oferise Rostropovici (în plin centrul zonei speciale, la doi pasi de vilele tuturor conducãtorilor). Aici, mi se pãrea mie (desi n-am putut sã nu observ foindu-se niscaiva „instalatori" si „electricieni"), mã sustrãsesem tuturor privirilor, nu mã cunostea nimeni. De aici, îmi ziceam eu, nu mã voi arãta, nu voi telefona nimãnui. Acolo scrisoarea mea n-are decît sã stîrneascã furtunã; aici, aerul este asa de tãmãduitor, asa de linistit — si emisiunile radio se aud
' Ciukovskaia. (N.t.)
329
asa de bine; capteazã deci ecourile scrisorii tale si te bucurã în continuare de ceea ce ai fãcut. Apoi începe sã si lucrezi.
Nu-mi amintesc ca în viata mea sã-mi fi fãcut cineva un dar mai de pret decît Rostropovici cu acest adãpost. El mã invitase încã din anul precedent, din 1968, dar avusesem oarecare teamã sã nu cumva sã-1 deranjez, în împrejurãrile date era imposibil sã gãsesti alt loc unde sã te instalezi atît de convenabil si de oportun. Ce-as fi fãcut eu acum în capcana de la Riazan? Cum sã umblu haihui prin vacarmul si îmbîcseala Moscovei? Cît oare as mai fi putut sã-mi mentin moralul? Aici însã, în linistea incomparabilã a zonei speciale (la ei nici urlet de megafoane, nici huruit de tractoare), pe sub boltile curate ale copacilor, pe sub stelele curate — ce usor e sã fii ferm, ce usor e sã fii senin.
Nu este prima datã cînd Rostropovici este prezent în spatiul acestor însemnãri. Dar nu se mai poate: cercurile povestirii plesnesc deja, si fãrã asta au plesnit. si în ce priveste rezerva de viatã si culoare, Rostropovici are cît zece, asa cã ar fi pãcat sã-i fac în fugã un portret.
în toamna aceea, el a vegheat asupra mea în asa fel încît eu sã nu stiu cã pãmîntul se crãpa sub picioarele mele, cã un nor aducãtor de grindinã tindea sã se îngroase deasupra capului meu. Se dãduse deja ordin sã se trimitã un detasament de militie pentru a mã evacua, iar eu nu stiam nimic, mã plimbam linistit pe micile alei.
Uneori miopia nestiutoare de griji este salvarea inimii noastre. Uneori, fereste-ne, Doamne, de darul previziunii prea exacte.
De altfel, pentru cazul cã militia ar fi dat de mine, îmi pregãtisem o apãrare pe cinste: o rachetã asa de eficace, încît chiar îmi pare rãu cã n-am avut ocazia s-o lansez.
si deodatã agitatia ia si o asemenea întorsãturã ca aceasta: în Occident scriitorii protesteazã vehement împotriva excluderii mele. Comitetul national al scriitorilor francezi (si printre ei multi fani ai Uniunii Sovietice — si Aragon, si Triolet, si Sartre, si Picasso) publicã un protest în revista comunistã Lettres frantaises — cicã, veniti-vã în fire, dragi tovarãsi, asta-i o gresealã enormã, reeditarea afacerii Pasternak, doar nici Nicolae al Il-lea nu 1-a reprimat pe Cehov pentru Sahalin. Apoi si Penclubul International publicã în Times o scrisoare cãtre Fedin: sîntem zguduiti, apelãm la dumneavoastrã sã-1 reprimiti pe Soljenitîn. si încã o scrisoare în Times din partea unui numeros grup de scriitori occidentali: scandal international! O nouã vînãtoare de vrãjitoare! Un scriitor de o asemenea anvergurã... încetati persecutiile, în caz contrar vom chema la boicot international împotriva URSS! si încã în Le Monde, din par-
330
tea Uniunii Scriitorilor din Franta, si, pare-se din partea si a altei uniuni — protest împotriva încercãrilor de a publica în Occident Banchetul învingãtorilor (foarte periculos plan al alor nostri\ — dar iatã cã a esuat).
si iatã întrebarea pe care mi-o puneam cu spaimã: ce-o sã se întîmple dacã ai nostri acum vor da asa de mult îndãrãt încît la secretariatul Uniunii Scriitorilor din URS S se va proceda la revizuirea deciziei secretariatului Uniunii Scriitorilor din RSFSR si eu voi fi repus în drepturi? si eu ce-o sã fac: tãcînd, supus, mã voi întoarce ca fiul rãtãcitor? Am început sã redactez proiectul unei noi scrisori:
„Neasteptata hotãrîre a biroului Uniunii Scriitorilor din URSS nu reprezintã nicidecum o rezolvare a problemei. Ea nu exonereazã de rãspundere Litera-turnaia gazeta pentru calomniile pe care le-a debitat la adresa mea în articolul nesemnat din 26.06.68. Aceastã hotãrîre nu ia pozitie fatã de spectacolul regizat care a fost excluderea mea din organizatia din Riazan a scriitorilor, si fatã de actiunile pripite întreprinse de biroul Uniunii Scriitorilor din RSFSR în absenta mea, si, vorbind Ia modul mai general, ea ocoleste problemele ridicate în scrisoarea mea cãtre congresul al IV-lea al scriitorilor, si însãsi acea scrisoare. Ea ocoleste marile neajunsuri ale statutului Uniunii Scriitorilor, unde printre sarcinile acesteia din urmã nu figureazã decît construirea comunismului si prietenia dintre popoare. Acolo nu sînt prevãzute sarcini referitoare la primenirea moralã a societãtii noastre, nu sînt mentionate obligatiile scriitorului fatã de om ca individ. si o întrebare cu un caracter si mai general: este posibil sã se înscrie asemenea sarcini în statutul oricãrui fel de uniune? Actuala Uniune a Scriitorilor, cu aparatul ei pletoric, cu organizarea ei care face ca scriitorii sã fie condusi, nu se stie de ce, de niste functionari încadrati uneori în servicii specifice, unde se petrec nemaiauzite abuzuri administrative, unde se mãsluiesc voturile si componenta congreselor—asadar, o asemenea Uniune corespunde ea sarcinilor unei literaturi care sã se dezvolte nestingherit? si Literaturnaia gazeta, organul Uniunii, nu este deloc literarã, ci o publicatie cu nuantã de bîrfâ politicã. Nu este nevoie de nici un fel de uniune, situatia scriitorului pu-tînd fi pe deplin asiguratã prin calitatea de membru al Fondului Literar..."
N-am ajuns sã termin aceastã scrisoare — n-a mai fost nevoie.
Eu nutream speranta cã de vreme ce „nu mã plîngeam Occidentului", de vreme ce A.T. „nu voia sã pãzeascã vacile..." cu acest secretariat — poate cã pentru un moment el, A.T., ar primi favorabil aceastã ultimã scrisoare a mea. Atunci ni s-ar deschide amîndurora calea spre o realã întelegere.
Dar prea multe voiam eu de la Tvardovski! El si asa, în recon-versia, evolutia, perceptia si conceptia lui, se lãsase cucerit de extrema amplitudine a scrînciobului politic; scrisoarea mea, atît de grosolanã la adresa sfintei lupte de clasã, scrisoarea mea care-i des-
331
coperea o „boalã gravã" celei mai progresiste societãti din lume, aducîndu-1 brusc la greutatea realã, îl trãgea în jos si înapoi.
A fãcut tãrãboi în redactie; a rupt scaune, strigînd: „Trãdãtorul!!" „A asasinat-o!!" (adicã, a asasinat revista Novîl mir...). si, desigur — „Chemati-1 aici!!"; desigur — eu nu sînt de fatã si „nimeni nu stie". Sare pe telefon, o sunã pe Veronika Turkina, o copleseste cu un potop de injurii; ea ascultã cu calm si nu are decît îndrãzneala de a spune:
— A.T.! Dar ce scrie A.I. este purul adevãr. •' — Nu-u! — începe el sã urle în aparat. Este un pamflet antisovie-tic! Este o minciunã! si eu am sã semnalez asta acolo unde trebuie!!
Nu el este cel care a clamat aceste cuvinte nefericite, ci natura noastrã josnicã a anilor '30, aceastã limbã sovieticã opresiv-incul-catã, acest fiu foarte loial care „nu rãspunde pentru tatãl sãu". Eu am difuzat o scrisoare deschisã, iar el, sãrmanul, va semnala acolo unde trebuie.
Veronika a avut ideea pãguboasã de a merge la redactie; Sat, personaj îndoielnic si servil, camarad al lui Lunacearski, a vãzut-o si a dat fuga sã-i raporteze lui A.T. cã, dupã toate probabilitãtile, ea a venit „sã rãspîndeascã scrisoarea lui Soljenitîn" printre redactori; mintea lor nu reusea sã se ridice pînã la a întelege cã „parterul" revistei citeste de obicei hîrtiile samizdatului înainte ca ele sã ajungã la „etajul întîi". si Tvardovski a început sã-si verse necazul pe Veronika: „Cine o lasã sã intre aici? Cine-i dã ei recenzii?" (ea avea cîte o colaborare la ei). „Sã nu-i mai dati!"
si au avut loc unele discutii cu Uniunea Scriitorilor, în cursul cãrora Tvardovski m-a renegat, si altele cu Diomicev (si acesta 1-a înfricosat, sperînd, probabil, ca prin A.T. sã mã împiedice sã difuzez scrisoarea). Ieri dispus sã pãrãseascã Novîi mir — nu, Tvardovski încã nu era gata pentru aceasta, încã se înfoia ca o gãinã în speranta de a-si salva puiul din ghearele uliului. Un telefon indirect m-a prins la dacea lui Rostropovici: A.T. este într-o situatie foarte grea! Vrea sã mã vadã! Este gata sã astepte pînã la noapte!
Dar pot eu sã-i usurez situatia? Dacã mã duc acolo si ne luãm încã o datã la ceartã, cui îi va fi mai usor? Oricum, scrisoarea a plecat deja. si n-o voi renega. si nu sînt din echipa de prim ajutor. Mã ascund de KGB. Nu vreau sã fiu uite-1 nu e prin Moscova si sã-i plimb peste tot pe urmãritorii mei.
Nu m-am dus.
332
La cîteva zile dupã ce i-a mai trecut mînia, i-am trimis o scrisoare de linistire: „...Sîntem într-o altã epocã — nu mai este aceea în care ati avut dumneavoastrã nefericirea de a vã trãi o mare parte a vietii literare, si manierele — se cere — a fi altele. Manierele mele sînt cele ale unui ocnas, ale unui locatar al lagãrului. Voi spune, fãrã floricele stilistice, cã literaturii ruse îi apartin nu mai mult decît îi apartin ocnei rusesti, la ocnã m-am format, si pentru totdeauna. si cînd decid sã fac un pas de importantã vitalã, trag cu urechea înainte de orice la glasul tovarãsilor mei de ocnã, dintre care unii sînt deja morti, de boalã sau de glont, si aflu precis cum ar fi actionat ei în locul meu.
.. .Prin aceastã scrisoare: 1) am arãtat cã mã voi împotrivi pînâ la capãt, cã nu glumesc atunci cînd spun cã «îmi voi da viata»; cã la fiecare nouã loviturã, voi rãspunde cu o loviturã, cu una poate mai viguroasã. Asadar, dacã sînt inteligenti, se vor gîndi de douã ori înainte de a se lua de mine. în aceastã pozitie pot sã mã apãr independent de atitudinea «lumii literare»; 2) am profitat de ocazia unei zile irepetabile: deja nu mai am obligatii fatã de statut si de terminologie, dar încã am dreptul sã mã adresez lor; cît priveste secretariatul, acesta este un destinatar foarte comod; 3) toatã viata mea mi-o percep ca pe o treptatã ridicare din postura de îngenuncheat, ca pe o treptatã evolutie de la postura celui nevoit sã tacã la cea de om care si-a dobîndit libertatea de a vorbi. Acesta este contextul în care scrisoarea adresatã de mine cîndva congresului si aceea de astãzi au constituit asemenea momente de înaltã delectare, de eliberare a sufletului..."
si, treptat, Tvardovski însusi s-a potolit, în miscarea lui smucitã, scrînciobul îl aruncase în spate, facîndu-1 acum sã revinã în fatã. „Da, el are dreptul sã scrie asa; cãci el era în lagãr în timp ce noi sedeam în redactii" — spunea A.T. oftînd. si... îl recitea pe Ivan Denisovici. (Era un an bãtut pe muchie de cînd îsi scria memoriile, si în ele vorbea despre mine. Cum si eu vorbeam despre el. Acesta era felul nostru de a ne juca de-a v-ati ascunselea.)
Trei luni de zile nu ne-am vãzut; joc de copii, si acesta. La redactie îmi sosise o parte dintre scrisorile de felicitare cu ocazia zilei Mele de nastere, apoi cu ocazia Anului Nou. El nu a dat dispozitie sã-mi fie transmise. La rugãmintea mea, Liusa Ciukovskaia i-a ce-rut scrisorile ca sã mi le transmitã ea, dar a fost refuzatã. „Nu-i obligatoriu sã vinã el personal la mine, dar ca sã-si ia scrisorile tre-
333
buie sã vinã personal" — a zis A.T. De ce trebuia sã vin personal? Pãi, pentru cã voia sã se împace cu mine. O, ce greu îi venea!.. (Iatã cum am procedat eu cu felicitãrile de Anul Nou pe care i le-am adresat lui si redactiei: le-am scris în împrejurimile Moscovei, au fost duse la Riazan si acolo li s-a dat drumul în cutia postalã. Uite, poate cã mã aflu totusi la Riazan, si acesta-i motivul pentru care nu mã arãt.)
Jocul ca jocul, dar pentru mine s-au ivit noi motive de îngrijorare: nitam-nisam a apãrut o primejdie poate mai teribilã decît toate cele care o precedaserã: în Die Zeit din 5 decembrie a aterizat, în mod inexplicabil, un fragment din Noptile prusiene cu promisiunea publicãrii în curînd a întregului poem! S-a reusit stoparea acestei afaceri, pentru cã din toamnã, multumescu-ti tie, Doamne, mã asigurasem de un avocat în Occident. (Dar si chestiunea cu avocatul ar fi trebuit sã i-o explic lui Tvardovski: de ce 1-am luat fãrã sã-1 consult pe el? De ce un avocat burghez? Nu se procedeazã asa!) îndatã s-a rãspîndit zvonul cã si la Moscova se citea poemul. M-am aruncat asupra focului ca sã-1 sting.1
***
Apãsat de aceste motive de îngrijorare si cufundat în R-l 7, n-am stiut sã vãd, nu am observat de departe cum se adunau norii de furtunã deasupra lui Tvardovski si a lui Novîi mir. Flerul lui A.T. nu-1 înselase: sugrumarea nu era un simplu episod, ci o campanie premeditatã.
în Posev, revista sorã a lui Grant, a apãrut (desi nu circulase deloc prin samizdat) poemul Dreptul memoriei, poem funest, neterminat, respins si de autoritãti, si de public, mîndria si amãrãciunea tardivã a autorului. Poemul a fost de naturã sã-1 rãvãseascã, sã-1
1 Eu consider cã am blocat poemul atît la samizdat cît si la Die Zeit si cã nu am lãsat KGB posibilitatea de a-i da de urmã. Care nu mi-a fost mirarea cînd, mult mai tîrziu, am aflat cã poemul ajunsese la KGB îndatã ce începuserã sã-1 citeascã scriitorii din Moscova; chestiunea ajunsese la cei de la revista Stern gratie corespondentului lor de la Moscova pe nume Dietmar Steiner, amicul lui Victor Louis. Nannen, redactorul sef al lui Stern, i-a pasat-o, spre urgentã publicare, sãptãmînalului Die Zeit, insistînd asupra faptului ca, „dintr-o sursã foarte serioasã se stie cã aceasta este rugãmintea autorului • (Adnotare din 1978.)
334
descurajeze, sã-1 deprime pe A.T. — desigur, el nu voia! Desigur, el nu stia! Desigur, el nu-1 trimisese! si nici nu-1 difuzase!
în ianuarie 1970 au început sã-1 sîcîie cu convocãrile pe la sefii cei mari, sã-i cearã sã dea explicatii, sã-si exprime indignarea si sã se dezicã, asa cum era de asteptat din partea unui scriitor sovietic cinstit; nu se punea problema ca el sã fie contra, dar o dezicere din partea lui era deja prea putin pentru autoritãti; ele nici nu mai voiau sã ia notã de o simplã dezicere; ceea ce le trebuia lor era distrugerea unei reviste care le devenise odioasã. Cîte luni si cîti ani nu salivaserã ele la perspectiva acestei decapitãri! Cîte sãptãmîni si luni nu cheltuiserã nerozii si parazitii de la Aghitprop-ul CC ca sã facã planuri, sã punã la cale manevre, atacuri si învãluiri! — Cu creierele lor chircite nu-si dãdeau seama cã toatã epoca lor era pe cale de a expira complet, cã toate cele cincizeci de etaje erau pe cale de a se prãbusi cu planseurile lor cu tot — ei n-aveau decît
0 tintã: sã ia în stãpînire acest unic palier. Inunda tara samizdatul, aceastã expresie a libertãtii, plecau în Occident, vedeau acolo lumina tiparului romane rusesti care se întorceau în patrie pe calea undelor radio — aceste mucegaiuri aveau impresia cã era suficient sã ia în stãpînire aceastã casã a scãrilor inamicã si cã atunci se va instaura, ca în vremea lui Stalin, ceva scump inimii lor: uniformitatea gîndirii, obligativitatea ca toti sã se încadreze în corul unic; si cã atunci va dispãrea si ultima voce care ar fi putut sã-i ridiculizeze.
De-acum, pozitia lui Tvardovski, vinovat pentru un poem devenit armã în mumie dusmanului, se subrezise! I se propunea din nou, ca si în primãvara anului trecut, sã schimbe colegiul redactional — sã scoatã un membru, apoi doi, trei, patru! La una dintre nenumãratele plenare ale scriitorilor, pentru a mãri presiunea, un oarecare Ovcearenko, un lup viclean si apucãtor (n-are în comun cu oieria decît numele)1, a luat cuvîntul si 1-a etichetat pe Tvardovski drept poet de origine chiabureascã. si în fiecare zi, ca la armatã, Voron-kov îl convoca la el, pentru discutii, pe poet, si Tvardovski, coplesit, supus, vinovat, dãdea curs acestor convocãri. si propunerea care
1 se fãcea era aceea de a-1 lua la redactie tocmai pe acest Ovcea-renko\ (Recidivau anii '30!)
Numele de Ovcearenko vine de la ovcearnia (stînã, oierie). (N.t.)
335
Acum, înaintea sfârsitului, se vedea cu o claritate deosebit de dureroasã cã aceastã revistã liberalã* era clãditã, în structura ei interioarã, pe un model la fel de birocratic ca si tot sistemul care o respingea: trãind dintotdeauna în lumea nomenclaturii, Tvardovslci simtea si el nevoia de a face distinctie, în cadrul institutiei sale, între nomenclaturistii cu functii (colegiul de redactie) si masa celorlalti Dar, la Novîi mir, acea „masã" era cu totul neobisnuitã: aici nu gãseai colaboratori indiferenti, adicã niste simpli salariati lucrînd pentru bani; aici fiecare redactor, corector si dactilografã de rînd fãcea din orientarea ansamblului o problemã de interes vital. Dar asa cum în zilele bune redactorul sef si sfetnicii lui cei mai apropiati nu-i asociau la merite, tot asa si acum, în aceste zile grele nici prin cap nu le trecea sã-i informeze despre cum merg treburile, sã-i adune si sã le spunã: „Prieteni! Sînt doisprezece ani de cînd lucrãm împreunã. Eu nu pun nimic la vot, dar este important sã vã cunoastem pãrerea: dacã vor fi destituiti cîtiva membri ai colegiului redactional — vom rãmîne toti ceilalti sau nu vom rãmîne? Vom rezista sau nu? si eu ce sã fac: sã mã pensionez sau sã astept pînã mã vor da afarã?" Nu! Rãspunzînd distrat la saluturi, Tvardovski, fãrã sã spunã un cuvînt, se retrãgea în biroul lui, membrii colegiului se buluceau acolo si, ore întregi, în spatele usilor închise, dezbãteau noutãtile si planurile, si fiecare era pus sã-si dea cuvîntul de onoare cã nu va divulga nimic! si redactorii subalterni, în totalitatea lor femei al cãror destin personal era nu într-o mãsurã mai micã în joc si cãrora nu mai micã le era strîngerea de inimã în legãturã cu destinul revistei, se adunau la secretariat sã audã ce se spunea dincolo de usã, sã prindã frînturi de fraze si sã le comenteze. Unuia dintre scriitorii care locuiau în satul de vile, Tvardovski i se destãinuia mai pe larg si apoi de la acel scriitor transpira cîte ceva la redactie.
Circula prin Moscova zvonul cã Novîi mir va fi bãgat cu capul sub apã — si tot mai multi autori afluiau la redactie; si sãlile, si coridoarele gemeau de lume, „toatã literatura era aici în pãr" (dacã în general exista o literaturã sovieticã, atunci nu exista decît aici),
* Laksin, cãlãuzit de canoanele traditionale ale intelectualitãtii, se ofusca: „revista noastrã nu este liberalã, ci democratã", adicã mult mai de stingã. Oricît ar pãrea de paradoxal, el era octombrist, nu în sensul în care era acest bandit de Kocetov, ci în sensul terminologiei Rusiei prerevolutionare: el voia ca acest regim sã existe, dar sã nu iasã din spiritul si litera constitutiei.
336
scriitorii, în frunte cu Mojaev, s-au apucat sã însãileze o scrisoare colectivã tot cãtre acelasi Brejnev, dar oricum destinul acestei scrisori, ca si acela al miilor de alte scrisori, era de a rãmîne fãrã rãspuns. Colegiul redactional nu subscria la aceste tentative ale scriitorilor! — Prestînd constiincios servicii sistemului sovietic, acest colegiu nu putea sã se asocieze, fãrã aprobare de sus, la o rebeliune deschisã, si nici chiar sã se plîngã cuiva.
într-o asemenea zi, 10 februarie, atunci cînd deja se luase hotã-rîrea cu privire la concedierea lui Laksin-Kondratovici-Vinogradov, am sosit si eu în aceastã babilonie. Toate fotoliile deveniserã suporturi pentru paltoanele scriitorilor, toate coridoarele erau întesate de grupuri de scriitori, în biroul sãu (Kosolapov va fixa în perete un basorelief al lui Lenin, ceea ce va face sã se vadã ce lipsea la Tvar-dovski), A.T., care nu bãuse, sedea acum trist, nu fãcea nimic. (Nu fãcea nimic, dacã a fuma cu atîta lãcomie, una dupã alta, în sir interminabil, niste tigãri tari, grosolane, înseamnã a nu face nimic.) Era prima noastrã întîlnire dupã furtuna din noiembrie. Ne-am strîns mîinile, ne-am îmbrãtisat. Venisem sã-1 conving cã atîta timp cît mai rãmîneau în redactie patru vechi membri printre care si el, lupta putea fi continuatã chiar din interiorul acesteia, numere puteau fi pregãtite si puse în circulatie încã douã sau trei luni, si demisia putea fi luatã în consideratie numai atunci cînd i se va cere încuviintarea pentru un numãr cu totul detestabil. Rãspunsul lui A.T. a fost urmãtorul:
— M-am sãturat de atîtea umiliri. Ca sã mã mai asez cu ei la aceeasi masã si sã discut serios... Au bãgat oameni pe care nici nu i-am vãzut vreodatã; nu stiu dacã sînt bruneti sau blonzi.
(Ba mai rãu: nici mãcar nu erau scriitori. Pentru a conduce o revistã liberalã fuseserã desemnati oameni care nu tinuserã niciodatã pana în mînã. Trifonîci avea dreptate; dacã as fi fost în locul lui, as fi plecat de mult — dar eu îi fãceam sugestii în spiritul acelei rãbdãri prin care si rezistase în toti acesti ani.)
— Dar cum vã imaginati, A.T., cã puteti sã vã dati din proprie initiativã demisia? Filozofia crestinismului interzice sinuciderea, iar ideologia partidului interzice demisia!
— Dumneata nu stii cum se procedeazã la partid: mi se va spune s-o dau si eu o s-o dau.
Cu mai multã insistentã si fermitate am încercat sã-1 conving sã nu dezavueze publicarea poemului sãu în Occident, sã nu-1 vor-
337
beascã de rãu. Eu încã nu stiam cã el o si dezavuase si cã, acum, astepta, ca pe o favoare, ca pe un gest de clementã, sã nu i se refuze sã publice în ziar aceastã dezavuare... (Bietul A.T.! N-o sã fiu asa de ranchiunos sã-i amintesc cum „evident, eu în persoanã am fost" cel care pasase „Fãrîmele" spre Gr ani — altfel, cum ar fi vãzut ele lumina tiparului?...) Nu mi-a arãtat nici acea scrisoare de dezavuare, nici scrisoarea lui cãtre Brejnev („Eu nu sînt Soljenitîn, ci Tvar-dovski, si voi actiona în alt mod" — a scris el. si este foarte pãcat, pe calea aceasta va fi perdant...) — „N-am copii." (în aceste scrisori era ceva care-1 punea într-o situatie penibilã fatã de mine.) si totusi, cam timid dar plin de sperantã:
— si poemul meu, dumneata nu 1-ai citit?
— Cum sã nu-1 citesc! Dumneavoastrã mi 1-ati dat, 1-am citit... (Dar de spus, nu pot, nu vreau sã spun nimic în aceastã privintã
— si încã într-o asemenea zi...)
Simte cã trebuie sã facã o precizare: — Ceea ce ai citit dumneata nu este ultima variantã, ulterior am îmbunãtãtit poemul...
(Mã tem cã ultima...)
Devenit din nou prada unei întrebãri nelinistitoare: oare am sã trãiesc pe banii Occidentului, murdãrindu-mã în felul acesta? Pentru a n-a oarã îmi deschidea punga lui.
Am cãutat sã-1 îmbãrbãtez:
— Haideti, v-ati descãrcat de-ale dumneavoastrã, acum o sã vã odihniti. Uitati, o sã trecem pe la dumneavoastrã eu si Rostropo-vici, o sã vã ducem la castelul lui, acolo o sã vã dau sã cititi cartea aceea.
(Plafonul are urechi, asa cã sub el nu e de pronuntat cuvîntul Arhipelag?)
Interlocutorului meu deja îi radia fata; îi surîdea perspectiva. El rosti atunci aceste cuvinte foarte stranii:
— Uite, dumneata ai si un motiv pentru care ai venit astãzi la redactie: trebuia sã-ti iei scrisorile de felicitare.
Asta nu era sub formã de repros, de încercare de a mã compromite; nu, era mai degrabã o reminiscentã întunecatã a anului 1937.
— Dar ce vreti sã spuneti, A.T.? Ce motiv? Fatã de cine?
— Ei bine, spuse A.T., lãsînd ochii în jos, dacã începem sã te întrebãm de ce, într-o asemenea zi...
— Pe mine, Aleksandr Trifonîci! Vã spun cinstit, în patria mea nu dau nimãnui socotealã!
338
Sau nu stia cã toate coridoarele de la parter erau întesate de scriitori?
Dar iatã ce era înduiosãtor:
—A.T.! în date existã ceva mistic. Ieri a fost aniversarea arestãrii mele, chiar a douãzeci si cincea. (Dar mai important: pe 9 februarie stil nou a murit Dostoievski.) —Astãzi este ziua mortii lui Puskin, este un secol si o treime de-atunci. (si mîine, 11, este ziua în care a fost ciopîrtit Griboedov.) si chiar în aceste zile v-au atacat pe dumneavoastrã...
si el, deodatã, din tot sufletul:
— Ei bine, vrei misticã? Astã-noapte n-am reusit sã dorm. Am bãut cafea, apoi am luat un somnifer; frãmîntat de griji, am adormit. Deodatã aud vocea înãbusitã, dar perceptibilã, a Sofiei Hana-novna (secretara lui A.T.): „Aleksandr Trifomci! A venit Aleksandr Isaici." si este exact ceea ce s-a întîmplat în timpul zilei.
Lucrul acesta m-a miscat profund, înseamnã cã astãzi el a venit cu o asemenea sperantã. A cîta oarã fãcea sã iasã în evidentã faptul cã pe el neîntelegerile noastre îl afectau mai mult decît pe mine?
în acea zi s-au tot fãcut presupuneri în legãturã cu ce o sã aparã mîine în Literaturka, iar informatorii raportau cînd una, cînd alta: ba cã va fi pusã în paginã scrisoarea lui A.T. de dezavuare, ba cã nu va fi; ba cã lucrurile vor fi mãsluite în asa fel încît sã reiasã cã el este de acord cu remanierile din redactie, ba cã nu va fi nici o mãsluire.
Litgazeta n-ar mai fi fost Litgazeta, dacã n-ar fi trisat. A doua zi, avurãm de toate; si mãsluirea, desigur, ca fapt împlinit, si verdictul ireversibil de excludere a patru membri din colegiul de redactie, si scrisoarea pe care A.T. se si sãturase asteptînd s-o vadã publicatã si care mare cinste nu i-a fãcut:
„.. .poemul meu... pe cãi cu totul necunoscute mie, se întelege, contra vointei mele... în Posev, revistuta emigratiei,.. .denaturîn-du-1... Insolenta acestei actiuni... falsitate cinicã... un titlu provocator. .. ca si cînd ar fi interzis în Uniunea Sovieticã..." (Dar oare nu este interzis? Dar oare nu vã întrebati prietenii: „mi-ati citit poemul?" Dar oare scrisoarea aceasta îi va garanta poemului dumneavoastrã publicarea în URSS?)
si pentru ce ati plãtit acest pret? Pentru faptul cã v-a dizolvat redactia, Aleksandr Trifonîci?...
339
Era terminat...
Mãsura fusese depãsitã, si a umilirilor si a rezistentei, si pe 11 februarie Tvardovski si-a pus semnãtura pe care de atîtia ani cãuta-serã sã i-o smulgã: „rog sã fiu eliberat din functie"...
si noi încã nu stiam: în aceeasi zi de 11 februarie, el a fost convocat la „consfãtuirea membrilor Prezidiului Comesco" — mã rog, a fost convocat el si nelipsitii nostri reprezentanti în slugarnica organizatie vigorellianã care acum, totusi, se zbîrlise putin la ai nostri din cauza mea. si Tvardovski — ca pret a ce de data aceasta, astãzi? — a semnat declaratia care i s-a dictat, declaratie prin care renunta la functia de vicepresedinte al Comesco — adicã a cedat încã o pozitie, s-a cedat pe sine si m-a cedat pe mine, desi acest gest a fost fãrã urmãri. si a doua zi m-a îmbrãtisat în modul cel mai sincer, fãrã sã pomeneascã ceva despre evenimentele de ultimã orã, si chiar fãrã sã le înteleagã. Ce vreti, dacã asa s-a dat indicatie de la partid, trebuie sã semnezi.
Pe 12 m-am dus din nou la redactie. Deja totul era altfel — redactia nu mai astepta hotãrîrea destinului, scriitorii nu mai încercau sã se batã. Se fãcea curãtenie pe mese. Autorii dãdeau nãvalã, îsi recuperau manuscrisele (apoi vor veni cu unele de altã facturã). Alte manuscrise erau îndesate în cosuri, în saci; parchetul era presãrat cu hîrtii rupte. Aceasta te fãcea sã te gîndesti la o arestare în masã a redactiei sau la o plecare în deportare, la o evacuare. Ici si colo se servea vodcã si autorii schimbau toasturi funebre cu redactorii, însã ca întotdeauna, scriitorii nu aveau acces în cabinetul lui A.T. Cîtiva dintre ei, asigurati cu vodcã si cîrnati, s-au dus în biroul lui Laksin si 1-au rugat pe acesta sâ-1 invite pe Trifonîci, dar, în numele lui A.T., Laksin s-a scuzat si a refuzat. Era penibil pentru un sef, fie el si unul eliberat din functie, sã-si facã, printre autori nemultumiti, o aparitie atît de nepartinicã.
în cabinetul lui, 1-am gãsit pe A.T. din nou singur, dar în picioare în fata dulapurilor deschise, ocupat si el cu trierea dosarelor si a hîrtiilor. Mi-a spus cã se simtea usurat ca urmare a faptului cã-si dãduse demisia, în acelasi sens m-am exprimat si eu: era de-acum imposibil sã mai rãmînã în postul respectiv. Dar iatã cã în scrisoarea de ieri existã o frazã (dacã ar exista numai una!)... Ca si cînd poemul ar fi fost interzis?
340
Trifonîci a început sã protesteze cu tãrie, apoi s-a plîns de puti • natatea întelegerii mele (s-a plîns pentru cã îsi dãdea seama de gresealã):
— Dumneata n-ai înteles nimic! Aceasta este o frazã, foarte subtilã Tocmai din cauza ei nu voiau sã publice scrisoarea! Cãci eu îi vestesc întregii Uniuni Sovietice cã existã un asemenea poem si cã este blocat.
N-am cãutat sã-1 contrazic, n-am vrut sã înveninez atmosfera.
Am fãcut o aluzie la cea de a saizecea lui aniversare, care se apropia. Din calculul lui rezulta cã el a condus Novîi mir în douã rînduri, în total saisprezece ani bãtuti pe muchie, în timp ce nici o altã revistã ruseascã nu a trãit vreodatã mai mult de zece ani.
__Pînã la saptezeci de ani, A.T., încã mai puteti sã scrieti mult
si bine! — 1-am încurajat eu.
— si Mauriac are optzeci si cinci, si iatã cum scrie! — Mã priveste dintr-o parte: uite Bunin, în viata lui n-a fãcut elogiul nimãnui, afarã de al lui Tvardovski si de-al lui Mauriac.
Dar iatã un amãnunt delicat:
—A.T.! Pentru cei mari nu sînt probleme: Laksin, Kondratovici, lor li s-au pregãtit deja posturi, vor fi plãtiti în continuare. Dar pentru cei mici ce se va face?
— Pentru Vinogradov? Dar el se va aranja chiar mai bine.
— Nu, pentru aparat.
N-a sesizat. N-a înteles! Ca atunci cu Vehi — pur si simplu, nu a înteles notiunea asta de „aparat", încã douãzeci de persoane care...
— Pentru autori? Ei nu vor fi publicati în Novîi mir. Trebuie spus cã în ziua urmãtoare, pe 13, A.T. a început sã facã
turul tuturor încãperilor de pe cele trei etaje, unde nu pusese niciodatã piciorul: a fost vizita de adio. Cu greu si-a retinut lacrimile, era rãscolit, emotionat; a avut pentru fiecare un cuvînt prietenesc, i-a îmbrãtisat... — dar de ce înainte nu-si strînsese în plen cele douã duzini de oameni? si de ce astãzi nu luptau, de ce se predau ei într-o manierã atît de tulburãtoare, atît de tragic-întristãtoare?*
Mi s-a povestit aceastã scenã în zilele cînd mã pregãteam sã descriu
momentul în care Samsonov îsi luase adio de la trupele sale — si asemãnarea
acestor scene, dar în acelasi timp si marea asemãnare a caracterelor mi-a
ant m ochi! — acelasi tip psihologic si national, aceeasi mãretie interioarã,
341
Apoi membrii colegiului de redactie au cinstit cîte un pahar în vastul birou al lui Laksin, s-au asezat cîteva minute pe scaune, apoi au plecat. Dar, în aceastã ultimã zi, mai mãrunteilor nu prea le venea sã elibereze locul. Fiecare puse la bãtaie cîte o rublã, gest la care se asociarã si cîtiva dintre autorii mai modesti; în felul acesta se mai aduse vin si zacusca si se veni cu ideea de a se merge în cabinetul lui Tvardovski. Se întunecase deja, aprinserã lumina, aranjarã farfuriile, paharele si se instalarã acolo unde rar avuseserã acces si niciodatã împreunã. „si-au luat mîna de pe noi." Nimeni nu s-a asezat la biroul lui Tvardovski; i s-a pus si lui un pahar.
A doua zi era asteptatã sosirea noului sef. Dar nu — si asta tot în manierã sovieticã —, hîrtiuta vîrîtã în gîtlejul aparatului, nu se stie de ce, n-a fost înghititã imediat, într-un asemenea ritm, ceas dupã ceas, se efectua sugrumarea — si deodatã mîinile s-au înmuiat, totul a încremenit. Nu le mai rãmînea secretarilor Uniunii Scriitorilor decît sã iasã în grabã din cele cinci birouri vecine pentru a se întruni si a decide — dar, evident, încã nu sosise prin telefon încuviintarea instantei supreme, masina întepenise si ei erau cu totii blocati în birourile lor—si Tvardovski, într-al sãu din piata Puskin, astepta sentinta, si astfel trecurã zile, trecu a doua sãptãmînã — si Tvardovski, fãrã sã fi înghitit vreo picãturã, nelinistit, continua sã vinã la birou, asteptînd anuntul telefonic, aparitia succesorului, destituirea — dar telefonul continua sã tacã, succesorul se lãsa asteptat... Pînã la urmã dãdu el telefon, vrînd sã grãbeascã socul — dar dacã încerci sã-i barezi puterii malefice drumul, ea dispare: Vo-ronkov se ascundea, nu rãspundea la telefon; la birocratii sovietici, aceastã tehnicã este perfect pusã la punct: mai usor faci aripi ca sã zbori pînã la ei si sã le spargi acoperisul cu capul decît sã afli de la secretarele de la capãtul firului niste lucruri simple ca acestea: dacã în general sefii lor se mai aflã printre cei vii, cînd sînt ei de gãsit, cînd îi poti suna. si într-o searã cînd Tvardovski deja plecase dar secretara lui mai zãbovise putin la birou (si, de bunã seama, de-abia astepta si ea sã plece!), Voronkov telefona el însusi, pe un
aceeasi anvergurã, aceeasi puritate, — si aceleasi carente de ordin practic, si aceeasi incapacitate de a tine pasul cu epoca. si apoi si aristocratismul, firesc la Samsonov, contradictoriu la Tvardovski. Am început sã mi-1 explic pe Samsonov prin Tvardovski si invers — si i-am înteles mai bine si pe unul, si pe celãlalt.
342
ton jumãtate jucãus, jumãtate dramatic: „A plecat deja? Ah, ce rãu îmi pare... Probabil cã e supãrat pe mine... Dar problema nu depinde de mine. Eu am trimis totul la Comitetul Central. si eu, personal, ce pot sã fac? Fãrã Comitetul Central nu pot sã misc un deget." — si, la redactie, s-a înteles destul de bine: Voronkov a început sã se clatine, poate o sã si zboare, o fi fãcut vreun pas gresit.
Decizia rãmînea în suspensie, decizia putea nici sã nu depãseascã stadiul de intentie. Desi aceste tãrãgãnãri interminabile cu securea deasupra capului sînt foarte departe de a crea o atmosferã propice pentru reflectii, toti îsi puneau acum întrebãri precum cele ce urmeazã: dacã nu se denuntã la Tvardovski, atunci poate cã revista încã existã? Tvardovski existã, deci existã si revista? Putem sã rã-mînem si sã luptãm? Dar întrucît presa anuntase deja scoaterea lui Laksin, Kondratovici si Vinogradov, chestiunea, potrivit normelor sovietice, era ireversibilã, ireparabilã, cãci nici cea mai puchinoasã si galben-maronie gazetutã sovieticã nu poate sã greseascã în aceastã materie. Fostii adjuncti ai lui Tvardovski deja îsi luaserã în primire noile functii, dar în fiecare zi treceau si pe aici si, în aceastã situatie destul de ineditã, a devenit clar cã favoritii lui A.T., adjunctii sãi, nu voiau ca Tvardovski sã rãmînã asa, dintr-o datã, fãrã ei, cã nu concepeau ca Novîi mir sã existe fãrã ei.
Poti pieri în mai multe feluri. Dupã pãrerea mea, Novîi mir a pierit fãrã frumusete, fãrã sã se fi îndreptat de spate. Nici mãcar o încercare cît de slabã de a angaja lupta la lumina zilei într-o vreme cînd altii o fãceau si reuseau! Oh, ce sã mai vorbim: nici mãcar o datã n-au îndrãznit, cînd revista încã mai trãia, sã difuzeze prin samizdat vreun articol sau niscaiva paragrafe suprimate de cenzurã, gest pe care însã E.S. Bulgakova 1-a fãcut cu Maestrul. O sã mi se spunã: asta ar fi însemnat distrugerea revistei. Dar si asa au dis-trus-o; revista mergea deja spre acest deznodãmînt, avea de-acum vocea rãgusitã, — dar mãcar de n-ar fi rãmas în genunchi, în aceste zile de februarie — nici o singurã scrisoare deschisã cãtre samizdat (din simplul motiv cã membrii demisi îsi riscau carnetul de partid si cariera ulterioarã?), timiditate chiar în demersurile fãcute la comandã, douã scrisori umilitoare ale lui Tvardovski cãtre Litgazeta. Mai rãu decît atît: Tvardovski si Laksin au asistat, fãrã sã li se aplece, la mizerabilul congres al scriitorilor din RSFSR, congres care s-a tinut putin dupã aceea. Tvardovski a venit si a luat loc în prezidiu, ocazie cu care a fost imortalizat zîmbind în fotografii de grup
343
cu niste nemernici, dînd impresia cã voia în mod special sã arate întregii lumi cã pe el nu-1 persecuta si nu-1 ofensa absolut nimeni. (Te-ai dus acolo, atunci ia cuvînrul!) Iar Laksin, în felul acesta, s-a fãcut remarcat prin loialismul sãu, dar pe culoare, îi oprea din drum pe autorii novomirieni si-i convingea sã meargã sã-si ia manuscrisele înapoi.
E clar cã actionînd în acest fel, vechea redactie nu dãdea dovada de noblete. si în general nu poti sã-i obligi pe altii sã se sacrifice; poti sã le adresezi un apel în sensul acesta, dar cu conditia ca în prealabil sã le fi arãtat tu însuti cum se face un sacrificiu de sine. Membrii colegiului redactional care plecau nu se împotriviserã, nu luptaserã; ei, în afarã de Tvardovski, capitulaserã cu umilintã — si nu sacrificaserã nimic, luau în primire posturi confortabile, dar tuturor celor care rãmîneau în urma lor le cereau cu tãrie sã se sacrifice: dupã noi — praful si pulberea! noi am cãzut, nici unul dintre voi sã nu trãiascã! Mai repede si mai pregnant sã tresarã universul vãzînd cã se stinge fãclia noastrã: toti autorii, negresit si neîntîrziat, trebuie sã rupã relatiile cu Novîi mir dupã ce si-au recuperat manuscrisele; cine procedeazã altfel, este un trãdãtor! (Dar unde sã publice?) Tot aparatul, redactorii, secretarii, dacã încearcã sã facã ceva bun dupã noi, sînt trãdãtori! Cu atît mai mult membrii colegiului care încã n-au fost exclusi, trebuie sã-si dea imediat demisia, sã plece cu orice pret! (Cu pretul excluderii din Uniunea Scriitorilor? Al mortii civile? Conformîndu-se acestui consemn, Doros, cu cei saizeci de ani ai sãi si grav bolnav, si-a dat demisia dar nu 1-au lãsat sã plece — e un trãdãtor!)
Dar dacã toatã istoria revistei Novîi mir este alcãtuitã din permanente compromisuri cu cenzura si cu linia partidului, atunci cum se putea interzice autorilor si aparatului sã prelungeascã aceastã linie de compromis si s-o continue atît cît va fi posibil? Ca si cînd Novîi mir, acoperit acum de noroi, devenea mai detestabil decît toate celelalte reviste de multã vreme imunde. N-ati stiut sã preîntîm-pinati catastrofa, n-ati stiut sã pãstrati nava intactã — lãsati-1 deci pe fiecare sã se bãlãceascã, asa cum întelege el, printre epave. Dar nu! în privinta aceasta, ei erau inflexibili.
Aceasta si pentru cã, asa cum se întîmplã, ei vedeau cu totul altfel lungul traseu politic al vietii lor — nu-1 vedeau nicidecum ca pe o perpetuã încovoiere sub presiunea compromisurilor (sub un asemenea regim, traseul revistei nici n-ar fi putut fi altul!). Ei aveau
344
o cu totul altã viziune orgolioasã si demnã — si aceasta s-a manifestat în ziua în care au îndrãznit totusi sã se apropie de samizdat, cînd au avut temeritatea de a lansa douã panegirice anonime — si exclusiv partinicei — în memoria revistei dispãrute. (si de ce însã o asemenea manevrã timidã: nu-i nici un pericol, de ce anonimatul? Probabil pentru cã autorii trebuiau sã nu-si dezvãluie strînsele lor legãturi cu vechea redactie; dar se stia deja ce rãmãsese în portofoliul celei vechi, precum si cum mergeau lucrurile cu cea nouã. Nici nu era greu sã ghicesti, era de-ajuns sã privesti la chipurile lor.) Era deja deranjant felul în care semnau: Un literat, Un cititor — în cel mai rãu stil al ziarelor sovietice. Cititorul plasa un motto explicit, lent-curgãtor (deci din nou era usor de recunoscut maniera) — dar un motto din cine? — din Marx! — si aceasta în 1970! si aceasta pentru samizdat! si mai încolo este citat si Lenin — o, mentalitate a omului cãlãrit de cenzurã, cum îti dai tu arama pe fatã!... în aceeasi lunã a lui februarie, cînd a fost desfiintat Novîi mir, în urma unui proces infam, Grigorenko1, primul general sovietic cinstit, a fost internat într-o casã de nebuni; pe foile ei subtiri ca foita de tigarã, îngãlbenite, uzate de cît de citite erau, o duzinã de numere ale Cronicii citase deja sute de eroi care, pentru libertatea gîndirii, renuntaserã la libertatea lor personalã, care plãtiserã acest gest cu pierderea slujbei, cu închisoarea, cu deportarea, cu casa de nebuni — si iatã cã acesti anonimi prezentau lichidarea lui Novîi mir ca pe „un extrem de important eveniment al vietii interne", si care „va avea grave consecinte politice" (ca sa aibã consecinte, ar fi trebuit ca niste oameni sã se angajeze ei însisi cu ceva mai multã îndrãznealã); ei exagereazã în lauda lor de sine: „gurile noastre, cele mai cinstite dintre toate" (mai cinstite decît cele pe care le-a închis puscãria?), „invincibilitatea Adevãrului novomi-
1 P. Grigorenko, general de brigadã. S-a evidentiat în timpul celui de-al doilea rãzboi mondial, cînd a fost rãnit de mai multe ori; profesor la celebra Academie Militarã Frunze. Arestat prima datã pentru vina de a fi luat apãrarea unor tineri scriitori, el si-a consacrat toate eforturile pentru a determina autoritãtile sã le dea tãtarilor din Crimeea, deportati în Siberia în timpul rãzboiului, dreptul de a reveni în patria lor. Arestat la 7 mai 1969 si acuzat de activitate subversivã si de calomnie antisovieticã, el a fost condamnat la 27 februarie 1970 de tribunalul din Taskent. Declarat iresponsabil pe baza avizului Institutului Serbski din Moscova, a fost internat într-un spital psihiatric „special". (N.t.)
345
rian" (si cel din memoriile maresalului Konev? si din cele ale com-internistilor?), „cel mai important factor al însãnãtosirii societãtii sovietice", „vocea constiintei populare" (care a aprobat ocuparea Cehoslovaciei). „L7 si numai el a perseverat în apãrarea miscãrii purificatoare de dupã congresul al XX-lea" (în ce constã purificarea1? în a arunca în cîrca lui Stalin vina pentru toate relele regimului?). Autorii sînt sinceri cînd vãd în aceastã linie de fidelitate fatã de congresul al XX-lea al PCUS „sensul problemelor fundamentale. .. în care se înscrie tot destinul nostru istoric". N-ar mai fi de învins decît „fanatismul pozitiv" al „extremistilor stalinisti" precum si, bineînteles, „fanatismul negativ"... „atitudinea criticã nihilistã nestiutoare de probleme si rãutatea" — dar astea puteti sã le dati la Pravda, la ce bun anonimatul, frãtiorilor? Aceastã declaratie de loialitate frapeazã mai ales prin aceea cã este anonimã si în samizdat! în paginile lui Novîi mir, ea putea fi justificatã mãcar prin cenzurã... Asadar, care este nenorocirea principalã care ni se trage de la desfiintarea lui Novîi mir — „de-acum le va fi mult mai usor dusmanilor nostri sã lupte împotriva influentei ideologice a miscãrii comuniste din întreaga lume". Dar lucrul cel mai important, desigur, este socialismul. — numai el poate oferi „o alternativã istoricã progresistã lumii capitalului" (direct din paginile tesãlate de cenzurã), „aptitudinea, niciodatã înãbusitã în popor, de a lupta pentru un socialism autentic" (oau, oau, oau! Cãutati, aflati, unde a rãmas ea? în orice caz nu în tara noastrã). si cine-i vinovat de esecurile socialismului? Cum cine? — Rusia, ca întotdeauna: „denaturãrile socialismului îsi au rãdãcinile în mostenirea multisecularã a feudalismului rusesc" — e oare posibil, tovarãsi, sã admitem cã socialismul este în el însusi viciat, cã nu este realizabil în bunãtate?!
Un mai meschin discurs funebru nici cã puteau sã rosteascã pentru Novîi mir sj, concomitent, sã-si dea în vileag ideea meschinã pe care si-o fãceau ei despre o cauzã cu adevãrat mare.
De altfel, samizdatul nu este un imbecil, nu este lipsit de glago-rie: panegiricele acestea nu 1-au cucerit, n-au fost puse în circulatie, s-au pierdut pe drum; mie nu mi-au parvenit decît prin intermediul celor de la redactie. si mîhnirea pe care mi-au produs-o nu a fost mai micã decît aceea pe care mi-a produs-o articolul lui Dementiev.
Membrilor destituiti nu le-am ascuns cã eu condamn toatã tactica folositã de ei în criza si falimentul lui Novîi mir. Asa i-a si fost
346
relatatã lui Tvardovski reactia mea (sînt convins cã de cãtre Laksin), dar fãrã toate aceste motivãri pe care le-am dat adineaori.
si din nou — pentru a cîta oarã? — fragila mea prietenie cu Tri-fonîci s-a dizolvat în neant. Sub apãsarea acelorasi cizme care ne striveau pe amîndoi, am tãcut si eu, si el — fiecare în ungherul lui.
Singurãtatea mea, de altfel, nu era singurãtate, ci cadrul în care am lucrat din plin la August. si faptul cã am rãmas pe dinafarã Uniunii Scriitorilor nu m-a fãcut sã-mi pierd din vigoare, si faptul cã am rãmas fãrã revistã nu mi-a redus capacitatea de creatie; dimpotrivã, rezultatul n-a fost altul decît acela cã mã simteam mai independent si mai puternic — nemaiavînd de-acum cui sã dau socotealã, nemaifiind legat prin nici un fel de consideratii accesorii. Der Starke ist am mãchtigsten allein1, cînd n-are aliati slabi, cel singur are mîinile mai libere.
Dar singurãtatea lui Trifonîci era plinã de amãrãciunea de a fi fost trãdat, dupã cum simtea el, de toti: ani de zile se sacrificase pentru toti, dar pentru el, în prezent, nimeni nu voia sã se sacrifice: colaboratorii sãi nu pãrãseau revista Novîi mir, numai cîtiva autori demisionaserã. Toatã aceastã zarvã cu redactia „din umbrã", cu neîntreruptele discutii din cadrul acesteia pe tema a ceea ce se fãcea în cadrul celei reale, nu avea sã aibã alt rezultat decît acela de a-1 exaspera si de a-i agrava boala perfidã la originea cãreia se aflau vexatiunile îndurate.
La un moment dat, apãrarea lui J. Medvedev2, arestat între timp, ne-a apropiat din nou, chiar dacã toatã aceastã chestiune a rãmas între noi. Eu, ca de obicei, am scris pentru samizdat, dar Trifonîci s-a dus la spitalul psihiatric din Kaluga (trecînd prin fata dacei mele de la Rojdestvo pe care n-avea s-o descopere niciodatã, pe care n-avea s-o vadã niciodatã), unde, vãzîndu-1, acei medici cãlãi au rãmas cu gura cãscatã.
Se apropia jubileul celor saizeci de ani ai lui A.T., ceea ce oferea ocazia unui nou schimb de salutãri. Eu i-am trimis o telegramã cu urmãtorul continut:
1 „Vînjosul de e singur, cel mai tare este"—citat din Wilhelm Teii de Schiller. (N.t.)
2 J. Medvedev a fost arestat la el acasã în ziua de 29 mai 1970 si internat într-un spital psihiatric de unde interventiile prietenilor sãi sovietici si strãini au reusit sã-1 scoatã dupã nouãsprezece zile. (N.t.)
347
„Dragul meu Trifonîci! Vã urez viatã lungã, reusite exceptionale, fericitã inspiratie creatoare în anii maturitãtii! Cel care în dispute si dezacorduri permanente vã iubeste cu statornicã tandrete, al dumneavoastrã recunoscãtor, Soljenitîn."
Se spune cã s-a bucurat foarte mult la primirea telegramei mele, cã s-a închis cu ea în cabinet. Ar fi putut si sã nu-mi rãspundã, cãci pentru sãrbãtorit asta nu este o treabã usoarã. Dar el mi-a rãspuns:
„îti multumesc, dragã Aleksandr Isaevici, pentru frumoasele cuvinte ce mi-ai adresat la a saizecea mea aniversare. Desi vederile noastre nu coincid, eu cu statornicie te iubesc si te pretuiesc ca artist. Al dumitale, Tvardovski."
si, avînd în vedere relatiile noastre, probabil cã peste cîteva luni ne-am fi reîntîlnit. Eu i-am trimis o scrisoare cerîndu-i permisiunea de a-i arãta, în octombrie, romanul pe care-1 terminasem. stiam cã asta o sã-i facã plãcere.
Dar nu mi-a rãspuns. si s-a aflat cã avea cancer (si cã i se ascundea acest lucru). Cancerul este partea tuturor acelora care, vexati si oprimati, se aprind si-si fac sînge rãu. Strîmtorarea, oamenii o suportã, dar supãrarea le scurteazã viata, în felul acesta, la noi, multora li s-a scurtat viata: dupã un esec în plan social nu trece mult timp si te trezesti cã persoana în cauzã nu mai este printre cei vii. Oncologii sustin cã celulele canceroase dormiteazã toatã viata în fiecare dintre noi, dar cã ele intrã într-un proces de crestere îndatã ce, sã zicem, spiritul... începe sã se clatine. Numai constitutia lui robustã i-a permis lui Tvardovski ca, în ciuda tuturor greselilor grosolane ale medicilor de la Kremlin, sã mai trãiascã încã multe luni de zile, fie si în asteptarea mortii.
Existã multe modalitãti de a-i ucide pe poeti. Tvardovski a fost ucis prin aceea cã i s-a retezat firul care-1 lega de Novîi mir.
Februarie 1971 Jukovka
COMPLETAREA A TREIA
Decembrie 1973
NOBELIANA
„Nobeliana" nu este o inventie de-a mea, este scurta adresã tele-orafiatã a Fundatiei Nobel (Nobelianum); s-a împãmîntenit însã obiceiul ca aceastã denumire sã se dea oricãror triumfuri prelungite, oricãror pregãtiri somptuos-orchestrale. Cu mine triumful n-a fost triumf, chinul n-a fost chin, dar aceastã pregãtire febrilã s-a întins pe parcursul a doi ani întregi.
Ce reprezintã atribuirea premiului Nobel unui scriitor dintr-o tarã liberã? Un triumf national. si pentru scriitorul însusi? Cucerirea unei cote, trecerea într-o nouã etapã a vietii. Camus spunea cã el nu era demn de asa ceva, Steinbeck cã, de bucurie, era gata sã ragã precum un leu. (Ce-i drept, Hemingway avea alte treburi decît sã se lase acaparat de o asemenea bagatelã; el a rãspuns cã era mai interesant sã scrii cartea pe care o ai în proiect — ceea ce este de asemenea adevãrat, chiar dacã în aceasta este si un pic de cochetãrie.)
Dar ce este premiul Nobel pentru un scriitor din tara comunismului? Sau o încercare nereusitã; sau o comoarã ce nu poate fi atinsã; sau o palmã rusinoasã.1 Aceastã situatie se explicã prin aceea cã, în tara noastrã, puterea însãsi si nimeni altcineva a fãcut ca, încã din zilele tineretii ei sîngeroase, sã intre toatã literatura beletristicã în jgheabul politic, cioplit cu toporul, nici mãcar dat la rindea pre-
1 A. Soljenitîn face succesiv aluzie la cei trei laureati rusi ai premiului Nobel pentru literaturã care 1-au precedat. Bunin, 1933, preferat în defavoarea lui Gorki, candidat propus de sovietici; dar Bunin trãia deja în emigratie; Pas-ternak, 1958, care n-a putut sã meargã la Stockholm ca sã-si primeascã pretul; solohov, 1965, propus de sovietici pentru un roman care îl celebra de apt pe un dusman al bolsevicilor, pe un ofiter cazac; candidatura lui solohov, e spune Soljenitîn, a fost retinutã de suedezi pentru considerente care nu erau strãine politicii: triumf putin mãgulitor pentru laureat. (N.t.)
349
cum acelea care se fabricau din trunchi de lemn verde pe santierul canalului de la Marea Albã. Puterea însãsi le-a bãgat în cap scriitorilor cã literatura este o parte a politicii, puterea însãsi (începîtKj cu Trotki si Buharin), prin vocea rãgusitã a politicii, emitea toate aprecierile în materie literarã — si a blocat astfel orice posibilitate de a judeca si în afara cadrului oficial. si de aceea atribuirea premiului Nobel unui scriitor de-al nostru este perceputã mai ales ca eveniment politic. De la Stockholm era imposibil, în anii '20, '3Q '40, sã se discearnã, prin viscolul vrãjitoresc, cine era scriitor autentic la noi. si primul rus care a primit acest premiu a fost emigrantul Bunin care, fãrã sã cunoascã cenzura si constrîngerea, si-a publicat operele în strãinãtate exact în forma în care le scrisese. Dar se întelege, un asemenea premiu, o institutie care atribuia asemenea premii, nu putea suscita în URSS decît injurii si dispret. S-a decis o datã pentru totdeauna cã aceste premii nu fac nici cît o ceapã degeratã, cã ele nu meritã nici mãcar o mentiune cu caractere mici în ziare. In schimb, premiilor Stalin li se rezervau coloane întregi de pagini de ziar. si noi toti aproape cã uitaserãm cã mai existã premiul Nobel. si deodatã, dupã douãzeci si cinci de ani, Academia Suedezã ajunge cu reflectoarele ei la Pasternak si hotãrãste sã-1 premieze. Se stie cît s-au mîniat pe chestia asta partidul comunist (Hrusciov), Komsomolul (Semiceastnîi) si întregul popor sovietic. si undele seismice ale acestei mînii au lovit asa de tare în fundamentul Academiei Suedeze încît aceasta s-a vãzut obligatã sã se reabiliteze în ochii omenirii progresiste, si cît mai repede. si res-pectînd termenul de sapte ani pe care-1 impunea decenta, a decernat premiul de data aceasta unui al treilea compatriot de-al nostru — dar cui si pentru ce? Pentru o carte cãreia compatriotul nostru n-a putut sã-i confirme niciodatã paternitatea, pentru o carte publicatã deja cu o treime de secol în urmã si apreciatã pentru valoarea ei încã înainte ca Bunin sã-si fi primit premiul.1 Pentru cã numele lui solohov era pe placul regimului sovietic, Academia Suedezã s-a grãbit sã-i perie putin pe oficialii de la Moscova. si aceastã grabã, si aceastã încetinire, si tot acest mod de netezire a asperitãtilor, si satisfactia de partid si de stat a alor nostri, toate acestea au lãsat pe cel de-al treilea premiu o amprentã eminamente politicã.
' Rste vorba de Pe Donul linistit de solohov. Primul volum al acestei cãrti •blicatîn 1928. (N. t.)
350
Academia Suedezã era acuzatã tot timpul cã face politicã. Lã-trãii nostri erau aceia care fãceau totul pentru a ne pune în impo-sibilitate de a-i face o altã caracterizare institutiei respective. Asa e-a întâmplat si cu cel de-al patrulea premiu, si dacã Rusia nu se trezeste, aceeasi soartã o va avea si al cincilea.
si întrucît nici savantii nostri care primiserã acele premii venite de dincolo de Marea Balticã nu erau teribil de multi, numele lor nu era pomenit aproape niciodatã; pînã la furtuna pastemakianã rari erau aceia care stiau cã aveam si noi asemenea laureati. Eu am aflat acest lucru, nu-mi aduc aminte exact de la cine, cred cã de la cineva din lagãr. si, în spiritul care se cultivã pe meleagurile noastre, am luat pe loc o decizie sutã la sutã politicã: voi face cutare si cutare lucru pentru viitoarea mea Lansare. Mare lansare, dar, deocamdatã, eu nu sînt în stare sã realizez nici mãcar una micã. Desigur, n-am nici un chef sã rãmîn în exclusivitate un autor de opere postume; vreau sã public cît sînt în viatã, apoi pot sã mor linistit! Dar, din fundul lagãrului, acest lucru pãrea un vis irealizabil: unde sã gãsesc aceastã posibilitate cît sînt în viatã? Doar în strãinãtate. Dar si dupã lagãr voi fi un vesnic surghiunit: acolo nici nu voi ajunge, nici nu voi putea sã-mi trimit operele.
Totusi, în perioada surghiunului meu, am reusit sã-mi ascund între copertile unei cãrti (cu piesele lui B. Shaw, în englezã) toate lucrãrile din timpul cît am fost detinut în lagãr. Acum, cineva care ar pomi într-o cãlãtorie la Moscova, ar putea, întâlnind acolo pe stradã un turist strãin, sã-i strecoare acestuia scrierile mele; si acesta, evident, le va lua, lesne le va scoate din tarã, va descoperi despre ce este vorba, le va prezenta unui editor care va fi bucuros sã-1 publice pe necunoscutul Stepan Hlînov (pseudonimul meu) — si... Lumea, bineînteles, nu va rãmîne indiferentã! Lumea se va îngrozi, lumea se va mînia, ai nostri se vor speria — si vor desfiinta Arhipelagul.
Dar n-aveam pe cine sã rog sã le ducã la Moscova; în anii aceia eram singur-singurel si moscovitii nu veneau în vizitã la noi, la Kok-Terek.1
însã în 1956, cînd m-am dus eu însumi la Moscova si am încercat sã gãsesc vreun turist occidental cãruia sã-i pasez cartea, am
' Tîrgusor din Kazahstanul de Sud unde autorul a fost surghiunit la iesirea din lagãr. (N.t.)
351
constatat cã fiecare turist era însotit de un traducãtor de la securitatea statului. si apoi, acest gînd uimitor la un fost detinut: pe acesti turisti asa de bine hrãniti, spilcuiti, încîntati de veselul I0r voiaj prin Uniunea Sovieticã — de ce sã-i pui în situatii neplãcute?
si am plecat la Torfoproduct, apoi la Riazan, ca sã lucrez mai departe. Mai departe — si mai multe voi scrie, si mai tare mã vor putea zgîltîi. Dar existã si lucruri mai înfricosãtoare ce mi se pot întîmpla: un mai mare volum încã riscã sã piarã fãrã sã fi fost vreodatã arãtat cuiva. Un singur pas gresit si totul este pierdut. Timp de zece ani, timp de douãzeci de ani, sã tii acest secret în tine —. si la un moment dat sã transpire ceva pe undeva, sã se afle ce si cum: poti sã pui cruce întregii tale vieti si tuturor secretelor si vietilor celorlalti încredintate tie.
în 1958, pe cînd eram profesor la o scoalã din Riazan, ce mult îl invidiam pe Pasternak: iatã cui i-a revenit soarta la care visam eu! El este cel cu care se va împlini acest vis! — Va pleca imediat îmi ziceam eu, dar cum îsi va rosti discursul, dar cum si le va publica pe toate cîte le mai are, pe toate cîte le ascunde si pe care nu putea sã le riste atîta timp cît trãia aici! Este clar cã nu pleacã pentru trei zile. Este clar cã nu i se va permite sã se întoarcã, dar, între timp, el va schimba întreaga lume si ne va schimba si pe noi — si va reveni, dar ca învingãtor!
Dupã scoala lagãrului, eu, o declar sincer, nu eram în stare sã-mi imaginez posibilitatea ca Pasternak sã aleagã un alt mod de a actiona, sã urmãreascã alt scop. Eu îl mãsurãm cu arsinul propriilor mele scopuri, dupã criteriile mele — si îmi venea sã intru în pã-mînt de rusine pentru el de parcã ar fi fost pentru mine: cum era posibil sã te sperii de niste invective gazetãresti, cum era posibil sã cedezi în fata amenintãrii cu expulzarea, si sã te înjosesti implo-rînd guvernul si mormãind nu stiu ce despre „greselile si rãtãcirile" tale, despre „vinovãtia ta personalã" implicatã în roman—si sã-ti renegi propriile tale idei, spiritul tãu — numai ca sã nu te expulzeze? si apoi acest „prezent glorios" si „mîndria pentru epoca în care trãiesc", si, bineînteles, „credinta în viitorul luminos", — s1 astea nu le debiteazã vreun profesor la vreo universitate de provincie, ci Nobelul nostru în fata lumii întregi, nu-i asa? Nu-u, sîntetn niste neseriosi!... Nu, dacã te cheamã la luptã, si încã în asemenea împrejurãri exceptionale, du-te si te pune în slujba Rusiei! Eu 1-affl condamnat cu cea mai mare severitate, negãsindu-i nici o scuza.
352
Locotenentul major Soljenitîn aplecat asupra manuscrisului Povestii feminine. La siparia, într-un adãpost subteran, febr. 1944
Detinutul Soljenitîn la construirea unei case la bariera Kaluga. Moscova, iunie 1946
saraska „Marfino", locul unde se petrece actiunea romanului Primul cerc. Detinutul Soljenitîn a lucrat la saraska din 1947 pînã în 1950
Matriona Vasilievna Zaharova în poarta casei ei din Miltevo, regiunea Vladimir. La Miltevo, A.I. Soljenitîn a locuit si a lucrat ca învãtãtor din august 1956 pînã în iunie 1957
Casa din Riazan (aleea Kasimovski), unde A.I. Soljenitîn a locui1: din iulie 1957 pînã. în februarie 1966
în exil. Kok-Terek, 1954
învãtãtorul exilat predînd o lectie de mate-   t maticã. Kok-Terek, primãvara 1954
«W                      •*«*
din chirpici la marginea Kok-Terekului, strada Pionerskaia, unde exilatul oiienit,n a iocuit din septembrie 1953 pînã în iunie 1956
în curtea casei din aleea Kasimovski, la o mãsutã improvizatã. Aici a fost scris Ivan Denisovici. Riazan, mai 1958
N.A. Resetovskaia si A.I. Soljenitîn. Vara 1962
\
Aleksandr Trifonovici Tvardovski. Februarie 1964. Foto V.S. Lebedev
N.S. Hrusciov si A.T. Tvardovski la Pitunda. Foto V.S. Lebedev
Vladimir Semionovici Lebedev
Cu Kornei Ivanovici Ciukovski la dacea acestuia de la Peredelkino
A.I. Soljenitîn cu Boris Andreievici Mojaev. Solotcea, 1963
Intîlnire-interviu
cu S. Komoto
(al doilea din stînga).
Moscova 1966
Colegiul de redactie al lui Novîi mir. Pe scaun (de la stînga la dreapta): B.G. Zaks, A.D. Dementiev, A.T. Tvardovski, A.î. Kondratovici, A.M. Mariamov. în picioare: M.N. Hitrov, V.I. Laksin, E I. Doros, I.I. Vinogradov, LA. Sat. Februarie 1970
Jores Aleksandrovici Medvedev la A.I. Soljenitîn la Rojdestvo-pe-Istia. 1968
Veronika Valentinovna Turkina si Iuri Ghenrihovici stein
Viaceslav Vsevolodovici Ivanov cu tatãl lui, Vs. Ivanov, la Peredelkmo. 1963
hri Titov si A.I. Soljenitîn alãturi de Aleksandr Men. Skorotovo lîngã Zvenigorod, septembrie 1968
în gara de la Vologda. Iulie 1969
La capela Artemie cel Drept lîngã satul Verkola, regiunea Arhanghelsk. Iulie 1969
Cãsuta cu grãdinã
a lui A.I. Soljenitîn la
Rojdestvo-pe-Istia
Igor Rostislavovici safarevici
Heinrich Boli
Galina Pavlovna Visnevskaia si Mstislav Leopoldovici Rostropovici
La funeraliile lui Tvardovski. Mãria Illarionovna Tvardovskaia, Iun stein, A.I. Soljenitîn. Moscova decembrie 1971
F"?
Andrei Dmitnevici Saharov
Elena Aleksandrovna si Nikolai Ivanovici Zubov. Kok-Terek, 1956
A.I. Soljenitîn cu sotia si fiul Ermolai
Anatoli lakovlevici Kuklin
Irina Valerianovna Kuklina
Gheorghi Pavlovici Tenno
Natalia Konstantinovna Tenno
Cu Nikolai Andreevici Semionov la Riazan. 1957
Susanna Lazarevna si Veniamin Lvovici Teus
Natalia Milievna Anicikova
Arnold Suzi cu fiica Heli
Nadejda Grigorievna Levitskaia
Elizaveta Demsovna Voronianskaia („Q")
încã de tînãr am considerat întotdeauna cã este de neiertat si de ne--nteles sã-ti pui simpatiile personale mai presus de datorie, cu atît mâi mult pentru un zek experimentat ca mine. (Nimeni nu mi-ar fi bãgat în cap atunci cã Pasternak deja publicase, cã deja vorbise • cjj acel discurs de la Stockholm ar fi putut sã fie la fel de nein-cisiv ca si justificãrile lui din ziare.)
Eu cu atît mai clar întelegeam, concepeam o idee în legãturã cu care voiam sã-i smulg viitorului niste asigurãri: mie acest premiu îmi este de trebuintã! Ca o etapa în cucerirea unei pozitii, în desfãsurarea bãtãliei! Cu cît îl voi primi mai devreme, cu cît mã voi consolida mai mult, cu atît mai tare voi lovi! Cu sigurantã, voi actiona atunci într-un mod cu totul opus celui al lui Pasternak: cu temeritate voi accepta, cu temeritate voi pleca, voi tine discursul cel mai temerar. Asta înseamnã cã îmi vor bara drumul de întoarcere, în schimb, eu voi publica totul] Voi spune totul] Voi folosi toatã dinamita acumulatã începînd de la boxele de la Lubianka, trecînd prin scoaterile la raport în lagãrele de stepã în plinã iarnã, în numele tuturor celor sugrumati, al tuturor celor împuscati, al tuturor celor morti de foame, al celor morti de frig! Sã mã ridic pînã la tribuna premiului Nobel — si sã provoc deflagratia! Cã-mi atrag pentru toate aceste fapte osînda unei vieti de proscris — nu este un pret prea mare! (De altfel, practic, mã vedeam întors dupã un mic numãr de ani.)
La drept vorbind, Ivan Denisovici, asupra cãruia se aruncase întreaga lume, vazînd în el, din partea lui Hrusciov, un gest politic de senzatie, nu altceva (travestit în englezã la Moscova de lingãul si cîrpaciul R. Parker), nu mã apropiase prea mult de premiul Nobel. Totusi, în forul meu interior, amestecînd proiecte si presentimente, nu stiu prea bine de ce, eu credeam în acest premiu si-1 asteptam ca pe ceva care nu putea sã nu vinã. si aceasta în ciuda faptului cã Pasternak, prin renuntarea lui si apoi prin moartea lui, care urmase curînd, închisese drumul care i-ar fi permis laureatului urmãtor sã vinã din Rusia sã ia premiul: cum sã mai acorzi rusilor un premiu care-i omoarã?...
si anii treceau, si eu continuam sã-mi scriu operele, dar de publicat nici vorbã... asa ceva era de naturã sã te punã cu capul pe butuc; era din ce în ce mai greu sã te dosesti si din ce în ce mai supãrãtor sã le blochezi accesul la oameni — dar ce iesire putea sã aibã un swiitor subteran?...
369
în toti acesti ani am nutrit o convingere pe care nu mi-am schirn-bat-o — asa mã formasem în lagãr, asa gîndeam împreunã cu prietenii mei de lagãr: valorificînd ceea ce ne învãtase viata de ocnasi, lovitura cea mai puternicã trebuia s-o aplicãm atmosferei stãtute de la noi, dar atacînd de acolo. Atunci, tot arsenalul meu mi-ar fi la îndemînã, nici un cuvînt n-ar mai fi ascuns, deformat, stîlcit. îmi însusisem atît de temeinic aceste idei, încît în 1968, cînd Alia (Na-talia Svetlova)1, stupefiatã, a încercat din rãsputeri sã mã determine chiar sã mi le schimb, a fost rîndul meu sã rãmîn stupefiat. Ea sustinea cã, plecate de acolo, toate cuvintele mele vor ricosa de crusta de fier care s-a format pe trupul tãrii noastre si cã, atîta timp cît eu mã aflu în interior, masa poroasã si receptivã le absoarbe, com-pletînd si rotunjind ceea ce n-a fost spus deloc sau a fost spus numai aluziv. Pentru mine era clar: ea judeca asa pentru cã nu cunoscuse viata de lagãr.
Totusi, ea nu era pentru mine un interlocutor întîmplãtor, întîlnit o singurã datã. Cãtre 1969 am hotãrît sã-i las ei toatã mostenirea mea, tot ceea ce scrisesem, si redactãrile definitive si cele intermediare, schitele, notele, copiile, materialele auxiliare, tot ceea ce ar fi fost pãcat sã fie ars; cît priveste posibilitatea de a le pãstra, de a le transporta, de a le memora, de a trãi în posturã de conspirator— capul meu nu mai era suficient pentru asa ceva, nu mai erau suficiente nici fortele, nici timpul, nici locul. Tocmai trecusem atunci de cincizeci de ani si aceastã datã marcase o nouã etapã în activitatea mea: nu mai scriam despre lagãre, terminasem totul; acum mã astepta o lucrare uriasã cu totul nouã — un roman despre anul 1917 (care, cum credeam eu la început, avea sã-mi ia zece ani). Ajuns în acest punct, era timpul sã dispun în legãturã cu tot trecutul, sã fac un testament si sã iau mãsurile necesare pentru ca toate acestea sã se pãstreze si sã se realizeze chiar si fãrã mine, chiar si independent de mine, prin contributia unor mîini de mostenitor, ferme si credincioase, si a unui cap care sã împãrtãseascã vederile mele. Pentru mine, faptul de a fi gãsit toate acestea strînse buchet, era o fericire, era o usurare si, pe tot parcursul lui 1969, ne-am ocupat de acest transfer de probleme. Tot atunci am gãsit împreunã modalitatea de a-i da procurã avocatului Heeb pentru a-mi apãra interesele în Occident si pentru a ne crea un punct de sprijin în strãi-
1 A doua sotie a lui Soljenitîn. (N. t.)
370
nâtate, apt sã ne fie filialã si prelungire în eventualitatea cã am dispãrea si unul, si celãlalt. si un „canal" sigur pînã acolo pentru comunicare în ambele sensuri. Pe neauzite, pe nevãzute, întreprinderea mea literarã se transforma în lucrãri de fortificatie.
în conditiile acestei activitãti, chestiunea de a sti unde voi fi si ce se va întîmpla cu mine—peste un an, peste doi ani — nu avea deloc un caracter teoretic; ea conditiona, la fiecare pas, decizia ce urma a fi luata, în plus, mai existau si alte planuri, foarte concrete: încã din 1965 mã preocupa ideea unei reviste — cînd pentru viitor, într-o Rusie liberã, cînd în samizdat si începînd din prezent. (Subtitlu: „Revistã de literaturã si de problematicã socialã", cu sectii avînd ca obiect proza, critica în materie de literaturã si artã, istoria Rusiei din secolul al XX-lea, omenirea si contemporaneitatea, organizarea viitoare a Rusiei, revista cãrtilor.) în vara lui 1969, instalat împreunã cu Alia la Krasnîi Rucei pe malul Pinegãi, am elaborat împreunã un sistem foarte complex pentru a edita revista, în cadrul acestui sistem, ea urma sã fie publicatã aici în samizdat (un serviciu de difuzare — o redactie mai subteranã, în activitate — o si mai subteranã redactie ocultã, gata sã preia treburile dacã redactia în activitate se prãbuseste si gata sã-si creeze o a doua redactie ocultã); în ce mã priveste, eu voi fi poate aici, poate si acolo, dar, si în acest caz, semnez revista (colaborez de-acolo). Totusi, în timp ce puneam la cale toate aceste lucruri, ne reuseam sã ne întelegem în problema capitalã: Alia socotea cã trebuie sã trãiesti si sã mori în patria ta, indiferent de întorsãtura pe care ar lua-o evenimentele, iar eu, ocnasul perfect, îmi ziceam cã n-au decît sã moarã ei, imbecilii, eu opera vreau sã mi-o public în timpul vietii. (A trãi si a publica totul în Rusia era atunci ceva prea riscant, ceva imposibil.)
Ca o ironie a sortii, tocmai în aceste zile Anatoli Kuznetov a fugit în Occident. stirea ne-a parvenit, prin tranzistor, la Pinega. A fost panicã mare la vîrf; el jubila însã, crezînd poate cã de-acum o sã schimbe tot cursul istoriei. Ole! Gresealã de transfug, extrapolare a proportiilor. si mai ales: aici la noi, în URSS, în clasa cultivatã, aproape nimeni nu 1-a aprobat, si nu numai pentru supusenie tatã de KGB, pentru jocul de-a turnãtoria, ci si pentru însusi faptul c-a fugit: el a tras numãrul cîstigãtor! Unui om oarecare, hãr-turt, i se poate ierta; dar unui scriitor? Atunci ce fel de scriitor de-al mai esti tu? Noi sîntem oameni irationali: rãtãcim zeci de
371
ani si lipãim prin zoaie, bombãnim cã lucrurile merg prost. si nu ne dãm osteneala sã ne despotmolim. Dar dacã unul reuseste sã se deznoroieze si-si ia lumea în cap, începem sã strigãm: „Trãdãtorul! nu mai e de-al nostru!" (Totusi, în curînd situatia s-a schimbat radical: îndatã ce s-a deschis cît de cît supapa emigrãrii nu putini scriitori au plecat spre alte zãri, iar clasa cultivatã a încetat sã mai condamne acest fapt.)
si cum gîndea guvernul? Sînt convins cã la fel ca si mine. Cît sînt aici, sînt în cuscã — nu-i sperii decît pe jumãtate, oricînd pot fi cãlcat în picioare. Dar de-acolo — îi îngrozesc, reusesc (atîta tirnp cît nu mi-au înfipt un cutit în spate, cît nu m-au otrãvit, cît nu mi-au tras un glont în cap, cît nu m-au aruncat dintr-un tren în miscare)1, reusesc sã aduc la lumina zilei tot ceea ce au camuflat ei timp de o jumãtate de secol! — si dupã ce le voi trage aceste bice pe spinare, viata o sã le devinã imposibilã sau or sã arate ca niste epave (asa mi se pãrea mie).
în timpul lui Stalin, conceptia era urmãtoarea: toti cei care nu erau de acord trebuiau legati fedeles. Dar, se vede treaba, în ultimii ani, unele adieri noi rãzbiserã chiar si prin calota groasã a craniilor lor obtuze: întemnitarea lui Siniavski si Daniel a provocat un scandal international la care autoritãtile nu se asteptaserã; îndatã ce 1-au expediat pe Tarsis în strãinãtate, toate s-au linistit, neplãcerile au încetat. (Cã eu nu eram chiar Tarsis, asta depãsea puterea lor de întelegere.) si iatã cã Diomicev, în convorbiri în tete-ã-tete ca acelea pe care le avea cînd cu un scriitor, cînd cu altul, începuse sã trãncãneascã:
— îl vom trimite pe Soljenitîn în strãinãtate, la stãpînii lui, sã vadã paradisul capitalist — o sã se întoarcã de-a busilea acasã.
Mi s-a povestit despre acest lucru, nu i-am dat importantã. Procedeu obisnuit al Aghitprop-ului, mi-am zis. Deodatã, la zece zile dupã perdaful pe care 1-am tras secretariatului Uniunii Scriitorilor, în seara de 25 noiembrie 1969, deschid la „Vocea Americii" si aud: „Scriitorul Soljenitîn este expulzat din Uniunea Sovieticã." (Ei au transmis eronat informatia din Liîgazeta de a doua zi.)
Asta se întîmpla la dacea lui Rostropovici, în primele luni ale sederii mele acolo; tocmai mã aranjasem. M-am ridicat în picioare. Aproape cã m-au trecut fiorii. Poate cã peste cîteva ore — peste
1 Aluzie la asasinarea unor personalitãti ruse rãmase în Vest. (N.t.)
372
cîte anume? — vin sã mã ridice. Pentru manuscrise, pentru materiale* pentru cãrti — pe loc trebuiau inventate multe, nemãsurat de tnulte! Degeaba te pregãtesti toatã viata, totdeauna ceva te poate lua pe nepregãtite. Am iesit sã mã plimb pe micile alei ale pãdurii. Era o searã neobisnuitã pentru anotimpul în care ne gãseam: caldã, umedã, întunecoasã, punctatã de un vînt amenintãtor. Mã plimbam, îmi încãrcãm pieptul cu aer proaspãt. si nu mã suprindeam nici de lupte sfîsiat, nici de îndoieli framîntat: totul se derula dupã un plan prestabilit.
Una dintre figurile mele preferate este tareviciul Gvidon al lui Puskin.1 Pruncul trebuia sã moarã. Ca sã fie siguri cã asa se va întîmpla, 1-au bãgat împreunã cu mama lui într-un butoi bine cã-lãfãtuit pe care 1-au aruncat în valurile mãrii. Dar butoiul nu s-a scufundat. Pruncul de-o schioapã crestea din orã-n orã. La un moment dat, se opinti putin, se îndreptã de spate,
Sparse fundul si iesi afarã! —
pentru a esua, ce-i drept, pe un tãrm strãin. Iesi singur si, sã notãm, îsi scoase mama la luminã.
Nu este necesar ca imaginea sã se potriveascã pînã la detaliul tãrmului strãin, si nemãsurat de mare este onoarea de a-ti repune în libertate Mama, — dar cã fundul butoiului pîrîie sub tãlpile mele si doagele se rostogolesc peste mine, iatã ce simt de cîtiva ani. Singurul neajuns este cã eu n-am prins momentul precis cînd tocmai am desfundat butoiul; faptul deja s-a consumat? în chiar momentul cînd excluderea mea din Uniunea Scriitorilor s-a transformat într-o înfrîngere rãsunãtoare pentru prigonitorii mei si ai nostri? Cînd zidul de treizeci si unu de scriitori occidentali, manifestînd unitatea literaturii mondiale, a declarat într-o scrisoare publicatã de Times cã nu va permite nimãnui sã se atingã de mine? Sau asta este încã problemã de viitor? si acum cînd scriu—este încã problemã de viitor?
Ceva din pîrîitul ãsta a ajuns si la urechile acestei instante care a îndrãznit sã îngenuncheze Cehoslovacia, dar nu pe mine; vreo aschie ascutitã din aceastã lemnãrie crãpatã a zburat pînã la ei — cãci nu mã expediau în strãinãtate, nu (peste o orã mi s-a adus Litga-zeta de a doua zi; era un exemplar subtilizat din redactie), ci singurul gest pe care-1 fãceau era cã mã invitau, îmi permiteau sã plec,
în povestirea în versuri tarul Saltan. (N.t.)
373
Dar asta-i altã combinatie. Dacã ar fi fãcut propunerea asta zek-ului oropsit de la Ekibastuz, o clipã n-as fi stat pe gînduri. Dar omul care eram astãzi, sã i se facã o asemenea propunere? Le-arn rãspuns rãspîndind prin Moscova un „cuvînt", ca samizdat oral:
— Ei îmi permit sã-mi pãrãsesc casa pãrinteascã, o, cît sînt de binevoitori! Ei bine, si eu le permit lor sã plece în China.
Ei m-au gratificat cu o întepãturã într-o revistã. Apoi în alta. în Occident, asta a avut un ecou minunat. si norvegienii, oameni cu spirit inflexibil, singurii din Europa care un minut n-au iertat si n-au uitat invadarea Cehoslovaciei, mi-au propus chiar un azil la ei, resedinta de onoare a Norvegiei. Era vorba de resedinta care se atribuia unui scriitor sau unui artist. „Soljenitîn sã-si instaleze în Norvegia masa de scris!" Mi-am petrecut cîteva zile în aceastã atmosferã. O tarã se oferea ea însãsi sã-mi fie a doua patrie, gata sã mã primeascã la ea cu bratele larg deschise. Nordul. Iarna, ca si în Rusia. Uneltele tãrãnesti, vesela de lemn, ca în Rusia.
Pauzã. Sferele înalte se linistiserã. si eu tãceam.
Nu este usor de abandonat proiectul ambitios al unui zek; operele nepublicate îsi strigã vointa de a trãi. Dar, luînd contururi triste, crestea si o altã idee nãscutã în mijlocul umilirilor vietii de lagãr: am ajuns noi sã ne confundãm asa de tare cu broastele sau cu iepurii încît sã trebuiascã sã fugim de toatã lumea? De ce trebuie sã le cedãm cu atîta usurintã pãmîntul nostri/! Cãci începînd din anul '17, noi cedãm totul, toatã lumea cedeazã — totul pare mai usor asa. Cîti au cãzut deja în aceastã eroare — au supraestimat fortele celorlalti, le-au subestimat pe-ale lor. Dar au existat oameni ca Ahmatova, ca Palcinski, care n-au plecat, în 1923, acestia au refuzat sã semneze declaratia care le-ar fi facilitat emigrarea.1
Sîntem noi chiar asa de slabi încît sã nu putem lupta aici! în orice caz, autoritãtile luau deja în calcul ideea de a se debarasa de indezirabili expediindu-i în strãinãtate — idee a lui Dzerjinski si a lui Lenin, plan stabilit pentru noua, „a treia" emigratie, lucru pe care noi nici nu puteam sã ni-1 imaginãm atunci, la sfirsitul lui 1969-în-ceputul lui 1970. La diverse seminarii secrete se striga în gura mare: „Soljenitîn, ducã-se din tara noastrã!" Totdeauna informat
1 La sfîrsitul lui 1922 si la începutul lui 1923, un numãr de intelectuali si de artisti au fost expulzati din Rusia, conform ordinelor lui Lenin care vedea în ei niste contrarevolutionari. (N.t.)
374
înaintea celorlalti, Louis se înfiinta pe la receptiile corpului diplomatic, fãcea oferte personalitãtilor occidentale: „Nu-i asa cã o sã-1 invitati pe Soljenitîn sã tinã conferinta?" — „Dar o sã-i dea voie sã plece?" întrebau ei mirati. — „O sã-i dea-a!"
Dar, public, nu se spunea nimic în plus. Criza mea de toamnã, care se cam prelungise, pãrea sã fi trecut. Nu m-au expulzat de la dacea lui Rostropovici, unde locuiam fãrã nici o formã legalã, fãrã viza militiei si, pe deasupra, si în zona guvernamentalã, de unde oricine te poate scoate la o simplã ridicare a degetului mic; în acest refugiu al meu nu m-au controlat, nu m-au deranjat. si putin cîte putin m-am reechilibrat interior si exterior, am grãbit lucrul la Au-gust-\\\ meu si, în tot acel an '70, as fi tãcut ca pestele, un piuit n-as fi scos... dacã n-ar fi avut loc, la începutul verii, nefericitul incident cu Jores Medvedev. Tocmai în acele luni, cînd terminam prima redactare si o începeam pe a doua, cînd trebuia sã se contureze reusita sau nereusita întregii forme a lui R-17; si era asa de necesar sã fie o reusitã! Dacã era nevoie de o relatare sistematicã si consistentã, apoi aceasta era tocmai despre revolutie: cãci în curînd, de pe ambele pãrti ale baricadei, se va întreprinde escamotarea ei, astfel cã nici un om al condeiului nu va mai reusi sã afle adevãrul. Niste prieteni, care încercau sã mã descurajeze, mi-aduceau argumente logice privind ursita scriitorului.
Dar aici nu mergea sã te folosesti de cîntarul ratiunii: îndatã începe sã te ardã sub tãlpi, îti dai seama cã este o tigaie si nu pãmîn-tul — cum sã nu începi a dansa? Este rusinos sã te vrei autor de romane inspirate din istorie cînd, sub ochii tãi, autoritãtile reprimã oameni. Halal autor al Arhipelagului as fi eu dacã în legãturã cu prelungirea acestuia pînã în zilele noastre as pãstra o tãcere diplomaticã. Internarea lui J. Medvedev într-o casã de nebuni era, pentru intelectualitatea noastrã, chiar mai periculoasã decît evenimentele din Cehoslovacia si mai gravã din punct de vedere al principiilor: era propria noastrã gîtuire. si m-am hotãrît sã scriu. Primele redactãri le-am început pe un ton foarte amenintãtor:
AVERTISMENT
(adicã îi vizam pe ei toti, pe cãlãi. La început mã ambalez foarte tare, apoi devin mai moderat.) De-a lungul anilor mei de lagãr, am învãtat sã-i cunosc si sã-i înteleg pe dusmanii omenirii: ei respectã Pumnul si nimic altceva; cu cît îi lovesti mai zdravãn cu pumnul,
375
cu atît esti mai în sigurantã. (Occidentalii nu vor întelege niciodatã acest lucru, ei sperã mereu sã-i îmbuneze prin concesii.) îndatã ce deschideam ochii dimineata, simteam în mine o pornire nu sã reiau lucrul la roman, ci sã rescriu încã o datã Avertismentul; gîndul acesta era mai puternic decît mine, nu-mi dãdea pace nicicum, începînd cu redactarea a cincea, formularea s-a mai îmblînzit:
I AtÃ CUM TRÃIM [l 4]
în noiembrie 1969 mi se reprosase cã, prin repeziciunea cu care sãrisem sã rãspund Uniunii Scriitorilor, împiedicasem pe fratii mei scriitori si opinia publicã sã-mi ia apãrarea, îi speriasem cu vehementa mea. Acum, ca sã nu-i dãunez lui Medvedev cu aceastã vehementã, mi-am pus frîu, m-am retinut, i-am lãsat pe academicieni sã se exprime — si numai în ziua de Rusalii, la mijlocul lui iunie, am dat undã verde scrisorii. Pentru afacerea Jores, poate cã în realitate ea era de-acum superfluã — autoritãtile se speriaserã si fãrã ea. însã eu aduceam acuzatii grave în legãturã cu casele de nebuni. Chiar dacã nu pe Lunt1, pe unii îi bãgasem totusi în sperieti. Drept urmare, pe viitor unii vor avea o strîngere de inimã în fata unor asemenea cazuri.
Scrisoarea aceasta nu mi se putea ierta. si în mãsura în care existã informatii demne de încredere, putem spune cã hotãrîrea cu privire la expulzarea mea din tarã a fost luatã în aceste zile de iunie. Fruntatii realismului socialist (în numãr de doisprezece dupã exemplul apostolilor, se pare) au pus la cale un demers pe lîngã guvern. Ei cereau ca aceastã canalie de Soljenitîn sã fie expulzatã dincolo de fruntariile sfintei noastre patrii, în privinta aceasta, ideea nu era deloc nouã, dar, oficial, operatiunea se declansase. Markov si Vo-ronkov, atelaj alert, au transmis chestiunea la Litgazeta cu, în completare, se spune, decretul deja gata prin care Sovietul Suprem mã priva de cetãtenia sovieticã.
Dar, o datã în plus, masina nu a functionat, undeva o rotitã sau un surub nu s-a supus comenzii. Eu gîndesc cã rationamentul autoritãtilor a fost urmãtorul: legãtura cu povestea lui Jores este prea evidentã, prea strînsã, este jenant sã-1 alungãm din cauza aceasta, mai amînãm chestiunea douã-trei luni, pînã atunci se mai face el vinovat de ceva...
1 Unul dintre „psihiatrii" celebrului spital-închisoare Serbski. (N.t.)
376
jn timpul acesta, Mauriac — Dumnezeu sã-1 aibã în pazã! — porni1 campania sa menitã sã mã facã laureat al premiului Nobel. Si din nou tot jocul alor nostri a fost dat peste cap: expulzarea mea în acest moment ar fi avut aerul unui rãspuns cãtre Mauriac, ceea ce ar fi f°st stupid. si dacã, în caz cã as fi primit premiul, m-ar fi expulzat din cauza premiului, ar fi fost la fel de stupid. si atunci si-au camuflat planul: mai întîi sã facã în asa fel ca povestea cu premiul sã fie înmormîntatã, apoi sã mã expulzeze.
(si eu, în aceastã toamnã, tocmai terminam, terminam August.)
înmormîntãrile de acest gen erau la noi specialitatea casei. A fost convocatã o importantã comisie de scriitori (în fruntea ei, Kon-stantin Simonov cel cu multe fete — si liberal nobil persecutat si conservator venerabil care avea peste tot usã deschisã). Comisia trebuia sã meargã la Stockholm sã lãmureascã în manierã socialistã opinia publicã suedezã care, rusinatã, trebuia sã înteleagã cã nu era bine sã facã jocul fortelor întunecate ale reactiunii mondiale (în Occident nu existã om care sã reziste în fata unor asemenea argumente). Totusi, ca sã nu se plãteascã niste diurne de prisos, s-a dat indicatie comisiei sã plece la jumãtatea lui octombrie, tocmai la termen. Dar iatã cã Academia Suedezã stabileste ca actiunea sã aibã loc cu douã sãptãmîni mai devreme, adicã nu în a patra, ci în a doua joi a lunii! Ah, unde n-au început sã urle ai nostri, muscîn-du-si degetele!...
Pentru mine, 1970 era ultimul an în care premiul Nobel îmi mai era necesar, mai putea sã m-ajute. O datã ce-ar fi trecut acel moment, lupta as fi început-o de unul singur, fãrã premiu. Sosise timpul ca Arhipelagul sã explodeze în Occident, începusem deja sã pregãtesc încetul cu încetul si o declaratie publicã (s-a pãstrat prima schitã): „.. .De ce internarea oamenilor de aici în spitale psihiatrice nu stîr-neste indignarea Occidentului asa cum au stîrnit-o experimentele medicale ale nazistilor?... îi trãdãm pe morti si ne facem de ocara prin tãcerea noastrã. Dar va veni o vreme pentru judecatã si rãsplatã — si fie ca aceastã carte sã-si asume rol de martor..."
Premiul s-a abãtut asupra mea ca o ninsoare beneficã! A venit ca în acel episod cu Hemingway: m-a deturnat de la romanul meu, mii mai lipseau doar douã biete sãptãmîni ca sã termin Augustl... De-abia am reusit apoi sã-1 duc la bun sfîrsit. A sosit! — si norocul Weu a fost cã a sosit, de fapt, devreme: 1-am primit atunci cînd prac-"C nu arãtasem lumii tot ceea ce scrisesem, ci numai Ivan Denisovici,
377
(r
Pavilionul si Cercul (varianta inofensivã), toate celelalte tinîndu-le în rezervã. Acum, de la aceastã înãltime, puteam sã fac sã alunece cãrtile una dupã alta la vale ca niste corpuri sferice, cîstigînd pondere prin efectul gravitatiei: cele trei tomuri ale Arhipelagului, Cer. cul-96, Captivii, stiu tancurile adevãrul, poemul despre lagãr.
A sosit premiul — si a netezit toate erorile anului 1962, erori de tergiversare, de secretomanie. Acum era ca si cînd acestea n-ar fi existat niciodatã.
A sosit—s-a abãtut ca o avalansã de apeluri telefonice la dacea lui Rostropovici. De-un veac nu mã mai sunase nimeni acolo -— si brusc atîtea telefoane în cîteva minute. O femeie cam înapoiatã cam prostatã chiar, locuia în camera de serviciu a dacei; la fiecare tîrîit al telefonului, dãdea buzna peste mine, care eram pentru ea „vecinul", mã prindea de brat si-mi smulgea receptorul:
— Spuneti-mi, vã rog, vorbiti cu un corespondent! Numai o clipã, sã-i reclam pe-ãstia care nu-mi dau si mie o locuintã!
Ea credea cã la capãtul firului este corespondentul Pravdei, ne-imaginîndu-si cã existã si alt fel de corespondenti.
Era norvegianul Per Egil Hegge, un excelent vorbitor de rusã, ceea ce rar se mtîlneste printre corespondentii occidentali de la Moscova. Dãduse undeva peste numãrul meu de telefon si acum mã chestiona: voi accepta premiul? Mã voi duce la Stockholm?
Am rãmas pe gînduri, apoi m-am dus dupã creion si hîrtie; Hegge putea sã creadã cã m-am zãpãcit, în realitate eu îmi fãcusem un plan: timp de o sãptãmînã sã nu reactionez nicicum si sã astept sã vãd cum vor începe ai nostri sã latre, de ce se vor lega mai întîi. Dar telefonul corespondentului îmi dãdea socotelile peste cap. A pãstra tãcerea, a mã eschiva, însemna deja a aluneca pe o pantã funestã. si, dupã planul pe care mi-1 fãcusem demult, eram hotãrît sã nu-l imit în nici o privintã pe Pasternak, sã procedez în toate invers de cum a procedat el: nu-mi rãmînea decît sã declar ferm: Da! Accept! Da, mã voi duce negresit, în mãsura în care aceasta va depinde de minei (Chestia e cã la noi repede te trezesti cu cãtusele la mîini.) si voi mai adãuga ceva: sãnãtatea mea este excelentã si nu mã împiedicã de la un asemenea voiaj! (Pentru cã, la noi, toti indezirabilii sînt invariabil bolnavi, de aceea nu cãlãtoresc ei.)
în clipa aceea nu mã îndoiam defel cã am sã mã duc.
Apoi, în telegrama mea de rãspuns cãtre Academia Suedezã, affl spus: „Consider premiul Nobel ca pe un omagiu adus literaturii ruse
378
, • Desigur nu sovietice, se întelege de la sine) si apãsãtoarei noastre istorii"
Iniediat au început sã mã încolteascã surprizele. Cãci oricît ar fi de tãiate firele de comunicatie cu Occidentul, curentul trece totusi 3' Pe c*" indirecte au început sã-mi parvinã diferite semnale. Mai întîi reprosuri: de ce aceastã aluzie la apãsãtoarea istorie, o sã se spunã cã mi s-a dat premiul pe considerente politice! (Dar eu nici n-am nevoie de premiu dacã nu se tine seama de aceastã apãsãtoare istorie. Dacã istoria noastrã ar fi roz, atunci ne-am descurca j grã voi!) Apoi, pe douã cãi ocolite, una si aceeasi întrebare: n-as vrea eu sã evit vîlva în jurul cãlãtoriei mele la Stockholm? în special Academia si Fundatia se tem de manifestatii ostile la adresa mea din partea unor studenti de tendintã maoistã — asa cã n-ar fi mai bine sã renunt eu la Grand-Hotel, unde se cazeazã totdeauna laureatii, si sã fiu de acord ca gazdele sã mã ascundã într-un apartament linistit?
Asa deci se pune problema! Care va sã zicã, drumul de la locul de adunare a efectivului lagãrului la locul de atribuire a premiului I-am parcurs pentru a mã ascunde într-un apartament linistit din Stockholm si pentru a mã lãsa condus în masinã în compania unor detectivi, ca sã scap de niste mucosi sclivisiti!
Prin posta paralelã, n-am rãspuns nimic — atunci au început sã-mi parvinã informatii si prin posta obisnuitã: de la Fundatia Nobel, o telegramã pe aceeasi temã: „noi ne vom strãdui sã gãsim pentru sejurul dumneavoastrã un loc mai linistit si mai discret"; de la Academie, o scrisoare: ei considerã cã „dumneavoastrã însivã ati dori ca vizita pe care o veti face la Stockholm sa se desfãsoare într-o atmosferã cît mai calmã", si ei vor face tot posibilul „ca sã vã asigure o cazare bine protejatã. Permiteti-ne sã adãugãm cã, în ce-1 priveste, cîstigãtorul premiului nu este cîtusi de putin obligat sã aibã contacte cu presa, radioul etc."
„Cît mai calmã"! — nu vreau asa ceva pentru nimic în lume! »Sã nu am contacte cu presa si cu radioul?" — Atunci sã mã duc la naiba?
Suedezii avuseserã curaj pînã la un moment bine definit—pînã a momentul în care deciseserã sã-mi atribuie mie premiul. (si cîtã recunostintã le datoram — multã, multã, cîtã încape între cer si pã-fliint!) Dar mai departe de asta, ei nu merg — se tem de scandal, se tem de politicã.
379
Da, aceasta si trebuie sã fie conduita lor, o cere decenta. Dar ere ierul meu de ocnas incorijibil nu se astepta deloc la aceasta. P0r nesti la drum — gînduri duium, poticnindu-te intri în coloanã d cinci, cu mîinile la spate, si-ti spui: ei acolo nu asteaptã decît sã ne audã. Dar ei nu asteaptã deloc. Ei decerneazã premiul pentru Hte raturã. si, fireste, nu vor politicã. Or, pentru noi, aceasta nu este „politicã", aceasta este viatã pur si simplu.
Astfel, evolutia lucrurilor urma o linie. Dar, urmînd o altã linje la cîteva zile dupã anuntarea premiului, mã fulgerã un gînd: iatã momentul cînd pentru prima datã pot sã vorbesc cu guvernul, cum s-ar zice, de la egal la egal. Nu este nimic rusinos în chestia asta-am cucerit o pozitie de fortã si de pe aceastã pozitie voi vorbi. Eu însumi, nimic nu cedez, dar le voi propune lor sã cedeze, sã iasã decent din încurcãturã.
Era clar cui trebuia sã-i adresez propunerea: lui Suslov! De ce m-a salutat.el asa de cordial atunci în foaier, cu prilejul întîlnirii de la Kremlin? Cãci unde mai pui cã prin apropiere nu era Hrus-ciov, nu 1-a vãzut nimeni din biroul politic — înseamnã cã nu era vorba de o manifestare de servilism. Pentru ce deci? Expresia unor sentimente sincere? Un liberal conservat în biroul politic? — Ideologul principal al partidului!... Sau se gîndea cum sã mã atragã spre partid?... (Apropo, cu patru luni înainte, în iulie 1962, tocmai Suslov a fost acela care-1 convocase pe V. Grossman în legãturã cu romanul care-i fusese confiscat: prea multã politicã, iar despre lagãr dumneata vorbesti din auzite; cine însã scrie asa, dã dovadã de superficialitate. Se lãsase cu toatã greutatea în fotoliu, era sigur de sine: nu, nu din auzite — romanul respectiv nu va apãrea niciodatã; a fost înmormîntat. si apoi, subit, o asa mare bucurie pentru el: Ivan Denisovici\...)
Asta mi-a rãmas ani de zile ca o enigmã, ca o poveste niciodatã lãmuritã. Dar nici drumurile noastre nu s-au mai încrucisat. si acum, în octombrie 1970, ceva mã împingea cãtre el! [15]
Aici ar fi suficient sã se dea curs propunerilor mele (amnistierea cititorilor arestati, publicarea fãrã întîrziere si vînzarea liberã a Pavilionului, ridicarea interdictiei pentru scrierile anterioare, apoi si publicarea lui August). Dacã s-ar lua aceste mãsuri, s-ar produce o schimbare nu numai în ce mã priveste pe mine, ci si în ce priveste tot climatul literar si, în continuare, nu numai climatul literar. s1 desi inima arde de nerãbdarea de a întreprinde ceva de anvergura,
380
eva hotârîtor istoria totusi se schimbã sub actiunea celor care, par-. nj aj politicii pasilor mãrunti, nu sfîsie urzeala evenimentelor. Dacã ar fi posibil sã schimbãm lin situatia de la noi, atunci ar trebui «ã ne împãcãm cu aceastã idee, ar trebui s-o si materializãm. si acest lucru ar fi mult mai important decît sã mergem sã dãm explicatii Occidentului.
Dar nimic nu s-a clintit. Nu s-a dat niciodatã nici un fel de rãs-nuns. si, î° aceastã chestiune ca si în toate celelalte, în aroganta si deruta lor, ei au lãsat sã treacã toate scadentele pînã la care ar fi putut sã îndrepte ceva.
între timp, suedezii îmi trimiteau listele privind desfãsurarea ceremoniei: pe ce datã are loc cutare banchet, unde se vine în smo-king, unde cu papion alb, în frac. Mi se spunea cã speech-u\ trebuie rostit în timpul banchetului (în timp ce toatã lumea bea si mãnîncã veselindu-se — eu sã vorbesc despre tragedia noastrã?), cã sã nu dureze mai mult de trei minute si cã e de dorit sã continã numai cuvinte de recunostintã.
în culegerea Les Prix Nobel mi-a apãrut în fata ochilor privelistea exasperantã a unei cohorte de laureati adusi la acelasi numitor: toti cu zîmbete jenate si cu mape doldora de diplome.
Previziunile mele se prãbuseau — a cîta oarã? —, fermitatea deciziilor mele se dovedea inutilã. Apucasem sã trãiesc pînã la incredibila minune, dar habar n-aveam cum s-o exploatez, îmi dãdeam seama cã a fi amabil cu cei ce-mi decernaserã premiul se traduce nu printr-un discurs rãsunãtor, ci prin a tãcea, a fi decent, a zîmbi protocolar, a te prezenta ras si frezat. Bineînteles, poti sã compui si sã citesti un discurs pentru premiul Nobel. Dar dacã si cu aceastã ocazie ti-e teamã sã spui lucrurilor pe nume, atunci la ce bun sã mai apari în fata respectivei Academii?
în aceste luni de iarnã urma sã vinã pe lume primul meu copil1, si iatã cã premiul aducea despãrtirea dintre mine si Alia; si eu plecam asa cum deja hotãrîsem între noi. Fãrã speranta de a-mi vedea mãcar o datã fiul pe cale de a se naste.
Plecam pentru ca sufletul meu de scriitor sã încerce sentimentul e'iberãrii si sã prindã puteri pentru lucrarea care urma. Plecam — sâ conving Occidentul? Sã-1 zgudui? Sã-1 activizez?
Ermolai, primul copil al Nataliei si al lui Aleksandr Soljenitîn. (N.t.)
381
si în tarã? — Cine va citi toate acestea, si cînd? Cine si cînd va întelege cã pentru cãrti, a pleca era o solutie mai bunã?
Eu, la cincizeci de ani, jurasem: „unicul meu vis este sã mã arat demn de sperantele Rusiei care citeste". si la cincizeci si doi de ani mi s-a ivit ocazia sã plec — si eu am fugit?...
Dar ce altceva, la drept vorbind: sã rãmîn în tarã si sã mã bat pînã la capãt? si fie ce-o fi?
încã o datã obsesia asta cu a te prezenta ras si frezat si cu papionul alb...
Ca printr-o ironie pedepsitoare, pentru a mã fi pripit în a-1 condamna pe Pasternak, predecesorul meu, eu, aflat la momentul suprem al deciziilor, am amutit si am început sã sovãi.
Iatã cum voiam eu sã procedez: sã-mi înregistrez pe magnetofon discursul pentru ceremonia în cadrul cãreia urma sã mi se înmîneze premiul Nobel, sã trimit banda acolo si s-o asculte ei la Stockholm. Iar eu sã fiu aici. Asta e ceva grozav! Mai grozav ca orice!
Dar în aceste sase sãptãmîni încordate (pentru mine, un interval supraîncãrcat cu probleme familiale) n-am mai fost în stare sã-mi întocmesc discursul.
Iar la Saratov sau Irkutsk, viitorului laureat, urmãtorului, îi va crãpa obrazul de rusine pentru acest Soljenitîn: de ce stã ãsta asa, ca unul care nici nu muge, nici nu fatã? De ce nu se duce acolo sã trînteascã un discurs de sã le meargã fulgii\
Ai nostri de-abia asteptau sã plec, pîndeau momentul! Plecarea mea ar fi fost conformã cu regulile unei partide de dame: traversam, se pare, toatã tabla de joc, luam în trecere cîteva piese — dar tocmai prin asta pierdeam! Adevãrul 1-am aflat ulterior: era deja gata decretul prin care mi se anula calitatea de cetãtean al URSS. Nu mai rãmînea decît sã mi se facã vînt dincolo de granitã. Existã termene pentru depunerea cererilor si formularelor; odatã expirate aceste termene, e prea tîrziu; nimeni nu cunoaste aceste termene, dar la Serviciul Vize si Pasapoarte, la KGB si la CC se crede cã toti le cunosc — si unde nu se mirau de mine: cum de poate sã le rateze? în aceste sãptãmîni, campania de presã lansatã împotriva mea s-a mai potolit si ea, ba la un moment dat a încetat complet-Numai pe la anumite sedinte de instructaj mai aveau loc unele rãbufniri, pe unii îi mai lãsau nervii; secretarul comitetului municipal Moscova al partidului si, dupã el, si aceste javre de „internationa-
382
Tsti"1 ^e mu'tã vreme nu mai exista luare de cuvînt în probleme . ternationale" fãrã a se face referire la mine) constatau:
"__Domnul Soljenitîn, nu stim de ce, pînã în prezent n-a depus
cerere de plecare din tarã.
si Tvardovski, mi se spunea, în spitalul Kremlinului, suferea si l nentru mine si se întreba îngîndurat: cum ar putea sã primeascã remiulfârã sã meargã acolo? Zãcea la pat, cu capacitatea de a vorbi redusã la jumãtate, cu mîna dreaptã inertã, dar întelegea, putea sã citeascã, urmãrea aventura mea nobelianã si cînd recãpãta darul vorbirii, le spunea, strigînd chiar, surorilor si infirmierelor:
__Bravo! Bravo! Victorie!*
Dar eu aveam deja, pe masã, scrisoarea de refuz si în fiecare dimineatã corectam ba o literã, ba o virgulã. Am stabilit exact intervalul de timp cu care scrisoarea mea sã anticipeze declansarea procedurii legate de înmînarea premiului: douã sãptãmmi. Cu toatã inflexibilitatea în exterior a statului nostru, în interior initiativa nu mi-a scãpat din mîini: de la primul pînã la ultimul pas, m-am comportat ca si cînd ei pur si simplu n-ar fi existat, i-am ignorat. Deci-sesem eu însumi, declarasem cã mã voi duce, iar ei nu încercaserã sã mã descurajeze; acum tot eu decideam, declaram cã nu mã voi duce, dînd în vileag rusinoasele lor secrete politienesti — si ei din nou au înghitit gãlusca, nu s-au avîntat sã mã deconsilieze.
Dar cum sã expediez aceastã scrisoare? Posta o va retine. Trebuie s-o duc eu însumi celor de la ambasada Suediei si sã mã înteleg cu ei: sã-mi înmîneze diploma si medalia la Moscova. Iatã ideea: strîngem vreo cincizeci de intelectuali moscoviti—si aici trîntesc discursul! A vorbi de aici va avea un efect si mai puternic, si încã ce puternic!
Dar cum sã rãzbesc la ambasadã? Norocul îmi surîde: în fata ambasadei suedeze nu este nici un militian! Intru în mica vilã agreabilã din pasajul Borisoglebsk. Un cotoi dolofan se lãfãie pe un fotoliu.
' Personalitãtile autorizate a lua parte la manifestatii internationale si a apãra cu aceste ocazii interesele URSS. (N.t.)
Mai tîrziu în emigratie, B.G. Zaks mi-a spus cã în decembrie 1970,1-a vizitat pe A.T. la spital. A.T. se exprima greu, monosilabic, „cum e?", „cum s acolo?", dar asculta cu interes ceea ce i se povestea, era foarte vesel, vioi, ndea mult (tusind îngrozitor în timpul acesta). si cînd i s-a relatat despre aven-^ mea nobelianã, a rostit tare si rãspicat: „Asa-i trebuie!" (Adnotare din 1986.)
383
La fiecare dintre usile pe care trebuie sã intru mã ia în primire un alt suedez (îi prevenise Hegge). Tocmai se întorsese la Moscova G. Jarring, ambasadorul Suediei si, mai mult decît atît, mediator între arabi si israelieni, si, lucru încã si mai important, dupã cutn fusesem prevenit, pretendent la functia de secretar general al ONU detinutã de U Thant, care însã se retrãgea. De aici preocuparea lui Jarring de a fi în gratiile guvernului sovietic. Era deja de sapte ani ambasador la Moscova; era deci în post cînd premiul i-a fost decernat lui solohov, cu care de altminteri era prieten la cataramã si pe care-1 frecventa.
Impenetrabil, dur, zvelt, negru (n-ai fi zis cã e suedez!), m-a întîmpinat cu oarecare retinere. M-am instalat confortabil într-un fotoliu si, fiuturînd scrisoarea, dar fãrã sã-1 invit s-o citeascã, i-am spus:
— Iatã, am scris o scrisoare cãtre Academia Suedezã cu privire la cãlãtoria mea, dar mã tem cã, prin postã, va ajunge cu întîrziere si este important ca decizia mea sã fie cunoscutã încã din acest moment. N-ati vrea s-o expediati dumneavoastrã? [16]
El întelege rusa, dar pe mine m-a întrebat prin atasatul cultural Lundstrom pe post de interpret:
— Ce decizie ati luat?
— Sã nu mã duc.
Avu o tresãrire de satisfactie.
— Mîine dimineatã va fi la Stockholm, îmi spune el pe un ton mai linistit.
înseamnã cã merge prin curier diplomatic. Bine. îmi expediez si autobiografia. Dar diploma si medalia? Nu s-ar putea organiza o receptie la ambasada dumneavoastrã?
— Imposibil. Nu s-a vãzut niciodatã asa ceva.
— Dar nici un caz ca al meu nu s-a vãzut vreodatã. Nu o luati înaintea deciziei Academiei, domnule Jarring. Lãsati-o pe ea sã reflecteze.
Sigur de el, Jarring rãspunde: sau prin postã, sau vi le înmînãm noi în biroul meu, ca acum, fãrã asistentã.
Fãrã discurs? Asa nu-mi convine. Atunci sã si le tinã Academia.
Nu 1-am invitat sã-mi citeascã scrisoarea în prezenta mea, am lãsat totul si am plecat. Dar îi smulsesem promisiunea.
Am lãsat sã treacã trei zile pentru ca Academia, primindu-mi scrisoarea, sã decidã ce are de fãcut. Mã hotãrîsem ca, la expirarea
384
celor trei zile, s-o public în samizdat. Academia mi-a trimis o telegramã prin care-mi spunea cã nu vrea sã dea publicitãtii scrisoarea decît în cursul banchetului. Dar pentru mine era tîrziu; trebuia sã dezvãlui pe loc cã nu mã voi duce. Totusi, suedezii n-au resimtit efectul exploziv al samizdatului rus: ceva le scãpase printre degete, se pare la traducerea în suedezã, si chiar si în varianta deja publicatã, si mi-au trimis o a doua telegramã care s-o prindã din urmã pe prima: se scuzau, erau dezolati cã treaba a esuat si mã întrebau dacã le mai trimit ceva pentru banchet.
Nu-mi fãcusem nici un proiect: deocamdatã spusesem unele lucruri la modul moderat, dar esentialul era rezervat pentru discurs. Telegrama m-a impulsionat!
Asta nu era în planul meu, dar de ce, în fond, sã nu scot un paragraf din discursul pentru premiu si, sprjinindu-mã pe înlãntuirea datelor, sã-1 înlocuiesc cu textul urmãtor:
„Majestate! Doamnelor si domnilor! Nu pot sã las sã treacã neobservatã întîmplarea remarcabilã care face ca ziua înmînãrii premiului Nobel sã coincidã cu Ziua Drepturilor Omului..."
Domnilor, aceasta este ranchiuna mea de barbar contra dumneavoastrã: de ce sînteti asa de pusi la patru ace sub lumina reflectoarelor? De ce este obligatoriu papionul alb si de ce nu se poate veni în pufoaicã de lagãr? si ce obicei este acesta: discursul laureatului, un bilant, bilantul unei vieti întregi, sã-1 asculti mîncînd? Cum gem mesele încãrcate cu de toate; si ce feluri de mîncare, si cum acesti oameni neobisnuiti cu asa ceva si le trec masinal de la unul la altul, fãrã mãcar sã le dea atentie, si le îngrãmãdesc, si le mestecã, si le savureazã... si inscriptia cu litere de foc pe ziduri — mane, tekel, fares — n-o vedeti?...
„.. .Asadar, la acest banchet, sã nu uitãm cã astãzi niste detinuti politici se aflã în greva foamei pentru a-si apãra drepturile si asa stirbite sau cu totul cãlcate în picioare."
Nu spun ai cui detinuti, nu spun unde, dar este clar cã e vorba de situatia de la noi. si asta nu este o nãscocire; eu am cunostintã de faptul cã, pe 10 decembrie, zek-ii nostri, în închisoarea centralã din Vladimir, si cîtiva la Potma, si cîtiva în casele de nebuni, vor intra în greva foamei. Cu întîrziere o sã se dea de veste despre aceasta — dar eu o fac exact atunci cînd trebuie.
(Printre mesajele de felicitare cu ocazia premiului, mi-a parvenit s1 unul, colectiv, din lagãrele de la Potma; si încã acolo este relativ
385
mai simplu sã strîngi niste semnãturi, dar cum naiba au reusit cei de la închisoarea din Vladimir sã facã sã treacã nouãsprezece semnãturi prin zidurile de piatrã? si dupã cîteva zile mi s-a adus cel mai scump dintre mesajele de felicitare:
„Ii contestãm cu tãrie Academiei Suedeze prioritatea în a aprecia îndrãzneala scriitorului si cetãteanului... îl apãrãm cu zel... pe prietenul, pe vecinul de celulã, pe cel cu care împreunã am fost purtati din post în post.")
Fãrã ezitare — voi trimite aceastã scrisoare! Mã simt deja usor ca o pasãre, de ce sã nu-mi permit aceastã strengãrie? Cum s-o trimit? — Ei bine, tot prin ambasadã.
S-a obisnuit ulciorul sã meargã la apã.
Data trecutã, temîndu-mã de piedici, m-am dus fãrã sã telefonez. Acum am numãrul:
— Domnul Lundstrom?... Iatã, am primit douã telefoane de la Academia Suedezã, as vrea sã mã sfãtuiesc cu dumneavoastrã...
(Nu trebuie sã-i spun cã vin sã-i pasez ceva.)
Bietul Lundstrom, vedeam ce tare îi tremurau mîinile. Nu voia sã-1 jigneascã pe laureat printr-un refuz grosolan, or Jarring nu era, dar (aveam sã aflu mai tîrziu) ambasadorul interzisese de a se mai primi ceva de la mine, dupã acea scrisoare insolentã pe care el n-o citise la timp: — „Mi-ajunge medierea între israelieni si arabi, ca sã mai mediez si între Soljenitîn si Academie." Lundstrom era de paisprezece ani în post la Moscova, interval în care, evident, n-avusese probleme; era legat prin toate firele de acest oras — iar acum îsi periclita cariera sub presiunea brutalã a unui fost zek. Nu stia cum sã mã refuze. stergîndu-si fruntea, fumînd nervos si scuzîndu-se într-un fel care-i angaja toatã fiinta, vocea si continutul vorbirii, spuse:
— Domnule Soljenitîn... Dacã-mi permiteti sã vã spun pãrerea mea... Dar trebuie sã vorbesc ca diplomat... întelegeti, scrisoarea dumneavoastrã [17] contine teme politice...
— Politice?? — am întrebat eu complet stupefiat. — Dar care? Unde?
— Iatã, iatã — si cu degetele, îmi aratã ultima frazã.
— Dar asta nu este îndreptatã împotriva nici unei tãri, împotriva nici unui grup de tãri! Ziua Internationalã a Drepturilor Omului nu este o manifestare de naturã politicã, ci pur eticã.
386
— Dar, vedeti dumneavoastrã, o asemenea frazã... nu este în traditia ceremonialului.
__Dacã as fi fost acolo, as fi pronuntat-o.
.__Dacã ati fi fost personal acolo, fireste. Dar în absenta dumneavoastrã, organizatorii pot sã obiecteze... Probabil cã îl vor consulta pe rege.
— Sã-1 consulte!
— Dar trimiteti-o prin postã!
.— E tîrziu; riscã sã întîrzie pentru banchet! -—Atunci, prin telegramã!
— Imposibil: se va deconspiral si mi se cere sã pãstrez secretul. Pentru el au fost un chin cele cincisprezece minute. Continuînd sã se scuze, m-a pus sã completez formularul pentru ambasadã (despre expedierea unei scrisori). M-a prevenit cã s-ar putea ca demersul sã nu reuseascã. M-a prevenit cã era pentru ultima datã si cã în nici un caz nu-si ia rãspunderea pentru discursul la premiul Nobel...
Neînduplecat pînã la capãt, i-am lãsat micul meu speech si am plecat.
Iatã ce s-a întîmplat: pe propriii lui bani, sacrificîndu-si week-end-ul, el s-a dus, ca persoanã particularã, în Finlanda si, de acolo, a fãcut trimiterea.
Iatã ce înseamnã sã fii european: nu a promis, dar a fãcut mai mult decît dacã ar fi promis.
De altminteri, nu am nici o mustrare de cuget: cei care fac greva foamei în închisoarea din Vladimir meritã acest sacrificiu din partea unui diplomat.
Supãrãtor este altceva: ei au scos fraza în chestiune, n-au citit-o la banchet! Pentru cele întîmplate, una din urmãtoarele douã explicatii este posibilã: ori n-au vrut sã altereze atmosfera ceremonialului, ori, dupã cum se spune, s-au temut pentru mine. (Cãci ei toti mã compãtimesc. Cum spusese academicianul suedez Lundkvist, comunist, laureat al premiului Lenin: „Lui Soljenitîn, premiul Nobel îi va dãuna. Scriitorii, ca el, s-au obisnuit cu sãrãcia si trebuie s-o suporte."
Aceastã searã neobisnuitã — seara Nobelului meu — iatã cum am petrecut-o cu cîtiva prieteni apropiati: ne-am asezat în „taverna" care era mansarda lui Rostropovici, în jurul unei mese antice, nici mãcar vopsite, avînd în fata noastrã niste pahare fistichii, la lumina cîtorva brate de candelabru, si din cînd în cînd ascultam la diferite
387
posturi informatiile despre ceremoniile premiului Nobel. Iatã cã la un moment dat veni rîndul discursurilor la banchet. Bruiajul a acoperit emisiunea, dar eu am rãmas cu impresia cã ultima mea frazã nu mai figura în discurs. Am asteptat sã fie retransmis în ultimele buletine de stiri, dar degeaba!
Ehe, ei nu cunosc samizdatul rusesc! — Mîine, cu noaptea în cap ce-o sã-si mai ia zborul foitele cu textul salutului meu în banchet
si din nou se va încinge hora instructajelor: „în fine i s-a dat posibilitatea sã plece si n-a plecat! A rãmas aici sã facã rãu! Face totul pentru a lovi cît mai tare în puterea sovieticã!" Dar, de data aceasta, campania de presã împotriva mea (ca întotdeauna cînd îti arãti forta) n-a avut vigoare — sau eu, din obisnuintã, nici n-am bãgat-o în seamã? Mã smulsesem deja în asa mãsurã din cercul terminologiei lor rudimentare încît încetasem sã-i mai observ, în Pravda a aterizat un articol în care se spunea cã eu sînt un „emigrant intern" (dupã ce refuzasem sã emigrez!), „strãin si ostil fatã de tot ce înseamnã viata poporului", cã „alunecasem în mocirlã", cã romanele mele erau „pamflete defãimãtoare". Articolul purta aceeasi semnãturã ca si articolele anticehoslovace care instigaserã la ocuparea unei tãri strãine. Era firesc sã mã astept acuma la persecutii si huiduieli. Dar nimic din toate acestea nu s-au întîmplat. De asemenea, în presa generalilor mai fidelã ideilor partidului decît însusi partidul, li se explica instructorilor politici ai armatei cã „premiul Nobel este stigmatul lui Cain pentru cel ce si-a trãdat poporul".* De asemenea, la sedintele de instructaj, ca trãgînd de sforile unei marionete: „El, de altfel, nu este Soljenitîn, ci Soljeniter1..." De asemenea, un cîntãret de estradã american, un rãtãcit, îmi dãdea în Litgazeta lectii de patriotism rusesc...
Hãituiala împotriva mea, ca orice lucru la ei, ca si scrisoarea mea cãtre Suslov, se sfirsi prin a se dilua în maiaua lor inertã, lipsitã de fermentul cresterii. Nemiscare în toate sensurile, întepenire brej-nevianã.
Planul meu de a gãsi o iesire pasnicã esuase. Dar, dupã aceste slabe convulsii, criza nobelianã, care amenintase cã mã dezrãdãcineazã, cã mã aruncã peste mãri si tãri sau cã mã îngroapã sub straturi groase, s-a potolit.
* Comunistul Fortelor Armate, 1971, Nr. 2. 1 El este deci de origine evreiascã... (N.t.)
388
si totul a rãmas la locul lui, ca si cînd nu s-a întîmplat nimic. De cîte ori nu venisem pînã la marginea prãpastie! ca sã constat ã nu era decît o rîpã micã. Dar hopul principal sau prãpastia principalã este mereu înainte, tot înainte.
***
Anul urmãtor, anul 1971, nu mi 1-am petrecut deloc cu bratele încrucisate; 1-am resimtit totusi ca pe o trecere printr-o zonã de umbrã, ca pe o eclipsã a facultãtilor mele de decizie si actiune.
Sentimentul acesta se explica în mare mãsurã prin ivirea subitã, coplesitoare, strivitoare a acelei laturi a vietii, laturã pe care, în tensiunea miscãrii mele neîntrerupte, o neglijasem, o abandonasem, pe care n-o privisem în fatã, n-o întelesesem si care, în prezent, îmi sugea mai multã vlagã decît oricãrei alte persoane aflate în situatia mea si mã deranja aproape mai mult decît hîrtoapele de pe drumul destinului meu. în ultimii sase ani, eu traversasem o profundã, abisalã, crizã familialã si tot amînam cãutarea unei iesiri din ea — de fiecare datã, din lipsã de timp pentru a isprãvi o lucrare sau o parte a lucrãrii, de fiecare datã fãcînd concesii, netezind asperitãtile, sa-tisfacînd capriciile, pentru a cîstiga încã trei luni, o lunã, douã sãp-tãmîni de muncã linistitã si pentru a nu mã rupe de ceea ce era principal pentru mine. în virtutea legii suprapunerii crizelor, ceea ce amînam pentru mai tîrziu a izbucnit chiar în lunile care au precedat premiul Nobel — si s-a prelugit apoi pe durata unui an, a doi ani si ceva. (Starul n-a ratat ocazia de a-si înfige ghearele în divort ca într-o pradã, sustinînd-o în asa fel pe sotia mea în atitudinea ei necooperantã, încît m-am vãzut tîrît în patru procese si adus în-tr-un asemenea hal de vulnerabilitate încît, orice s-ar fi întîmplat cu mine, sprijinitoarea muncii mele, mama copiilor mei1, nu putea nici sã plece cu mine, nici sã mã viziteze la închisoare, nici sã mã apere pe mine si cãrtile mele, toate acestea rãmînînd la discretia dusmanilor.)
si apoi mai era, probabil, si un alt motiv: nu existã resorturi vesnic încordate, orice efort este condamnat ca într-o bunã zi sã slãbeascã.
Eu asteptam acest mare eveniment — obtinerea premiului Nobel — ca pe cucerirea unei cote de unde sã pot ataca, dar este ca
' Natalia Svetlova, a doua sotie a lui Soljenitîn. (N.t.)
389
si cînd n-as fi realizat nimic; oare nu rãmãsese totul în coadã de peste? Nici mãcar discursul n-am apucat sã-1 mai trimit.
Discursul meu pentru premiul Nobel mi se contura cu anticipatie ca niste bãtãi de clopot purificatoare si ca explicatie de bazã asupra considerentelor care mã determinaserã sã primesc distinctia respectivã. M-am apucat de el, 1-am scris chiar, dar a iesit ceva greu inteligibil.
As fi vrut sã vorbesc numai despre viata socialã si nationalã a Estului, dar si a Vestului, în mãsura în care tãrtãcuta mea de ocnas putea sã-1 înteleagã. Dar, trecînd în revistã discursurile predecesorilor mei, am vãzut cã al meu o rupea si contrasta violent cu o întreagã traditie: nici unuia dintre scriitorii din lumea liberã nu i-ar fi trecut prin cap sã vorbeascã despre ceea ce voiam sã vorbesc eu, cãci pentru aceasta la ei existã alte tribune, alte locuri, alte ocazii; dacã scriitorii occidentali tineau un discurs, apoi acesta era despre natura artei, a frumusetii, despre natura literaturii. Camus o fãcuse cu marele brio al elocintei franceze. Evident, si eu trebuia sã fac acelasi lucru. Dar a diserta despre natura literaturii si despre posibilitãtile ei, ar fi însemnat pentru mine a cãdea într-un dureros epigonism: cele ce-mi stau în putere, le voi arãta mai bine; cele ce nu-mi stau în putere, nu le voi aborda. Un asemenea discurs, ema-nînd de la mine, cum ar fi citit el de cãtre fratii detinuti? De fapt, pentru ce i s-au dat o voce si o tribunã? s-ar întreba ei. S-a speriat? S-a molesit de-atîta glorie? I-a trãdat pe cei morti?
Am încercat sã îmbin tema societãtii cu cea a artei — degeaba, nu iesea nimic; douã axe foarte contorsionate care disjung, care pleacã fiecare în directia ei. Am supus textul unei probe: 1-am dat unor prieteni apropiati sã-1 citeascã. Rãspunsul lor a fost: nu merge. si le-am trimis suedezilor o scrisoare în care le-am explicat cinstit lãutãreste cã, pentru cutare si cutare motiv, vreau sã renunt la discurs. [18]
Ei s-au bucurat nespus: „Ceea ce pare natural pentru un savant poate sã se dovedeascã nenatural pentru un scriitor — mai ales în cazul dumneavoastrã... Nu trebuie sã rãmîneti cu impresia cã ati încãlcat traditia."
si cu aceasta am pus punct final discursului. S-a produs si o neîntelegere în privinta aceasta: directorul Fundatiei Nobel a trebuit sã anunte public cã eu renuntasem. Dar, temîndu-se probabil sã nu-mi facã rãu, n-a spus care era adevãratul motiv al refuzului meu,
390
: a fabricat unul din propria lui fantezie, unul perfect convenabil
gjitru Occident, fãrã sã-si dea seama (rupturã fatalã a constiintelor-
'titre Occident si Orient!) cã în Est, un asemenea motiv era dez-
orant pentru mine: dacã eu nu-mi trimit discursul, lãsa el sã se "nteleagã, este pentru cã nu stiu pe ce cale sã-1 expediez: pe cale leealâ •— îl va retine cenzura; pe cale ilegalã — autoritãtile tãrii mele îl vor considera drept crimã. Adicã, primind premiul Nobel, am devenit un sclav conformist?... Asta m-a rãnit, a trebuit sã tri-mit o dezmintire care însã s-a împotmolit pe drum. Poftim de dã din mîini de-acolo, din fundul gropii noastre, cãci drepturi n-avem, voce n-avem, faci ce vrei din noi. (Dupã un an si jumãtate, era deja dupã discurs, chestiunea apãru în New York Times, dar într-o formã exact pe dos de cum era în realitate: reiesea cã eu redactasem mai întîi o variantã edulcoratã, pur literarã, a discursului meu si cã apoi trebuise sã mã plec rusinat în fata prietenilor mei, care-mi cereau mai multã incisivitate.)
în toatã povestea asta — de altfel întîmplãtoare — de adormit copiii era totusi si un sîmbure de adevãr: slãbise acea vointã ote-litã gratie cãreia rãzbisem prin toti anii acestia de dupã arestarea mea si fãrã de care mi-ar fi imposibil sã merg pînã la capãt.
Nu am intervenit în favoarea lui Bukovski1, arestat în acea primãvarã. Nu am intervenit în favoarea lui Grigorenko. Nu am intervenit în favoarea nimãnui, îmi urmãream calculul de lungã perspectivã al scadentelor si al actiunilor. Pãcatul capital care-mi tulbura linistea sufleteascã era cel privitor la Arhipelag.
Prima datã îmi propusesem sã-1 public de Crãciunul lui 1971. Dar Crãciunul veni si se topi, iar publicarea a trebuit s-o amîn din nou. (De altminteri, în limbile europene încã nu este tradus, încã nu este gata.) La ce bun ne-am grãbi în mijlocul atîtor riscuri si primejdii? Detin deja premiul Nobel si amîn pentru mai tîrziu? As fi putut etala oricîte explicatii, dar, pentru cei care, din furgoane de cîte patru, erau aruncati, ca niste busteni înghetati, în gropile lagãrelor, argumentele mele nu erau nicicum argumente. Oare în 1971 nu era timpul pentru a vorbi despre cele ce s-au întîmplat în 1918 si în 1930, si în 1945? Nu era timpul pentru a le reînvia fie si numai Povestindu-le?...
1 Tînãr intelectual disident. (N.t.)
391
Dacã as fi plecat, acum deja as fi stat aplecat asupra spalturilor Arhipelagului. L-as fi dat la tipar începînd din primãvara lui 1971 si iatã-mã cãutînd sã justific îndepãrtarea, amînarea momentului cînd buzele mele vor lua contact cu ineluctabila cupã.
Nu, nu este vorba de o justificare! — desi pentru rigoarea supunerii la obiect, este mai bine s-o recunosc. Nu este vorba de o justificare, pentru cã nu numai eu sînt în cauzã, ci si multi dintre cei 227 de zeki care au adus mãrturii pentru cartea mea. Acestia pot suferi cumplit în urma publicãrii ei. si, pentru ei, ar fi mai bine ca ea sã aparã ceva mai tîrziu. Dar pentru ceilalti, pentru cei îngropati — nu! Cartea trebuie sã aparã cît mai curînd!
Nu este o justificare, pentru cã Arhipelagul nu este decît mostenitorul, nu este decît copilul Revolutiei. si dacã pe el îl învãluim în mister, atunci ea devine si mai misterioasã, si mai inexplorabilã, si mai susceptibilã de denaturãri. A vorbi de ea cît mai curînd este si mai necesar: acest lucru nu este deloc mai putin urgent. si soarta a vrut ca tocmai eu sã vorbesc despre ea. Dar cum poate un om singur sã ducã totul la bun sfirsit?
în literatura pasnicã a tãrilor pasnice, pe ce se bazeazã autorul pentru a stabili ordinea aparitiei cãrtilor sale? Pe maturitatea sa. Pe gradul lor de finisare. Pe succesiunea în timp — cum le-a scris, sau în functie de subiectul lor.
La noi însã aceasta nu este deloc o problemã de literaturã, ci una de strategie încordatã. Cãrtile sînt ca diviziile sau corpurile de armatã. Ele trebuie: cînd, îngropîndu-se în pãmînt, sã nu tragã nici un foc de armã si nici sã scoatã nasul afarã; cînd, pe întuneric si fãrã zgomot, sã treacã poduri; cînd, mascîndu-si pregãtirile, cãutînd sã nu provoace nici o modificare a terenului — dintr-o laturã neasteptatã, într-un moment neasteptat, sã iasã la atac concertat. si autorul, ca un comandant de osti, cînd îi lanseazã pe unii, cînd îi readuce pe altii pentru a-i tine în asteptare.
S-ar putea ca dupã Arhipelag sã nu mi se mai permitã sa scriu R-17. în acest caz trebuie sã încerc sã scriu o cît mai mare parte înainte de o asemenea interdictie.
Dar, chiar si asa, aici este vorba de o actiune lipsitã de sens: douãzeci de Noduri, socotind cîte unul pe an, înseamnã douãzeci de ani. Dar, de exemplu, August 1-am scris în doi ani — atunci de unde patruzeci de ani? Sau cincizeci?
j            392
Putin cîte putin, aceastã hotãrîre a prins contur. Criteriul este aparitia lui Lenin la lumina zilei. Atîta timp cît el nu intervine decît cu cîte un capitol pe nod si nu este legat direct de actiune — sînt posibile unele lucruri: lãsarea de spatii albe pentru aceste capitole, escamotarea acestora din urmã, punerea Nodurilor în circulatie fãrã aceste capitole. Asa se poate proceda cu primele trei; în al Patrulea Mod, Lenin este deja la Petrograd si actioneazã magistral. A dezvãlui însã atitudinea autorului fatã de Lenin înseamnã a face exact ceea ce face Arhipelagul. Asadar, trebuie sã scriu si sã lansez cele trei Noduri si, apoi, sã împing tot restul într-un ultim atac.
Dupã calculele mele se pãrea cã aceasta va fi pentru primãvara lui 1975.
Omul propune...
Aceastã decizie definitivã, aceastã scadentã definitivã, mi-a adus usurare si luminã. Deocamdatã trebuie sã amîn pe mai tîrziu si sã lucrez, sã lucrez. Apoi, dimpotrivã, sfirsitul va fi absolut inevitabil, fãrã nici un fel de portitã de scãpare. Ce bucurie: inevitabil? Cu atît mai simplu!
Deocamdatã trebuie sã public August, care este deja gata. Noutatea situatiei: va fi ceva pe fatã, la un editor occidental, în numele meu, fãrã nici un fel de ocolisuri viclene: cineva s-ar folosi de manuscrisul meu, 1-ar rãspîndi fãrã stirea mea, si eu, de, n-as avea bratele suficient de lungi ca sã-1 opresc. Cu toate acestea, iatã o binevenitã ocazie de a mã mai îndrepta putin de spate; cu toate acestea, iatã o miscare în aceeasi directie. Ceva se va spune pe sleau si despre Dumnezeul pe care ateii îl sparg în dinti ca pe semintele de floarea soarelui. si, pentru publicatiile viitoare, nu este indiferent de vãzut cum va fi primit August în Occident.
Pe sefi, dacã ar fi fost rezonabili, nu i-ar fi împiedicat aproape nimic sã permitã publicarea în tarã a unui August expurgat de capitolul referitor la Lenin. Dar prea mult mã urau, prea mult se temeau de mine si prea suspect le eram (nu fãrã motiv) pentru ca ei sã se fi decis a-mi consolida aici pozitia editîndu-mã. Eu întelesesem lucrul acesta si nu mi-am dat osteneala sã trimit manuscrisul lui August la vreo editurã sovieticã (de altfel, ar fi fost un pas înapoi în comparatie cu scrisoarea „suslovianã": sã înceapã deci prin a publica Pavilionul cancerosilor), în prezent nu mai era Novîi mir, 'ar eu n-aveam nici o obligatie fatã de nimeni, în martie deja tri-misesem la Paris manuscrisul cãruia Nikita Struve se angajase sã-i
393
asigure culegerea în termen de trei luni. în timpul acesta, Rostro-povici, în stilul strãlucitelor sale miscãri pe tabla de sah, mi-a sugerat sã trimit totusi manuscrisul si la o editurã sovieticã, pentru a avea dovada lipsei lor de bunãvointã. „Nu le dau eu lor sã-mi strice nici mãcar un exemplar! N-am pus de-o parte decît unul, pentru samizdat!" — „Nici sã nu le dai. Trimite-le o hîrtie prin care sã-i anunti cã ai terminat un roman; sã ti-1 solicite ei însisi!" Asta mi-a plãcut. Nu o hîrtie am dactilografiat, ci sapte, pentru sapte edituri, în diferite variante: vã aduc la cunostintã cã am terminat un roman de atîtea pagini, pe tema cutare. Le-am trimis. Joc riscant totusi: dacã, din întîmplare, îmi vor cere manuscrisul? Va trebui sã li-1 dau si, în acel moment, sã stopez operatiunea de culegere de la Paris. De publicat tot nu-1 vor publica si, în plus, mã vor pune în situatia de a pierde un an întreg. Dar la noi prostia este asa de îndãrãtnicã încît si aceastã miscare a rãmas nevalorificatã de cãtre oamenii stãpînirii: nici o editurã n-a dat vreun semn cã ar fi auzit ceva din partea mea, nici un ecou de nicãieri. (Dar poate cã au fost chiar dezamãgiti cã eu scriu despre 1914, cã, vezi Doamne, mã eschivez de la judecata definitivã ce mã asteaptã.) De altminteri, manuscrisul 1-au dibuit pe altã cale si 1-au încredintat lui Langen-Muller, în RFG, spre publicare într-o editie pirat înainte ca originalul sã aparã la Paris.1 De unde sã fi luat ei textul? Cã doar nu 1-am dat la samizdat. Credinta mea este cã 1-au înregistrat pe bandã de magnetofon în apartamentul meu, unde se citeau cu voce tare foile dactilografiate, cã doar se stie cã sînt microfoane peste tot. Sau, poate, s-a produs o scurgere de la vreunul dintre „primii mei cititori" (în iama 1970-1971 îmi citiserã manuscrisul vreo treizeci dintre ei. Datã fiind noutatea subiectului — un roman istoric —, îi rugasem sã completeze un chestionar pentru uzul autorului, sã mã ajute la lãmurirea unor probleme). si nu este cu totul exclus ca, mã rog, cineva sã fi fotografiat acel exemplar care, din februarie pînã în mai, se aflase la Tvardovski si fusese împrumutat mai multor cititori necunoscuti mie.
1 Editia originalã în rusã a lui August 14 a apãrut în mai 1971 la Paris, la YMC A Press. O editie pirat germanã a apãrut la editorul vest-german Langen-Muller douã luni dupã editia rusã, cu mult înainte de iesirea editiei germane autorizate de autor la Luchterhand. (N.t.)
394     •
Tvardovski! Tvardovski! Atîta astepta el sã publice acest roman cîndva în revista sa. Acum, mãcar de-ar apuca sã-1 citeascã înainte de a muri!
în februarie 1971, la exact un an de la desfiintarea lui Novîi mir, a fost externat din spitalul Kremlinului. Ca urmare a tratamentului incorect si a iradierii, devenise un infirm. I-am fãcut o vizitã împreunã cu Rostropovici.
Ne asteptam sã-1 gãsim în pat, dar el — fãcînd efort din cauza noastrã? — sedea într-un fotoliu, purta ca la spital o vestã cu dungi violete si verzi peste o pijama si mai era si învelit cu un pled. M-am aplecat sã-1 sãrut, dar pentru aceasta el tinu neapãrat sã se ridice; fiica si ginerele sãu îl ridicarã fiecare de cîte un brat, era paralizat de partea dreaptã iar mîna stingã îi era tare umflatã.
—Am îm-bã-trî-nit — a rostit el, cu greu, dar distinct. Zîmbetul sãu, incomplet din cauza miscãrii buzelor, exprima regret, mîhnire chiar.
Scurtimea frazei (aceasta s-a dovedit a fi aproape cea mai lungã si cea mai densã din toatã conversatia noastrã!...), insuficienta intonatiei si a mimicii m-au împiedicat sã înteleg dacã el se scuza pentru faptul cã îmbãtrînise sau era uluit de cît îmbãtrînisem eu.
Fu ajutat sã se reaseze în fotoliu si noi am luat loc în fata lui. Tot în acelasi hol memorabil, la un stînjen de semineu, si chiar în acelasi loc unde, pentru prima datã, prin vioiciunea gesturilor si a cuvintelor sale, mã uimise cu interesul lui pentru samizdat si BBC. Acum, cu fata la fereastra cît un perete, sedea aproape nemiscat, aproape fãrã grai. Prin ochii sãi albastri, încã pe deplin expresivi, dar deja si absenti, care pãreau a-si fi pierdut facultatea de a se concentra asupra esentialului — exprimau ei continuitatea sau sincopele întelegerii? — el trãia totusi mai intens decît prin vorbire.
Curînd deveni evident cã în general nu mai era capabil sã pronunte o frazã de la început pînã la sfîrsit. începe încordat — gata, va vorbi — dar nu," nu existã decît o însirare de interjectii, de cuvinte auxiliare care-i ies din gurã — fãrã cuvintele semnificative esentiale!
— Dar cum... tocmai... asta... iatã...?
Totusi, servindu-se de stînga validã, fuma, fuma ca un incorigibil.
Sotia lui A.T. aduse al cincilea si ultimul volum al colectiei operelor lui. Am spus cã-mi amintesc: era volumul pe care A.T., în obstinatia lui de a nu sacrifica paragrafele în care vorbea despre mine,
395
îl tinuse sub obroc. (Dar n-am întrebat care era situatia în prezent; probabil cã trebuise sã le sacrifice.) A.T. face semn cu capul, întelege, confirmã. Apoi am scos un exemplar din August, text dactilografiat, legat în douã volume si, încetinind fãrã sã vreau ritmul vorbirii, simplificînd cuvintele, i-am arãtat si i-am explicat lui Tri-fonîci, ca unui copil, cã aceasta era o parte dintr-un vast ansamblu si ce hartã anexam, si pentru ce o anexam la acest ansamblu. Cu o încordare mereu egalã si chiar mai mare a atentiei si interesului, desi concentrarea i-a slãbit într-o anumitã mãsurã, el dãdu din cap.
— Cît/..? întrebã el.
Cuvîntul urmãtor se lãsã asteptat în zadar, dar întrebarea era foarte clarã în gura unui redactor sef: cîte coli editoriale? (în cîte numere ale lui Novîi mir ar încãpea asta?...)
I-am citit de asemenea, cu pauze între cuvinte, scrisoarea mea cãtre Suslov; i-am explicat manevrele mele si obstacolele întîlnite în Nobeliana, si cu Jarring, si cu banii de premiu — toate acestea el le înregistra cu multã atentie si seriozitate, si prin miscãrile fãcute cu capul, prin mimica sa încetinitã, îsi dovedea atitudinea sa departe de a fi indiferentã. Amintindu-si cum îmi fãcuse cunostintã cu Suslov, el dãdu, stãruitor si ironic, din cap. Adesea rîdea, chiar se spãrgea de rîs—dar numai cu ochii si cu semnele fãcute cu capul, nu cu gura; aceastã reactie a lui nu mai avea nimic dintr-un rîs sonor. Vãzînd harta anexatã \aAugust, îsi exprimã mirarea într-un muget ca acela pe care-1 scot mutii, în acelasi mod se manifestã si la vestea cã între timp eu fusesem exclus pe sest din Litfond.1 Ai fi zis cã întelegea totul, dar nu: nu totul, avea momente în care era absent, întelegea numai cînd se concentra.
Am avut ocazia sã stau de vorbã cu persoane lipsite partial de facultatea vorbirii — suferinta lor se transmite interlocutorului, care deci la rîndul lui pãtimeste si el. La A.T. nu este asa. Convins de neputinta lui de a se exprima si refuzat de memoria care nu-i mai sopteste cuvîntul potrivit, el nu are orgoliul de a se supãra pe chestia asta, ci, prin toatã expresia cald-receptivã a ochilor sãi, îsi manifestã supunerea în fata unei stihii superioare cãreia si noi toti, interlocutorii lui, îi recunoastem prezenta deasupra noastrã, dar care nu ne împiedicã defel sã ne întelegem unul pe altul si sã fim de aceeasi
1 „Fondul literar": fond de ajutor creat în 1934 în beneficiul membrilor Uniunii Scriitorilor din URSS si gestionat de U.S. (N.t.)
396
pãrere. Facultatea lui A.T. de a reactiona activ este blocatã, dar aceasta emanatie caldã a ochilor nu este în scãdere si fata lui, torturatã <}e boalã, îsi pãstreazã expresia copilãreascã de odinioarã.
Cînd Trifonîci simtea o nevoie deosebitã de a spune ceva si nu reusea, eu îi veneam în ajutor luîndu-1 de mîna stingã—caldã, vie, j^erã — si, ca rãspuns, el o strîngea pe-a mea: era modul nostru de a ne întelege.
. .De a ne întelege cã ne iertasem unul pe altul pentru tot ceea ce putuse sã ne afecteze relatiile. Ca si cînd n-ar fi fost niciodatã nimic rãu între noi — nici jigniri, nici certuri pentru nimicuri...
Am fãcut o sugestie membrilor familiei: de ce n-ar scrie el cu mîna stîngã? Asta e la îndemîna oricui, chiar fãrã sã fi primit lectii în scopul acesta: cînd eram elev, eu scriam cu stîngã ori de cîte ori mã durea dreapta. Am luat o foaie de hîrtie pe care am fixat-o pe un carton ca sã nu alunece. I-am scris cu caractere mari:„Aleksandr Trifonovici". „Acum adãugati dumneavoastrã — Tvardovski" — i-am propus eu. Cartonul i-1 puseserãm pe genunchi, el luã un pix pe care-1 tinea aparent fãrã dificultate, dar din anemica mîzgãlealã abia-abia au rezultat cîteva litere. si desi era loc destul pe foaia de hîrtie, cele cîteva litere ale lui le înghesui peste ale mele. si, mai ales, nu a iesit un cuvînt întreg, coerenta era în mare suferintã:
Tr s i...
Ce ecou va avea romanul meu în sufletul lui? Ce poate gãsi el acum în aceastã lecturã? I-am propus sã se foloseascã de douã semne de carte — unul de o anumitã culoare pentru pasajele „bune" si altul de altã culoare pentru pasajele „rele".
Cîte alte lucruri îi vor rãmîne necunoscute! — Dintre acestea nu va cunoaste pe cele mai interesante ce se vor petrece în Rusia secolului al XX-lea. Avea el aceastã presimtire:
Moartea totdeauna dã pe dinafarã, Viata niciodatã nu-i cîtã am dori.
Dar care este boala care-1 macinã, asta el nu stie. îl doare în piept, tuseste — e de la fumat, îsi zice el. Capul? — „Eu am boala pe care a avut-o Lenin", le spunea el alor sãi.
Apoi începurã pregãtirile pentru servitul ceaiului, A.T. fu ajutat sã-si îmbrace pantalonii si sã se apropie de masã. în special pe covor, cu piciorul paralizat, cu greu fãcea fie si cea mai micã mis-Care, se tîra. Cei din jurul lui trebuiau sã tragã de el. Dupã ce 1-au
397
asezat pe scaun, 1-au luat cu scaun cu tot, cu toatã greutatea lui si 1-au apropiat si mai mult de masã.
La ceai, Rostropovici, cu un umor adecvat situatiei, a povestit o multime de lucruri. A.T. asculta din ce în ce mai distrat, nu mai era deloc în stare sã intre în rezonantã cu anturajul. Era în el însusi Sau poate cu un picior era deja în lumea de dincolo.
Apoi noi 1-am dus din nou în fotoliul sãu, cu fata la fereastrã. De aici vedea curtea, unde cu trei ani în urmã, curãtind zãpada, îsi compunea scrisoarea cãtre Fedin. si mai vedea cãrarea pe care de data aceasta, o degajaserã altii pînã la portitã si pe care aveam sã plecãm în curînd eu si Rostropovici.
Ah, Aleksandr Trifonovici! Vã amintiti cum v-ati exprimat despre Casa Matrionefl M-apucã jalea cînd mã gîndesc cine ati fi putut fi si n-ati fost din cauzã cã s-a produs Revolutia din Octombrie!
Ei bine! Iatã cine ati fi putut fi: un poet popular, mai mare decît Koltov si Nikitin. Ati fi fost liber sã scrieti ce vreti, nu ati mai fi fost nevoit sã stati în patru sute de sedinte plictisitoare, nu ati mai fi avut nevoie sã vã cãutati salvarea în vodcã, nu v-ati mai fi îmbolnãvit de cancer ca urmare a persecutiilor nedrepte.
Dar cînd, trei luni mai tîrziu, la sfirsitul lui mai, împreunã cu Boris Mojaev, m-am dus încã o datã sã-1 vãd, Trifonîci, spre uimirea mea, arãta sensibil mai bine. sedea tot în acelasi hol, în acelasi fotoliu; privea la fel spre cãrarea pe care oamenii veneau din lumea de-afarã si plecau în lumea de-afarã, în timp ce el nu putea nici mãcar sã se tîrascã pînã la portitã. Dar se putea folosi de piciorul stîng si de mîna stingã (cu care într-una lua si-si aprindea tigãri), avea o mimicã a fetei mai degajatã, aproape la fel ca altãdatã, si, mai ales, se exprima mai usor, asa încît despre cartea mea (o citise! o întelesese!) putu sã-mi spunã deslusit: „Remarcabilã", o apreciere pe care o completã cu o miscare a capului, cu un murmur.
Holul se scãlda în lumina veselã a amurgului, pãsãrelele ciripeau în grãdinã; Trifonîci era, ca aspect exterior, mult mai aproape de ceea ce fusese înainte, întelegea tot ce i se povestea si ai fi zis ca era pe cale sã se însãnãtoseascã... Dar nu scria cu mîna stîngâ si nu mai lega cuvintele în fraze logice.
Vai, si de aceastã ultimã datã, ca adesea în trecut, a trebuit sa pãstrez niste secrete fatã de el si nu am putut sã-i dezvãlui cã, douã sãptãmîni, cartea va apãrea la Paris...
398
Cu atît mai putin puteam sã-i dãzvãlui, cu atît mai putin puteam ga-i spun în fata alor sãi celãlalt lucru care mã preocupa asa de mult în acea primãvarã (în pauza dintre Noduri, în intervalele activitãtii mele principale tîsneau neîncetat noi proiecte; se discuta deja în-tj-.un cerc larg posibilitatea publicãrii în samizdat a unei „reviste de literaturã si de probleme sociale"; autorii urmau sã semneze cu numele lor adevãrat; exista deja ceva si în portofoliul redactional).
în primãvara aceea, n-a existat pentru mine, în exterior, decît un singur eveniment: publicarea lui August, fãcutã deschis în numele meu. (Cu ocazia aceasta, îmi propuneam sã public scrisoarea mea cãtre Suslov, explicînd cã eu le fãcusem propuneri si cã ei erau cei care respinseserã toate solutiile pasnice. Dar apoi m-am rãz-gîndit: în sine, iesirea unei cãrti are un efect mai puternic decît orice scrisoare. Dacã ei atacã, atunci o public.)
Nu s-au nãpustit dintr-o datã asupra lui August, si-au lãsat rãgaz pentru o pregãtire complexã a terenului, între timp, cum se întîmplã în conditii de acalmie a ostilitãtilor, se desfãsura fãrã întrerupere un rãzboi subteran, un rãzboi de subminare si distrugere, plin de capcane, de griji, de tensiuni extreme—va tine sau nu va tine figura? esec sau succes? — dar, în exterior, nu transpira nimic din toate acestea; din exterior nu se vedea decît inertie, somnolentã, singurãtatea unui refugiu în afara orasului. Noi fãceam fotocopii ale acelora dintre scrierile mele care nu ajunseserã încã în Occident; erau încã multe gãuri de astupat si profitînd de o filierã despre care voi vorbi cîndva (Completarea a Cincea), noi, eu si Alia, am expediat cu bine totul în Occident, am creat astfel un sez/inaccesibil dusmanului. Era o foarte mare victorie care avea sã se repercuteze asupra tuturor celor întîmplate ulterior. (A trebuit sã refacem o copie a Arhipelagului, sã-1 trimitem încã o datã. Exemplarul expediat de Rusalii într-un mod atît de riscant a mãrit apoi numãrul lucrurilor omenesti rãmase nefmalizate; eu încetasem sã-i mai fiu stãpîn absolut si a trebuit sã-i asigur avocatului meu un exemplar al lui. Cîndva voi vorbi si despre asta.) Numai din acest moment, din iunie 1971, am fost cu adevãrat gata si sã lupt si sã pier.
Nu, nu chiar din momentul acela, ci dintr-un moment care a ve-M ceva mai tîrziu. Testamentul meu principal (pe care era imposibil sa-l prezint la un birou notarial sovietic) fusese trimis avocatului Heeb în 1971, dar încã nu fusese autentificat. A trebuit sã astept P'nã în februarie 1972 pentru ca Heinrich Boli, venit la Moscova,
399
sã ateste cu semnãtura sa incontestabilã fiecare foaie — si numai dupã ce am expediat acest testament în Vest am putut sã mã linis-tese, la gîndul cã mi-am asigurat si destinul viitor al cãrtilor mele si îndeplinirea postumã a vointei mele.
Testamentul începea printr-un program destinat a fi publicat separat:
„.. .Prezentul testament intrã în vigoare într-unul din urmãtoarele trei cazuri:
— faptul mortii mele este manifest;
— dispar din ochii opiniei publice rusesti, fãrã sã las urme (în. tr-un interval de douã sãptãmîni);
— sînt închis în puscãrie, într-un spital psihiatric, într-un lagãr sau condamnat la deportare în interiorul URSS.
în oricare dintre aceste cazuri, avocatul meu, domnul F. Heeb, îmi publicã testamentul care, prin aceasta, intrã în vigoare, în acest caz, nici o obiectie formulatã de mine în scris sau oral, în puscãrie sau într-o altã situatie de constrîngere, nu abrogã, nu modificã în acest testament nici un punct, nici un cuvînt. Unele detalii secrete ale testamentului, precum si numele organizatorilor, ordonatorilor vor fi divulgate de avocatul meu numai dupã ce va fi venit acea zi mult asteptatã cînd, în patria mea, vor fi respectate libertãtile politice elementare, cînd persoanele mentionate nu vor mai avea a se teme de amenintarea pe care ar constitui-o aceastã divulgare si cînd se va ivi posibilitatea legalã ca acest testament sã fie executat fãrã riscul atragerii unor represalii..."
si mai departe — repartizarea Fondului cu destinatie socialã (eu nu mentionam cifrele, ci obiectivele la realizarea cãrora voiam sã particip, în speranta cã ele vor atrage si alte persoane doritoare sã ajute si cã astfel sumele insuficiente vor fi completate). Un asemenea act de publicitate constituia în sine însusi si el singur o loviturã viguroasã.
Toate acestea cer timp, mult timp: sã pregãtesti pentru luptã corpurile de armatã, sã le asiguri munitia pînã la ultimul cartus si sã le instalezi pe pozitiile de plecare.
în acest duel îndelungat si istovitor, eu am ratat multe lucruri importante. De multã vreme bolea Aleksandr lasin si mã chema insistent la el la spital, simtea cã-i eram necesar înainte sã moara, desi aproape cã nici nu ne cunosteam. Eu însã de multã vreme intentionam sã-1 vãd, dar cînd eram ocupat, cînd, ca sã mã pot duce
400
acolo, trebuia sã golesc ascunzãtorile. în sfîrsit, împreunã cu acelasi Mojaev, m-am dus la el — ne-am oprit la usa salonului, unde ni s-a SPUS s^ asteptãm. Oare sã nu ne dea drumul înãuntru? M-am asezat pe ceva si, folosindu-mã de genunchi ca de un suport, i-am compus o scrisoare. Dupã o jumãtate de orã ni s-a permis sã intrãm în salon. El a murit chiar în aceastã jumãtate de orã cît noi ne-am aflat dincolo de pragul încãperii respective. Era culcat. Fata-i încã îsi mai pãstra expresivitatea. Alãturi plîngea vãduva lui.
Cu Fiodor Abramov am refuzat sã discut încã de mult, de la No-vîi mir. Motivul: mi se spusese, si nu de cãtre un singur om, cã ar fi fost anchetator KGB. Dar s-a dovedit cã nu era adevãrat, de unde se vede cã 1-am jignit degeaba.
Ei erau oamenii cu care chiar era necesar sã discuti.
Totusi, dusmanii îsi desfãsurau propriile lor actiuni de subminare despre care, fireste noi nu stiam nimic, în Germania Occidentalã si în Anglia, în 1971, se pregãteau editii pirat ale lui August cu scopul de a compromite drepturile avocatului meu si de a împiedica, din partea aceea, eventuala publicare a operelor mele în Occident.* în URSS, pe baza textului lui August, se declansaserã cercetãri asupra originii mele sociale. Aproape toate rudele mele erau deja în pãmînt, dar KGB mi-a dibuit o mãtusã care încã mai era în viatã, drept pentru care a trimis la ea o echipã de trei insi pentru a-i stoarce niscaiva date „compromitãtoare" despre mine.
Or, în vara aceea, eram lipsit de Rojdestvo-ul meu; pentru prima datã dupã un mare numãr de ani, nu mai aveam spor la scris, eram nervos — si, la mijlocul verii, desi asta nu mã ajuta cu nimic, am hotãrît sã plec în sud, la locurile copilãriei, ca sã încep culegerea de materiale chiar cu aceastã mãtusã pe care n-o mai vãzusem de vreo opt ani.
* De aparitia lui August în Occident se leagã si unele episoade comice, în Novoe Russkoe Slovo au apãrut, sub semnãtura prof. N. Ulianov, emigrant, un articol intitulat „Enigma lui Soljenitîn". Autorul în chestiune descoperise cã în naturã nu existã nici un Soljenitîn, cã August este opera unui colectiv KGB, cã nu e posibil ca un om sã stie si sã descrie asa de detaliat si procedurile de penitenciar, si tipurile de tratament oncologic, si evenimentele militare si istorice, plus cã limbajul diferã de la o carte la alta! Iar M. Glanny, traducãtorul în englezã a lui August, justificîndu-si traducerea pripitã si pãguboasã, a spus într-un interviu cã August este asa de prost scris în ruseste încît el, Glanny, a trebuit sã schimbe fraze întregi.
401
tine pe deplin de natura unui rãzboi subteran ca uneori galeriile sã se întîlneascã bot în bot. Dacã as fi ajuns pînã la mãtusa mea echipa de kaghebisti ar fi sosit atunci cînd mã aflam eu acolo. Dar în timpul cãlãtoriei m-am ars întîmplãtor (cum credeam eu atunci vezi [46]) si, cu arsura, m-am întors la Tihoretkaia, în conditiile în care mai aveam putin si ajungeam la destinatie. „Admiratorii" mej din KGB i-au fãcut mãtusii o vizitã nu tarã folos pentru ei, au obtinut de la ea (pentru Stern) note, relatãri orale, si ce mai jubilatie pe ei! în anii '20 si '30, aceste acuzatii ar fi fost ucigãtoare; toata viata, eu si mama ascunsesem toate astea, tremurînd si ghemuin-du-ne în cocioabe dãrãpãnate. Totusi, cealaltã galerie a lor se surpã: profitînd de întoarcerea mea subitã (tot regulile rãzboiului subteran), am rugat un prieten (Gorlov) sã dea o fugã pînã la Rojdestvo pentru a-mi aduce o piesã de masinã. El ar fi putut sã plece în oricare altã zi, dar întîmplãtor a plecat îndatã ce am revenit eu din sud, pe 11 august, si a sosit la tanc ca sã dea peste nouã kaghebisti care se instalaserã în mica mea dacea\ Dacã n-as fi revenit din sud, operatiunea lor s-ar fi desfãsurat fãrã nici o poticneala — cne a cîstigat mai mult, cine a pierdut din cauzã cã eu am revenit? în vara aceea, la Rojdestvo locuia fosta mea sotie; ea era supravegheatã de prietenul ei (omul lor), si kaghebistilor li se dãduse asigurarea cã, în ziua aceea, ea era la Moscova si va rãmîne acolo. si cã eu eram în sud. Delãsarea lor a fost atît de mare încît nici mãcar nu si-au pus un om sã-i pãzeascã — si Gorlov i-a surprins în toiul activitãtii sau poate numai la începutul ei: instalau vreo aparaturã complicatã? Dar încã n-avuseserã timp sã efectueze o perchezitie amãnuntitã sau poate încã nu învãtaserã cum sã procedeze? Spun toate astea pentru cã, în vara anului urmãtor, locuind din nou pentru o scurtã perioadã la Rojdestvo, am descoperit acolo, scãpat, prin neatentia mea, de la distrugere, dar adus de multã vreme pentru a fi ars, un set complet de foi de indigo (inclusiv capitolul precedent) chiar de la acest Vitel pe care cititorul îl are acum în fata ochilor, precum si un set complet de indigo de la scenariul stiu tancurile adevãrul\ Fiecare foaie se folosea de douã ori, dar pe ea se citeau cu usurintã foarte multe lucruri — ei de multã vreme ar fi putut sã aibã textele aproape complete — nu, în cazul acesta, kaghebistii au fost niste gurã-cascã! (Iatã ce mi s-a spus mai tîrziu: a doua zi, la orele 4 dimineata, pe ceatã, lãtrati de cîini, au venit din nou vreo zece insi ca sã termine nu stiu ce treabã sau sã steargã niste urme-
402
Vecinii speriati priveau printre perdele, nimeni n-a iesit din casã.) pin cauza lui Gorlov au trebuit sã lase totul baltã si s-o întindã. Nu-i niai Putin adevãrat cã pe Gorlov 1-au tîrît dupã ei ca pe un captiv, izbindu-1 cu fata de pãmînt, si fãrã îndoialã i-ar fi fãcut de petrecanie dacã el, în aceste minute de tensiune, n-ar fi reusit sã-si imagineze o modalitate de a se da drept cetãtean strãin; or, pe strãini n-ai dreptul sã-i omori fãrã ordin de la sefi. Apoi s-au strîns vecinii, dupã care a urmat obisnuitul interogatoriu la militie — si asa a scãpat. Ar fi putut sã nu-si povesteascã nimãnui pãtania, asa cum i se ceruse, caz în care eu n-as fi stiut nimic. Dar firea lui onestã si ideile care pluteau în atmosfera epocii noi nu i-au permis sã mã tinã în întuneric cu privire la cele ce se întîmplaserã. Ce-i drept, nu se astepta la gestul meu [19], care chiar 1-a uluit, dar era singura salvare pentru el. Eu eram la pat cu pansamentele mele, neputincios, dar m-am dezlãntuit mai viguros decît un om în plinã vigoare si din nou m-am enervat — într-o scrisoare cãtre Kosîghin [20] ceream în primul rînd demisia lui Andropov1; Rostropovici si Vis-nevskaia de-abia au reusit sã mã facã sã mã abtin, scop în care s-au folosit si de ironie.
Asa a explodat la suprafatã o minã — si, se pare, a fãcut ceva pagube; 1-a pîrlit la fatã chiar pe Andropov. Se telefona (!) acestui zek amãrît, i se transmise din partea ministrului însusi (!): KGB n-are nici un amestec în aceastã afacere, nu, aici e vorba de militie... (Trebuie sã cunosti rînduielile noastre, trebuie sã cunosti cît sînt de absurde toate acestea.)
Celelalte mine au fost fãcute sã explodeze în toamna urmãtoare: douã editii pirat ale lui August, apoi articolul din Stern. Consider cã aceste explozii au fost mult mai slabe: datoritã în special întelepciunii judecãtorului englez2 care a creat un precedent juridic cu privire la dreptul samizdatului, ei au pierdut procese care au durat un an de zile si drepturile avocatului meu au iesit mai întãrite decît înainte. Cît priveste articolul din Stern, reprodus în Literaturka3, acesta a creat în URSS nu un insuportabil climat de prigoanã, asa
1 Iuri Vladimirovici Andropov, seful KGB. (N.t.)
2 Care condamna editia pirat a romanului la Flegon-Press. (N.t.)
3 Literaturnaia Gazeta din 12 ianuarie 1972 reproducea nu numai continutul articolului apãrut în noiembrie 1971 în revista Stern, ci si douã ilustratii: casa mãtusii si Rolls-Royce-ul unchiului autorului. (N.t.)
403
cum s-ar fi întîmplat în gloriosii ani ai copilãriei regimului sovietic, ci un hohot de rîs si veselie: prin urmare o frumoasã familie de oameni harnici?! (si astfel ei însisi au spulberat teoria care sustinea caracterul „sionist" al activitãtii mele.1)
Iatã ce timpuri trãim! — noi sîntem un mãnunchi, un pumn de oameni, în timp ce ei au cea mai mare politie secretã din istoria universalã, si ce experientã, si cîte capete lucrînd pe gratis, si ce mecanizare a forajului, ce cantitate de dinamitã — si totusi ei nu pot cîstiga acest rãzboi mocnit.
Din partea noastrã a fost si un exces de zburdãlnicie. De pildã, în decembrie 1971, trimitînd prin postã o scrisoare avocatului meu în Elvetia (scrisorile acestea cînd ajungeau, cînd nu ajungeau la destinatar), am pus în plic si urmãtorul text:
„MESAJ PENTRU CENZURA
serviciului postal international al orasului Moscova
Stã în puterea dumneavoastrã efectivã sã cititi, sã analizati, sã fotografiati, sã radiografiati, sã studiati dupã miros, sã supuneti la tratamentul cu aburi, cu urinã si cu alte chimicale, orice scrisoare, însã destinatarului sînteti obligati sã i-o predati în termenele devenite posibile în conditiile în care actualele mijloace de transport ating vitezele pe care le ating. Trebuie sã faceti asta mãcar pentru a vã camufla activitatea si pentru a crea aparenta cã existã o postã care funtioneazã normal. Dacã se va mai întîmpla ca vreo scrisoare de la mine sau cãtre mine sã disparã fãrã urmã sau sã întîr/ie multã vreme (o scrisoare urgentã — 35 de zile!), voi fi nevoit sã vã scriu pe aceastã temã o scrisoare deschisã, care nu vã va acoperi de
glorie.
A. Soljenitîn"
(si partea cea mai hazlie este cã acest mesaj a ajuns intact pînã la Heeb! — Cenzura a preferat sã simuleze cã ea nu existai Eu si Alia ne-am prãpãdit de rîs, aflînd despre chestia asta!)
1 Cã afacerea asta s-a terminat cu bine, nu este meritul lui Stern. Stern din nou a fãcut tot posibilul ca sã-mi punã capul pe butuc: a avut tupeul (si lipsa de gust estetic) sã afirme cã actiunea lui August nu se plaseazã decît conventional în perioada prerevolutionarã, cã în realitate romanul trateazã probleme actuale. Revista Stern sugera tribunalului sovietic cã fraza personajului despre „prostii care conduc Rusia" trebuie înteleasã ca o revãrsare a urii lui Soljenitîn fatã de actualii guvernanti ai URSS.
404
si în martie 1972 tocmai binevoitorii mei dintr-o institutie unde kaghebistul lor predase o mapã si se retrãsese în altã camerã, începuserã sã studieze de zor continutul mapei reusind sã scoatã copii de pe documentele respective si transmitîndu-mi mie urmãtoarele:
„Serviciul I al Dir. a 5-a KGB de pe lîngã Consiliul de Ministri al URSS — lui sironin
Directia din Leningrad a KGB — lui Nosîrev
Pe 6 martie, cu trenul de searã, pleacã din Moscova spre Leningrad, în compania lui „NN", sotia „Pãianjenului" — Resetovskaia Natalia Alekseevna. Rugãm dati indicatia sã se continue actiunile „NN" privind-o pe Resetovskaia1, sã se identifice adresele vizitate. La Leningrad, Resetovskaia va rãmîne aproximativ pînã la 19 martie. Loctiitorul sefului Directiei a 5-a a KGB general-maior Nikiskin"
N-am început sã mã nelinistesc pe chestia asta. Nu stiam cã la Samutin, la care probabil se va duce N. A., se mai pãstreazã Arhipelagul, în ciuda insistentei mele ca acesta sã fie ars.
Au existat si multe alte peripetii. Dacã ar fi sã povestesc în detaliu si sã evoc totul, atunci ar trebui sã spun cã, în toti acesti ani, majoritatea grijilor si nelinistilor noastre a fost nu legatã de mari actiuni dãtãtoare de rod bogat, ci alcãtuitã din emotii, agitatii, cãutãri, preveniri, anticipãri, — aceasta în conditiile în care ei dispuneau de posibilitãti de filaj, în care ei dispuneau de legãturi telefonice, si postale, în timp ce noi nu puteam nici sã telefonãm, nici sã scriem, uneori nici chiar sã ne întîlnim. si trebuia sã gãsim totusi un mod de a salva situatia. Asemenea grave primejdii au fost vreo douãzeci la numãr, n-am sã le minimalizez — cîndva va trebui sã le relatez mai în amãnunt.
Am sã amintesc aici douã sau trei dintre aceste cazuri. Unul s-a petrecut la Sverdlovsk (denumirea asta scîrboasã nici nu-mi vine s-o scriu), unde am trimis spre pãstrare Primul Cerc, cel format din nouãzeci si sase de capitole. Faptul cã la un moment dat kaghebistii
1 Resetovskaia, Natalia Alekseevna (nãscutã în 1920), chimistã; s-a cãsãtorit cu Soljenitîn în 1940, divorteazã în 1949, în timpul detentiei sotului ei. Se recãsãtoreste cu scriitorul în 1956. Soljenitîn si ea se despart din nou în 1968. Apublicat memorii în care expune propria ei versiune asupra faptelor povestite aici de Soljenitîn. (Informatie luatã din „Indexul biografic al persoanelor citate", anexat versiunii franceze a acestei cãrti, Ed. du Seuil, 1975 — N. t.)
405
intrã chiar în camera în care este pãstrat „96", este determinat nu de informatii provenite din vreun filaj, nici de vreo bãnuialã, ci de o împrejurare care nu putea fi prevãzutã. E clar cã este o perchezitie si cã scãpare nu este. Dar nu e vorba de nici o perchezitie; omului în chestiune nu i se cere decît sã recunoascã, nu-i asa, cã are în casã Citindu-lpe Ivan Denisovici. Omul recunoaste, predã obiectul. Dar el nu distruge „96" pe care, conform consemnului, trebuie sã-1 pãstreze. Va fi, la ocazii, si un îndelungat schimb de scrisori, în ce ne priveste, stim despre vizita fãcutã de cei de la KGB; e posibilã o reeditare a descinderii, vor confisca „96", ardeti-1 cît mai repede! Rãspunsul se lasã îndelung asteptat! Pînã ce totul se încheie cu arderea textului pus sub urmãrire.
A doua oarã bubuie ceva: Vitelul — chiar acesta, încã o datã, pe care-1 tineti acum în mîini. Vitelul umblã prin Moscova! Uluitor! Problema este cã aici tot ce e pe dinãuntru e si pe dinafarã, totul e spus pe sleau: ce poate fi mai periculos decît o asemenea scriere? Cineva o pãstra, cineva o ascundea — cum de a rãsuflat? Unde? Prin cine? De ce? începem ancheta, ne verificãm exemplarele; A.A. Ugrimov (Completarea a Cincea) trebuie sã meargã la marginea orasului sã vadã concret ce este la locul lui, ce nu s-a miscat, ce n-au putut refotografia. Suspiciune, neîncredere, totul se învãlmãseste si se zãpãceste.
si cercetarea se reia de la celãlalt capãt: cine a auzit pe cineva spunînd cã sînt oameni care 1-au citit? Cui i s-a povestit cã cineva 1-a citit? si cine deci 1-a citit el însusi? Cum arãta exemplarul? în al cui apartament a fost citit? Adresa, telefonul? (Niste persoane conversînd cu glasuri emotionate la telefon nu pot sã nu rosteascã niste nume, lucru care la Lubianka, probabil, deja se stie; în cãutarea purtãtorilor acelor nume, aceasta o sã ne vînture acum la grãmadã!) Acela e apartamentul! Spuneti cinstit, e mai bine sã-mi spuneti mie decît sã asteptati sã se întoarcã securistii. Mi se spune, mi se dau nume. si iatã, mi s-a adus o copie dactilografiatã. Exemplarul nu este al nostru (ale noastre si-au pãstrat, cu credintã, locul). Nu e al nostru, deci existã o copie nou dactilografiatã! Or mai fi patru sau cinci de felul acesta? Nu este al nostru si nu este o copie dupã al nostru. Dar a fost redactilografiat cu exactitate dupã al nostru si contine, fãcute cu mîna, si corecturile mele cele mai de pe urma. înseamnã cã, în urma mea, cineva mã fura, îmi copia textul încã proaspãt; cineva foarte apropiat, misterios, cine oare? Sã-i telefonez
406
omului care mi 1-a adus. Nu la el acasã. Stãm si asteptãm, asta va însemna mai putin du-te-vino. Peste cîteva ore vine omul care ni 1-a adus si, derutat, indicã sursa. Una dintre acelea în care aveam cea mai mare încredere! Acesteia i se dãduse un exemplar numai ca sã-1 citeascã. Ea, pe furis, îl redactilografiase (pentru istorie? pentru a-i asigura supravietuirea? din simplã manie?). si ea i-1 dãduse numai lui (era un prieten intim) ca sã-1 citeascã. si el îl dusese altora, ca platã pentru nu stiu care micã datorie. si acestia invitaserã la un chef o prietenã foarte apropiatã. si aceasta n-avusese nimic mai presant decît sã punã mîna pe telefon si sã-i încredinteze secretul si uneia dintre prietenele ei (A.S. Berzer). si noi 1-am recuperat de la aceastã a patra verigã a lantului. Berzer ni 1-a remis! Mare-i Moscova, dar drumurile care o traverseazã sînt scurte. O sun si pe vinovatã. Mã întîlnesc si cu ea. Mãrturisiri senine si suspine. De-acum si-a mmcat creditul. Confisc prada, în aceste ore se ivesc niste semne: securistii se alarmeazã, masinile lor încep sã duduie, fiecare cu cîte patru vlãjgani în pîntecele ei întunecos. Poftiti, tovarãsi! Ati întîrziat cu o micã jumãtate de orã! (De data aceasta ei nu stiu: în legãturã cu ce era panica? Ce cãutam noi? Ce au ratat ei?)
în decembrie 1969 existase un caz asemãnãtor cu Noptile prusiene. Tot asa brusc, un zvon prin Moscova: circulã niste copii! Imposibil, dar circulã niste copii! Tot asa am luat apartamentele la rînd, am cercetat urmele, tot asa am pus mîna pe o copie: nici asta nu era a noastrã! Dar fãcutã exact dupã a noastrã! Furatã! De cineva apropiat! De cine? Se gãsesc si urme: Liova Kopelev a tinut-o cîteva zile, a dat-o s-o citeascã si unei rude, aceasta, la rîndul ei, a dat-o altora, iar acestia si-au fãcut o copie. si au tinut-o ascunsã timp de patru ani! Dar întrucît pe mine m-au exclus din Uniunea Scriitorilor — acum de ce sã nu-i dea drumul în samizdat? Ce pericol mai existã pentru autor?
Pe mãsura puterilor mele, am stins scandalul la Moscova si la Ufa, cãci acesta se întinsese pînã acolo. Circulatia manuscrisului am reusit s-o stopez.
Iatã din ce sãptãmîni linistite se compun linistitii nostri ani, pasnici, fãrã evenimente deosebite, atunci cînd fortele principale sînt în repaus si „nu se întîmplã nimic".
407     .
si cîti ani pot fi tãrãgãnate lucrurile în felul acesta? Astãzi se împlinesc douãzeci si sapte de ani de la primele versuri de la sa-raska, de la primele ascunzãtori si de la primele incinerãri.
Dar, pe deasupra acestui rãzboi ascuns pluteste, precum un strat înalt de nori, istoria, plutesc evenimentele vizibile tuturor si, prin curgerea lor, ele cheamã la actiune, stîrnesc reactii. Atîtea dintre ele au fost stãvilite, atîtea dintre ele nu mai pot fi stãvilite.
în decembrie 1971 1-am înmormîntat pe Trifonîci.
Pe strãzile adiacente s-a oprit circulatia pînã departe, nefãcîn-du-se economie de forte de ordine, iar la cimitirul Novodevicie au fost desfãsurate trupe (la funeraliile unui poet!). Traficul automobilelor si autobuzelor era dirijat — detestabilã idee — printr-un megafon. Un cordon de militieni era si în holul Casei Centrale a Scriitorilor, dar mie n-au îndrãznit totusi sã-mi interzicã accesul (au regretat-o apoi). Tot ce am putut sã fac pentru a-1 apãra de nepotrivita mãtase stacojie pe care se odihnea capul defunctului (în primele ore de dupã încetarea din viatã îi revenise expresia copilãreascã de bunãtate si împãcare, expresia lui cea mai candidã) si cu care era cãptusit tot sicriul, de fizionomiile cîinoase si dezumanizate ale celor din secretariatul literar, de discursurile nesincere, au fost douã semne ale crucii — dupã fiecare dintre cele douã întruniri, una la Casa Centralã a Scriitorilor, cealaltã la cimitir. Cred cã puterea maleficã si-a primit astfel ceea ce merita. N-am fost lãsat sã mã apropii de sicriu decît la dorinta vãduvei (în detrimentul ei a procedat asa, dar a facut-o cu constiinta cã îndeplineste vointa celui dispãrut); ca sã nu pun familia Tvardovski în dificultate, am renuntat la ideea de a da în aceeasi searã la samizdat cuvîntul meu de adio — si 1-am pãstrat pînã în ziua a noua, citindu-1 si iar ci-tindu-1 în fiecare zi, revenind asupra lui — în felul acesta m-am transpus sufleteste în atmosfera marii despãrtiri în care evenimentele vietii se mãsoarã în unitãti luate dintr-o geometrie cu totul alta decît cea cotidianã [21].
Am spus ce aveam de spus. De-acum ar fi firesc sã tac; însesi coardele vocale nu sînt în dispozitia de a vorbi. Dar nu mai mult de o sãptãmînã mai tîrziu, în noaptea de ajun, ascult la un post de radio occidental slujba de Crãciun, aud mesajul patriarhului Pimen si se aprinde în mine dorinta de a-i scrie. Nu pot sã nu-i scriu! si iatã noi griji, o nouã povarã, o nouã afluentã de probleme.
408
(Cu aceastã scrisoare, ba nu, chiar cu August, începe un proces de divizare în rîndurile cititorilor mei; încep sã pierd pe unii dintre adepti si cei care rãmîn cu mine sînt mai putini decît cei care mã pãrãsesc. Mã aclamau atîta timp cît aparentele întãreau credinta cã eu nu eram decît împotriva abuzurilor staliniste; în momentul acela toatã societatea era cu mine. în primele mele scrieri mã mascam în fata cenzurii politienesti, dar, prin aceasta, si în fata publicului. Prin actiunile pe care urma sã le întreprind, trebuia cu necesitate sã mã descopãr: era timpul sã vorbesc tot mai rãspicat si sã merg la o adîncime din ce în ce mai mare. si procedînd asa, era inevitabil sã-mi pierd publicul cititor, sã-i pierd pe contemporani, punîndu-mi speranta în urmasii acestora. Dar este dureros sã fii nevoit a constata cã pînã si unii dintre cei apropiati te pãrãsesc.)
Dar pentru ce povestesc toate acestea aici? si unde este Nobe-liana promisã?
Nobeliana îsi urma cursul ei. Per Hegge era foarte pornit împotriva lui Jarring din cauza josniciei de care acesta dãduse dovadã în povestea cu Nobelul si promitea sã-1 demaste neapãrat. Totusi, Hegge a fost expulzat din URS S si eu uitasem de amenintarea pe care o proferase el. Dar el s-a tinut de cuvînt si a nimerit momentul cel mai potrivit: în septembrie, cu o lunã înainte de atribuirea noilor premii si la începutul acelei sesiuni a ONU unde urma sã fie ales secretarul general, post rîvnit de Jarring, a publicat o carte de amintiri, carte în care povesteste de-a fir-a-pãr cum Jarring sustinuse guvernul sovietic în atacurile lui împotriva mea. (Apropo, Hegge a fãcut loc în cartea lui si unor zvonuri neverificate — asa, de pildã, spune la un moment dat cã numai Saharov m-a fãcut sã renunt la deplasarea la Stockholm; or, pe tema asta niciodatã n-am discutat cu Saharov.) si a izbucnit un asemenea scandal în Suedia, încît chiar prim-ministrul Palme, socialist versatil si repede percutant, nutrind el însusi sentimente cordiale fatã de tara proletariatului victorios, a trebuit sã se justifice — si la televiziunea suedezã, si printr-o scrisoare cãtre New York Times. Primo: el, Palme, nu era la curent cu maniera în care manevrase Jarring. Apoi era si o exagerare: ce altceva rãmînea de fãcut? O ambasadã nu este un loc pentru manifestatii politice (cum era el mai dinainte sigur cã nu trebuia sã te astepti acolo la literaturã purã!). si Academia Suedezã se pomeni
409
din nou pe balansoar; ea liniste cu mine nu are. I-o mai fi fãcut vreodatã vreun laureat atîtea necazuri? Am sã-i scriu luni lui Soljenitîn ca sã-1 întreb dacã nu vrea sã primeascã însemnele Nobel la ambasadã — a declarat Karl Giorow, secretarul Academiei. Iatã ceva hazliu: el spune aceasta într-o sîmbãtã si, în aceeasi sîmbãtã, stirea se difuzeazã la radio. si eu tocmai am o ocazie pentru Occident duminicã, stau pînã noaptea tîrziu ca sã-mi redactez scrisoarea. Imediat îi scriu rãspunsul meu si îl expediez duminicã. Iar Gierow n-a asteptat numai pînã luni, el nici dupã trei sãptãmîni nu a expediat scrisoarea. Dar rãspunsul meu, el 1-a primit. . . Rãspunsul meu: premiul Nobel este cumva prada unui hot care trebuie sã-mi fie remisã între patru ochi si între patru pereti?. : . si în ce priveste comunicatul: pînã sã-1 primesc de la Academie (termenul corespondentei legale este de trei sãptãmîni într-un sens), el mi-a parvenit pe calea undelor radio. Am rãspuns imediat.
Dupã o lungã boalã, tocmai mã apucasem de lucru la Octombrie saisprezece; am vãzut cã era un ocean, un Nod dublu, dacã nu triplu: dat fiind cã „fãcusem economie", fãcusem abstractie de anul 1915, fãrã îndoialã necesar, cã în Primul Nod ocolisem toatã istoria politicã si spiritualã a Rusiei de la începutul secolului încoace — acum toate astea se îngrãmãdeau, se umflau, presau. N-as vrea altceva decît sã fiu lãsat sã lucrez, dar ti-ai gãsit! Nobeliana începu din nou sã facã zgomot, ca si cînd, cu medalia si diploma în mînã, îmi va fi mai usor sã tin piept Securitãtii Statului. Dacã e pe asa, atunci trebuie sã abandonez Nodul, sã reanimez si sã refac discursul si, dupã ce-1 voi scrie, sã cobor în arenã cu el. si voi spune acolo asemenea lucruri încît poate fragila mea existentã se va nãrui, si o datã cu ea si acest pasnic si inestimabil refugiu pe care 1-am gãsit la Rostropovici. Ah! ce pãcat cã trebuie sã abandonez al Doilea Nod, îmi fãcusem o socotealã asa de bunã: sã lucrez în liniste pînã în anul 1975.
Omul propune...
Redactîndu-1 din nou, am reusit sã obtin un discurs degajat de excesul de artificii gazetãresti si aluzii politice, sã-1 centrez mai exact pe problemele artei si, poate, sã mã apropii de genul — încã nedefinit de nimeni si încã neclar — care stã bine unui discurs pen-tru premiul Nobel în domeniul literaturii, între timp avea loc un schimb de scrisori cu Karl Ragnar Gierow, secretarul Academiei Suedeze [22]. Ministerul Afacerilor Externe al Suediei a refuzat
410
din nou sã punã ambasada la dispozitie pentru ceremonie; atunci am propus apartamentul Aliei, unde eu încã nu aveam dreptul sã locuiesc [23]. Nu exista, se pare, precedent, dar Gierow a fost de acord, în aceste luni am avut ocazia sã-i cunosc si sã-i apreciez foarte mult tactul si marile calitãti sufletesti; el se manifesta tot mai mult nu ca executant al unei functii onorifice, ci ca un om cordial, hotã-rît si temerar (chiar si în Suedia, temeritatea îi era necesarã fatã de multi oameni), începuserãm sã discutãm asupra datei. El nu putea nici în februarie, nici în martie. O asemenea amînare îmi convenea si mie: aveam impresia cã citirea discursului meu va fi o bombã; înainte sã explodeze trebuia sã-mi pun lucrurile în ordine (oricît le-ai pune în ordine, dezordinea este totdeauna starea lor efectivã): trebuia sã lucrez mãcar o parte dintre capitolele celui de-al Doilea Nod pînã la a le face lizibile; sã triez înaintea eventualei catastrofe muntele de materiale pe care le adunasem pentru R-17; sã merg încã o datã la Piter1 si sã privesc locurile, peisajele de care aveam nevoie si de care nu mi se va mai permite, poate, sã mã apropii niciodatã. (O relatare aparte despre felul în care am pãtruns eu în palatul Tavriceski — Completarea a Cincea).
Multã ostenealã m-a costat neobisnuita scrisoare cãtre Patriarh; trebuia sã mã sfãtuiesc (cu pãrintele Gleb lakunin) si sã împiedic deconspirarea. în acelasi moment Literaturka s-a luat de genealogia mea si de mine; a trebuit, de voie, de nevoie, sã mã apãr. încã necunoscînd bine moravurile corespondentilor occidentali, i-am dat rãspunsul meu prin intermediul unui corespondent al publicatiei hamburgheze Die Welt, iar acesta 1-a pasat unei terte persoane, 1-a diluat în asa fel încît rãspunsul meu nu mai era rãspuns, ci o reactie meschin-ranchiunoasã. Dar mi se pãrea necesar sã rãspund (si nu numai la acest punct; se acumulaserã multe dintre cele îndurate tãcînd). si-si fãcu drum o idee fireascã: sã strîng în timp cîteva interventii bine închegate, în asa fel încît ele sã vinã în pachet, în cascadã — la sapte nenorociri, un singur leac si nu cu tîrîita. Asemenea aglomerãri de evenimente se formeazã de la sine în momente de crizã, cum s-a întîmplat în aprilie 1968 cu ocazia aparitiei Cancerosilor, dar în afarã de aceasta ele pot fi fortate sã se aglomereze dupã
plan dacã autorul acestuia exploateazã particularitatea irepe-a înaltelor sfere sovietice: obtuzitatea, încetineala gîndirii,
Denumire familiarã a orasului Sankt-Petersburg. (N.t.)
411
incapacitatea intelectualã de a asimila douã idei în acelasi timp. Gierow anuntase cã ceremonia premiului Nobel va avea loc pe data de 9 aprilie, deci în prima zi a Pastelui ortodox — depunîndu-si cererea de vizã, se pare, pe 24 martie. Pe 17 martie am trimis scrisoarea mea cãtre Patriarh, socotind cã ea nu va fi publicatã decît la sfîrsitul lui martie. La cîteva zile de la aceastã trimitere voi da un interviu, primul dupã nouã ani; este o formã de manifestare la care autoritãtile nu se asteaptã din partea mea si va fi ceva copios. si, înainte ca ele sã fi avut timpul sâ-1 digere, eu voi organiza ceremonia premiului Nobel si voi da citire discursului în care abordez lucrurile cele mai grave. Dupã care voi putea sã stau linistit si sã astept toate osîndele posibile.
Dar lucrurile s-au desfãsurat astfel: scrisoarea cãtre Patriarh, lansatã numai în cercul îngust al samizdatului religios, în ideea cã ea va circula lent printre oamenii efectiv interesati, a irupt instantaneu în presa occidentalã. Dupã cum mi s-a spus mai tîrziu, ea a stîrnit la Securitatea Statului o furie cumplitã—mai violentã decît cea provocatã de multe dintre actiunile mele trecute si viitoare. (Nu-i greu de înteles: ateismul este inima întregului sistem comunist. Dar, paradoxal, chiar si printre intelectuali, acest gen a fost întîm-pinat cu reprobare si chiar cu repulsie: ce îngust, orb si mãrginit trebuie sã fiu eu dacã mã ocup cu asemenea problemã ca aceea a bisericii; sau, cu alte argumente: ce rost are aici clerul? Acesta nu poate — adicã este ca si intelectualitatea, autojustifîcare prin analogie — sã le scrie autoritãtilor. Asteptati, chestiunea va ajunge si la autoritãti. Condamnat de multi, eu niciodatã n-am regretat acest gest: dacã nu pãrintii spirituali trebuie sã fie primii care sã ne dea exemplul eliberãrii spirituale din mrejele minciunii, atunci cine sã ni-1 dea? Vai, ierarhia noastrã bisericeascã ne-a lãsat prea mult sã ne eliberãm singuri.) si (mãsurã foarte tardivã), undeva înjurai lui 20 martie, s-a luat decizia guvernamentalã multã vreme amînatã: sã fiu înfierat în mod public si expulzat din tarã. în acest scop, campania de presã împotriva mea s-a extins si s-a intensificat. Cu obisnuitul lor deficit intelectual, ei au ales terenul care le era cel mai defavorabil: sã sfîsie August-\A, care scãpase editiilor pirat si care era declarat acum a fi cartea mea cea mai bestial antipatrioticã si chiar antisovieticã. Pentru aceasta a fost mobilizatã presa comunista occidentalã (cãci, în URSS, cine putea oare sã citeascã August si a fost reprodusã de-acolo orice prostie scrisã de cutare autor de
412
trei parale — în special în Literaturka, dar apoi si în alte publicatii centrale; anumite articole mã acuzau referindu-se direct la formule ale Codului Penal si docila „opinie publicã" sovieticã, de la scriitori pînã la otelari, trimitea indignate „ecouri de reactii". De data aceasta, decizia era luatã cu atîta fermitate încît s-a mers pînã la a se imagina si mijloacele practice la care s-ar recurge pentru a mã convoca: s-ar începe cu o retinere la politie, adicã o arestare provizorie (acest proiect, care ajuns si el la cunostinta noastrã, înlocuia planul initial, acela al accidentului de automobil, „varianta Yves Farge")1; si cu atîta fermitate încît Ceakovski, la o sedintã a redactiei sale, a declarat deschis în fata a treizeci de persoane, pe un ton care lãsa sã se înteleagã multe: „îl vom expulza!" Aceastã operatiune era prevãzutã, se vede treaba, sã aibã loc la mijlocul lui aprilie; pînã atunci campania de presã trebuia sã atingã punctul ei maxim. Dar graficul meu prevedea o evolutie mai acceleratã a lucrurilor. Niste corespondenti americani au venit la mine fãrã sã-mi fi telefonat în prealabil (se înteleseserã cu J. Medvedev). Ziarele lor erau cele mai puternice din Statele Unite; aceasta se întîmpla cu o lunã si jumãtate înainte de vizita presedintelui american în URSS. Interviul nu avea o semnificatie socialã; eu nu vorbeam nici despre detinuti, nici despre nedreptãtile care sufocau tara — se împlineau în curînd doi ani de cînd tãceam în privinta aceasta, sacrificînd totul pentru R-l 7, asa cã si acum îmi propuneam sã nu depãsesc pragul unei ciocniri inevitabile si sã nu compromit discursul. Interviul [24] era în esentã o stufoasã pledoarie personalã, o gospodãreascã mînuire a mãturii pentru îndepãrtarea gunoiului deversat asupra mea de-a lungul mai multor ani — dar însãsi privelistea acestui gunoi vãzutã prin prisma unei „orînduiri progresiste" a fãcut în Occident destulã impresie.*
1 Yves Farge (1899-1953), membru al Rezistentei franceze, comisar al Republicii de la Lyon, la Eliberare, presedinte în Franta al Miscãrii pentru Pace, decedat la Tbilisi într-un accident de automobil. (N.t.)
Unul dintre acesti corespondenti, H. Smith, s-a plîns dupã aceea nu o datã în mod public cã eu 1-am primit cu un interviu gata fãcut, cu întrebãri Pregãtite tot de mine, cã am dat dovadã de totalã necunoastere a canoanelor Presei occidentale, într-adevãr, în lupta mea pe viatã si pe moarte cu statul nu aveam nevoie decît de o bruscã miscare defensivã, de o solutie chiar mai "una: o declaratie publicã. Nu aveam nevoie de nici un interviu. si Smith îmi Propunea sã discutãm probleme „de cea mai mare actualitate": despre ce s-a
413
Prin intempestivitatea aparitiei sale si prin mîrsãviile pe care le dezvãluia, interviul, asa cum scontasem, i-a nãucit pe adversarii mei. si chiar mai mult decît scontasem eu. El a apãrut pe 4 aprilie si, dupã mai putin de douãzeci si patru de ore, în ciuda încetinelii ei obisnuite, puterea, fãrã sã fi avut timpul de a reflecta, a avut o tresãrire, un reflex de apãrare si a fãcut gestul cel mai simplu cu putintã: acoperindu-se de ridicol si de rusine, i-a refuzat secretarului Academiei Suedeze dreptul de a veni ca sã-mi înmîneze însemnele premiului Nobel. în scrisori nu se spusese un cuvînt despre faptul cã urma sã fie rostit un discurs, nimeni dintre noi nu vorbise sub plafoane1; în privinta aceasta, autoritãtile nu puteau sã facã decît niste conjecturi confuze. Public nu era vorba decît de înmî-narea însemnelor premiului Nobel într-un apartament particular din Moscova, în prezenta unor scriitori si artisti, prieteni ai autorului. si de aceasta se sperie guvernul uneia dintre superputerile lumii!... Dacã stînga occidentalã n-ar fi fost asa de zeloasã în a justifica tot ce se întîmpla Ia noi, palma pe care tocmai ne-o dãdusem nouã însine ar fi trebuit sã fie suficientã pentru a demasca pentru multã vreme
întîmplat cu energia creatoare a lui Evtusenko si Voznesenski, dacã a dispãrut interesul publicului fatã de ei, dacã îngrãdirile impuse lor se înscriu pe linia care vine direct de la persecutarea lui Puskin (occidentalii simt nevoia de a stabili neapãrat o continuitate între Rusia taristã si URSS-ul comunist, altminteri, spun ei, lucrurile nu vor fi întelese în profunzimea lor); — sau mã punea într-o situatie riscantã atunci cînd mã întreba dacã, dupã August, intentionez sã evoc si revolutia bolsevicã.
Eu însã, dimpotrivã, nu eram obisnuit sã suport modul incoerent, dezlînat, în care acesti corespondenti îmi vînturau cu furca ideile, maniera vulgarã în care le relatau si iresponsabilitatea formulãrilor. si lui H. Smith i-am trimis atunci în mod special o scrisoare sincerã, îndepãrtîndu-mã de acel moment, înteleg tot mai mult cã el trebuia si avea dreptul sã se supere foarte tare.
Totusi nu trecuserã trei ani si iatã cã în toamna lui 1974 H. Smith m-a vizitat la Zurich, ocazie cu care m-a întrebat dacã n-ar putea sã foloseascã pentru New York Times tot materialul interviului literar pe care eu îl acordasem lui Niels Udgord de la Aftenposten (28 august 1974). Bine, copiati-1 — i-an> spus eu. Nu asa, a stãruit el, cãci aceasta nu ar mai fi o noutate, haideti sa procedãm ca si cînd interviul 1-ati da încã o datã, dar de data aceasta mie! Eu din nou am fost de acord: cãci el stia canoanele presei occidentale (ce este asta. cum aratã asta?), ceea ce nu era cazul meu. Asa 1-a si publicat: ca pe o convorbire pe care realmente ar fi avut-o cu mine... (Adnotare din 1978.)
1 Orice loc în care s-ar fi putut implanta microfoane. (N.t.)
414
jocul sovietic de-a apropierea culturalã. Dar, în virtutea legii torsiunii capetelor spre stingã — rosilor li se iartã totul, rosilor li se uitã repede toate relele pe care le fac. Dupã cum scrie Orwell: aceleasi personalitãti occidentale care-si exprimau indignarea fatã de executarea vreunui individ, indiferent unde pe Pãmînt, aplaudau atunci cînd Stalin trimitea la moarte prin împuscare sute de mii de oameni; ele se lamentau pe tema foametei din India, dar foametea devastatoare din Ucraina n-o observau.
Cu obisnuita noastrã abilitate de a face hapul mai usor de înghitit, ambasada sovieticã de la Stockholm a fãcut, de altfel, precizarea cã „ea nu exclude posibilitatea ca viza sã-i fie acordatã lui Gierow altã datã, într-un moment mai favorabil". Aceastã precizare era menitã sã atenueze iritarea, sã faciliteze nasterea unei iluzii si revenirea linã pe pozitiile de la început. Ministerul suedez al Afacerilor Externe a fãcut o declaratie care nici nu aproba, nici nu condamna. Dar noi, aici, întelegem prea bine acest joc! — si eu m-am grãbit sã-1 stric printr-o declaratie specialã [25]. Refuzul de a permite venirea lui Gierow anula toatã ceremonia, îi rãpea orice sens. Dar si usura situatia atît a organizatorilor, cît si a celor care-si dãduserã acordul sã vinã.
Pregãtirea acestei ceremonii, în afarã de dificultãtile cotidiene — sã primesti, asa cum trebuie, într-un apartament obisnuit, saizeci de invitati, si toti numai oameni de vazã sau corespondenti occidentali — aceastã pregãtire era complicatã, neobisnuitã în toate privintele, în primul rînd: trebuia stabilitã lista invitatilor în asa fel încît printre acestia sã nu se strecoare nici un personaj dubios (prin comportamentul sãu social) si sã nu fie omis nici unul dintre cei demni (prin anvergura lor artisticã sau stiintificã) de aceastã atentie — si, în acelasi timp, trebuia asiguratã prezenta efectivã a invitatilor (oameni care sã nu dea înapoi, care sã vinã). Apoi invitatiile trebuiau tãinuite pînã în ziua în care Gierow va anunta data ceremoniei. si atunci trebuia sã facem turul adreselor tuturor acestor invitati sau sã luãm mãsuri sã le parvinã invitatiile: în afarã de formula gata fãcutã, o scrisoare expunînd motivele si care sã fie aptã sã determine persoana sã dea acestui act social mai multã importantã decît inevitabilei represiuni la care o vor supune sefii. Numã-rul scriitorilor, al regizorilor si al artistilor care au acceptat m-a u'ttut: încã mai pãstrau oamenii o admirabilã dozã de neînfricare, de dorintã de a se îndrepta de spate sau de rusine de a fi tratati ca
415
niste sclavi pe viatã! si neplãcerile ar fi putut fi pentru toti dintre cele mai serioase, dar guvernul i-a scutit de emotii inutile pe invitati, favor pe care si 1-a acordat si siesi. Desigur, au fost si refuzuri — semnificative, dureroase: oameni de renume international, care n-aveau totusi a se teme de ceva.
Din pregãtirea ceremoniei fãcea parte si alegerea unei zile de duminicã, pentru ca nimeni sã nu fie retinut la serviciu, si a unei ore în plinã zi, pentru ca Securitatea Statului, militia sau echipele ei de ajutoare voluntare sã nu poatã organiza baraje în întuneric: ziua, asemenea actiuni pot fi fotografiate. Trebuia de asemenea sã gãsesc oameni care sã stea la usã, oameni curajosi, capabili sã împiedice pãtrunderea unor kaghebisti scandalagii. Trebuia sã ne asteptãm si la asemenea acte precum întreruperea curentului electric, neîntrerupt sir de apeluri telefonice sau pietre în geamuri — în ultimii ani metodele banditesti întrunesc din ce în ce mai multe sufragii din partea KGB.
Guvernul ne-a scutit de toate aceeste bãtãi de cap.
Ca amuzament am trimis invitatie si pe numele Ecaterinei Fur-teva, ministrul Culturii, precum si pe cele a doi corespondenti sovietici de la ziare care pînã atunci nu mã atacaserã. Era vorba de Selskaia Jizn si Trud.
Selskaia Jizn a delegat la aceastã ceremonie care nu s-a mai tinut un singur reprezentant-kaghebist pentru a verifica dacã totusi nu s-au reunit cîtiva. Iar Trud, ziar al lui selepin, ortodox notoriu, s-a grãbit sã-si rectifice neutralismul putred si chiar în acele zile a luat pozitie împotriva mea.
Dar aceasta nu mai era decît una dintre ultimele zvîrcoliri ale campaniei lor ratate: pierzîndu-si capul, acoperindu-se de rusine în legãturã cu ceremonia Nobel, autoritãtile au pus capãt hãrtuirii publice, si ghinionul voind ca o datã în plus împrejurãrile sã se uneascã împotriva lor, m-au lãsat în patria mea si în libertate, (în curînd dupã aceea, M. Rozanova-Siniavskaia i-a comunicat Aliei cã un cunoscut general KGB, cu care avusese niste întîlniri, s-a exprimat despre mine în felul urmãtor: „Dacã nu pleacã de bunã voie, o s-o sfirseascã în Kolîma." La acest avertisment din partea lor trebuia sã mã astept de multã vreme, singurul lucru surprinzãtor era rn°' dalitatea asupra cãreia se oprise alegerea lor. Dar hotãrîrea mea s1 a Aliei era fermã: rãmînem în tarã!) .«•..-.. ,
416
Asa s-ar fî încheiat, dupã un an si jumãtate, povestea cu Nobe-liana, dacã n-ar fî rãmas piesa ei de rezistentã, discursul deja pregãtit. Pentru ca acesta sã-si gãseascã loc în culegerea anualã editatã de comitetul Nobel, trebuia sã-1 fac sã ajungã în cel mai scurt timp în Suedia. Cu greu, dar mi-a reusit aceastã actiune (se întelege cã tot în secret si cu mari riscuri). La începutul lui iunie, textul discursului trebuia sã aparã. Eu continuam sã astept explozia; pentru timpul care mai rãmînea m-am dus în regiunea Tambov — sã-i admir peisajul, poate pentru ultima datã.
Dar discursul n-a apãrut nici în iunie, nici în iulie al acelei veri istovitor de fierbinti. Sã se fi dovedit el asa de neobservabil? Nu mi-a parvenit decît în august stirea cã, în timpul verii, majoritatea întreprinderilor suedeze, inclusiv tipografiile, îsi lasã lucrãtorii sã plece în concediu. Culegerea anualã n-a fost publicatã decît la sfîr-sirul lui august.
Presa a bubuit mai mult de o sãptãmînã. Dar am avut parte de douã surprize de naturã sã reveleze insuficienta previziunilor mele: discursul meu nu i-a fãcut nici pe ai nostri sã ciuleascã urechile, nici pe occidentali sã iasã cît de cît din imobilismul lor social, sã se trezeascã, tot asa, cît de cît la realitate.
Se pare cã reusisem sã spun foarte multe lucruri, cã spusesem chiar tot esentialul — si ei îl înghitiserã pe nemestecate? Dar iatã: discursul era transparent, ce pãcat însã cã se multumea cu generalitãti, cã nu cita nici mãcar un nume. Atunci, cei de-acolo ca si cei de-aici, au preferat sã nu înteleagã.
Nobeliana se terminase, dar explozia, dar lupta principala se reporta pentru altã datã, pentru altã datã.
LUPTA INOPINATÃ
în domeniul tacticii, prin luptã inopinatã se întelege acel tip de luptã, nici ofensiv, nici defensiv, în care cele douã pãrti decid sã atace sau se aflã în mars fãrã sã cunoascã intentiile celeilalte si intrã brusc în coliziune. Acest tip de luptã neplanificatã este considerat a fi cel mai complex: el le cere comandantilor sã dea dovadã de maximã rapiditate, inventivitate si fermitate si sã aibã suficiente rezerve.
O asemenea luptã s-a dat pe arena socialã sovieticã la sfîrsitul lui august si în luna septembrie 1973; ea a fost asa de neprevãzutã, încît nu numai cã nici unul dintre adversari nu stiau nimic despre celãlalt, dar chiar si de aceeasi parte a baricadei, o „coloanã" (a lui Saharov) habar n-avea despre miscãrile si planurile celeilalte (a mea).
Desi anii 1971 si 1972, trecuti în revistã în capitolul precedent, n-au fost, desigur, chiar asa de pasnici pentru mine, ei n-au fost totusi asa de chinuitori, sau poate cã m-am obisnuit eu cu neplãcerile. Aveam tot timpul constiinta cã mã ascund, cã fac pe mortul, cã astept, cã, nu-i asa, cîstig timp pentru R-l 7, si cã într-un anumit fel reflectorul nu mi-1 mai fixez asupra contemporaneitãtii. si de fiecare datã, refuzînd sã intervin, nici mãcar nu puteam sã explic cuiva, cu atît mai putin militantilor, „miscãrii democratice" (foarte prompti în a difuza informatii) motivele anume pentru care tãceam, pentru care stãteam asa de retras, desi, se pãrea, „nu mi s-ar fi întîmplat nimic" dacã as fi intervenit. si apoi, în timp ce destinul somnola, însãsi sederea mea la Rostropovici în conditii paradisiace, asa cum nu cunoscusem niciodatã în viata mea (linistea, aerul de dincolo de bariera orasului si confortul din interiorul orasului), îmi demagnetiza si ea vointa. Nu ti s-a pus trotil sub scaun pentru scrisoarea adresatã ministrului KGB, nici pentru cea adresatã Patriarhului, nici pentru discursul destinat ceremoniei Nobel — atunci stai cu-
418
jninte si scrie. Cu atît mai mult cu cît se dovedea asa de anevoios jsfodul al Doilea, iar trecerea la al Treilea nu promitea zile mai relaxante. si amînam acel deznodãmînt care, atîrnînd, mi se eterniza în fata ochilor. si chiar atunci, cînd, la sfîrsitul lui 1972, m-am fixat definitiv asupra lui mai 1975 ca datã a aparitiei Arhipelagului, acest lucru îmi pãrea a se constitui într-o jertfa, într-o manierã de accelerare subiectivã a evenimentelor.
sederea mea la Rostropovici devenea treptat o povarã pentru amfitrion. Cunoscîndu-mã întîmplãtor si, într-un mare elan de generozitate, oferindu-se aproape imediat sã mã adãposteascã, neavînd, din lipsã de experientã, nici cea mai micã idee despre presiunile stupide si de lungã duratã ce aveau sã se abatã asupra lui, chiar scan-dalizînd cu publicarea unei scrisori deschise dupã încoronarea mea cu premiul Nobel si, un an de zile, apãrîndu-se cu ingeniozitate împotriva sicanelor guvernamentale — Rostropovici a început sã dea semne de obosealã si de defetism din cauza acestui îndelungat si dezolant asediu, din cauza pierderii postului sãu de sef de orchestrã la Bolsoi Teatr, post la care tinea asa de mult, din cauza interdictiei care lovea concertele sale moscovite cele mai bune, din cauza suprimãrii obisnuitelor sale turnee în strãinãtate în care înainte îsi petrecea jumãtate din viatã. Se ivi o problemã: este just sã lasi un talent sã se ofileascã pentru a permite altuia sã creascã? (Vai, în ranchiuna ei, puterea, nici dupã plecarea mea de la dacea lui nu i-a iertat faptul de a-mi fi oferit ospitalitate timp de patru ierni.)
Existenta mi se complica si dinspre partea politiei; Ministerul Culturii nu mai era singurul care voia sã se spele de o asemenea patã. îi iritam pe toti potentatii, eram ca un ghimpe în coasta lor prin faptul cã locuiam în zona rezervatã lor, locul de destindere al privilegiatilor, zona specialã Barviha. Or, potrivit legilor sovietice, expulzarea mea nu era o problemã: într-o zonã ca aceea, rezervatã guvernului, pentru materializarea unei asemenea mãsuri douãzeci si patru de ore erau prea suficiente. Dar asocierea a douã nume — al meu si al lui Rostropovici — le mai tãia din elan. încercãri au existat totusi, într-o bunã zi m-am pomenit cu un cãpitan de militie; era înainte de premiul Nobel. „Sînt invitat", i-am zis eu. S-a lãsat pãgubas.
în martie 1971, nu stiu cum s-a fãcut cã am avut o „zi de avalansã", una din acele zile fericite, rare într-un an, o zi în care gîndu-rile vin în potop irezistibil, pe tot felul de teme si în directii care
419
n-au fost prestabilite, gînduri care te secerã, te transportã; încearcã numai sã le consemnezi, fie si în trei cuvinte, pe orice ciornã, o sã le prelucrezi dupã aceea, dar acum prinde-le. Eram într-o dispozitie excelentã si, schiind, mai notam cîte ceva într-un carnetel; fac cale întoarsã — si iat-o pe bãtrîna Anicikova, care mã strigã de la etajul superior al marii dacea:
— Aleksandr Isaevici, a venit militia sã vã dea afarã!
Asteptasem atît de mult chestia asta încît încetasem s-o mai astept. Aveam totusi la mine, pentru aceastã eventualitate, o hîrtie gata pregãtitã, într-un plic albastru plasat într-un dulãpior ignifugat, îndrãzniserã ei într-adevãr, si asta chiar înainte de congresul lor al XXIV-lea (douãzeci si patru, ca orele unei zile; nu 1-ar mai apuca pe al XXV-lea!), sau nu-si dau seama ce scandal o sã iasã?
Ei sînt trei; de la cãpitan în sus. Reiese putin cîte putin cã individul în civil, un oarecare Anosov, este seful serviciului de evidentã a populatiei al regiunii Moscova: ãsta-i mare stab. Inteligent, cu simtul umorului. Totusi existã, se nimeresc si printre ei oameni. Aflat într-o dispozitie excelentã, intru la fel de usor si degajat în conversatie — cu o dezinvolturã de învingãtor, în formã mai bunã decît odinioarã cu vamesii.
Pentru acea hîrtie trebuie sã mã duc în aripa în care locuiesc — trei minute — si o pun îndatã în fata dumneavoastrã sau o citesc stînd în picioare, prin aceasta vã fortez poate si pe dumneavoastrã sã vã ridicati din fotolii. Nu. Nu, astãzi nu mã expulzeazã: ei nu întocmesc procesul-verbal, primul proces-verbal, pentru cã, pentru al doilea, chestiunea este transmisã la tribunal. Se multumesc sã facã presiuni asupra mea pentru ca în zilele urmãtoare sã mã îngrijesc de obtinerea unui permis de sedere sau sã plec. La Riazan. în capcanã.
Fireste. Un sovietic oarecare, care n-are protectie de sus, ce poate sã facã într-o asemenea situatie decît sã se supunã fãrã comentarii? Iesire nu-i. Dar, slavã Domnului, eu deja am iesit din rîndurile voastre si m-am îndreptat de spate.
Pentru început, cu mare solicitudine pentru destinele lor personale:
— Tovarãsi, vã rog, faceti proces-verbal, dar luati seama! Vã rog foarte mult, sã nu faceti vreo gresealã personalã pentru care ati putea avea de suferit. Vã rog, verificati mai întîi dacã la nivelul cel mai înalt s-a hotãrît într-adevãr ca eu sã fiu expulzat. Pentru cã dacã nu este asa, vina va fi aruncatã asupra dumneavoastrã.
420
Maiorul obtuz: — Dacã eu actionez dupã lege si în sectorul meu, nu am a cere nimic de la nimeni.
—Ah! Tovarãse maior, dumneavoastrã sînteti încã tînãr în meserie!... Veti da dovadã de samavolnicie. Cazul meu este foarte delicat.
seful regiunii:
— Dar mã rog, eu nu recurg la violentã.
— Asta ar mai lipsi: sã faceti uz de violentã! Dar chiar dacã mã tratati cu cea mai mare delicatete din lume, tot se poate produce un mare scandal.
Eu vorbesc cu atîta aplomb, de parcã din camera învecinatã as putea sã-i telefonez chiar acum lui Brejnev. Anosov, curtean, dupã cum se vede, cu experientã, întelege: atentie, este minat; de acolo vine aplombul meu. Interlocutorul meu este deconcertat.
Dar ce înseamnã pentru mine sã cîstig cîteva zile? Trebuie sã transmit prin ei acolo sus cît este de serioasã treaba asta, cît sînt eu de pregãtit pentru a face fata situatiei. Dacea lui Rostropovici este, pentru mine, frontiera ultimã a vietii si a activitãtii. Mã vor alunga de aici — sã nu-i las sã punã mîna pe voluminosul R-l 7. Sã stie ei cã asta n-o sã se petreacã pe tãcute.
si, la aceastã nouã întorsãturã a discutiei, compunîndu-mi cãutãtura nelinistitoare a unui detinut, declar cu o voce metalicã:
— Eu, de bunã voie la Riazan? Nici pe jos, nici pe sus! O sentintã a tribunalului? N-am sã mã supun unei asemenea sentinte! Cu cãtusele la mîini, nu altfell
Iatã, asa mi-e mai usor, mã simt perfect. N-o sã mã las înecat
într-un pahar cu apã, aduceti deci marea! Mã simt tînãr, puternic.
Politicosi, derutati, pleacã. Nu se asteptau la asemenea reactie.
— O sã fie un scandal de toatã frumusetea! le spun eu încurajator, la despãrtire.
Pentru cã data urmãtoare, cînd vor întocmi proces-verbal, am sã fac pe chitibusarul sovietic cu ei, am sã verific în procesul-verbal fiecare literã, am sã cer exemplarul doi pentru mine, iar cînd va sosi momentul semnãrii, am sã scot hîrtia mea, am s-o semnez si am s-o substitui procesului lor verbal:
„Militiei care mã constrînge sã plec din casa pe care Mstislav Rostropovici o are, în împrejurimile Moscovei, si sã mã duc la Riazan, domiciliul pe care mi-1 fixeazã ea mie,              , ..,
421
ÎI RÃSPUND URMÃTOARELE:
Iobãgia a fost desfiintatã în tara noastrã în anul 1861. Se spune cã Revolutia din Octombrie a mãturat ultimele vestigii ale acelei rînduieli. în consecintã, eu, cetãtean al acestei tãri, nu sînt nici iobag, nici sclav etc..."
Cu ei asa trebuie procedat în orice problemã: sã ridici tonul cu
0 octavã. Sã generalizezi cît cuprinde. Nu sã-ti aperi numai propria ta persoanã, numai parcela ta îngustã, ci sã le faci tãndãri întregul lor sistem.
si atîta tot. N-a venit ceasul pentru asa ceva? Atunci, cît timp o mai tinem asa?
sase luni mai tîrziu, m-am pomenit din nou cu ei. Acelasi Ano-sov, cu un individ în civil, chior. De data aceasta, din capul locului i-am întîmpinat cu plicul albastru. L-am pus între ei si mine. Dar Anosov, amabilitatea personificatã, mã întreabã numai asa, în treacãt: cum e totusi cu permisul de sedere?... nu e în regulã... iatã, sînt deja doi ani (atunci cînd n-ai dreptul la douã zile, atunci cînd un permis de sedere pentru Moscova n-are nici o valoare aici!)... Bun, pe tonul ãsta merge: stiti, îndatã ce-mi voi rezolva problemele de familie... — Bine, rezolvati-le, rezolvati-le! — mã încurajeazã, mã preseazã el. — Dar nici dupã înregistrarea cãsãtoriei mele nu mi se va da permis de sedere pentru Moscova? — Cum sã nu, cum sã nu, legea îi obligã sã vã dea.
Apoi, hodoronc-tronc, si în alt registru: — stiti cã noi si lui Ros-tropovici, ca proprietar al acestei case, putem sã-i punem conditii.
1 se poate chiar confisca dacea. — Ascultati, spun eu, tigaia asta si-asa este încinsã, de ce sã turnãm ulei peste ea?...
Iar plicul albastru se aflã între noi: inofensiv, tot sigilat, neproductiv.
— Dacã se fac prea multe presiuni asupra dumneavoastrã, nu vã obositi sã mã vizitati, dati mai bine dispozitie ca treaba asta s-o facã militia raionalã, si-asa voiau dînsii sã întocmeascã un pro-ces-verbal. Sã vã spun drept, si asa aceastã chestiune o voi da publicitãtii...
— Ce înseamnã „publicitate"? Legea-i lege, spune chiorul.
422
— Publicitate? Iatã: în ciuda procesului-verbal, eu nu voi pleca nicãieri si nu mã voi duce la tribunal; dumneavoastrã sã dati o sentintã penalã de surghiunire — rãspund eu cu voce metalicã.
— Lãsati, lãsati! mã asigurã ei, nu se va merge pînã acolo. si rãspunsul meu cãtre militie nu se clinti. La fel de ilegal am
locuit la Rostropovici încã un an si jumãtate.
Cînd a intervenit divortul cu prima mea sotie si mi-am înregistrat cãsãtoria cu Alia, care locuia la Moscova, am fãcut, la rîndul meu, cerere pentru un permis de sedere în capitalã. Noul sef (venit de la directia regionalã) al serviciului permiselor era acum chiar Anosov („legea îi obligã sã vã dea"). La el, la minister, acesta, cu acelasi zîmbet amabil, mã anuntã personal din partea ministrului cã „în general, nu militia rezolvã" chestiunea permiselor de sedere, ci consiliul pensionarilor de onoare (stalinisti) de pe lîngã consiliul municipal al Moscovei: acest consiliu examineazã profilul politic al candidatului si stabileste dacã acesta este demn sã locuiascã la Moscova, în consecintã, la consiliul respectiv trebuie sã-mi depun cererea.
Tot cu zîmbetul cel mai amabil, 1-am rugat si eu sã-mi comunice în scris refuzul sãu.
—Aleksandr Isaici, pãi, si dumneavoastrã aveti nevoie de o hîr-tiutã? m-a întrebat el, zîmbindu-mi si mai amabil, de parcã am fi fost niste vechi cunostinte.
Mã asteptam sâ-i vãd pãstrînd tãcerea, sã tãrãgãneze, dar la un refuz asa de categoric totusi nu mã asteptam. Nerusinatii. Mã împingeau fãrã jenã: carã-te de pe pãmîntul Rusiei!
(Dar poate cã supãrarea lor este de înteles: nu influenta oare asupra autoritãtilor zvonul care mã irita asa de tare, zvonul lansat de oameni care se dãdeau drept „prieteni apropiati", aceastã masã de oameni care-si propuseserã sã explice viata mea si intentiile mele: „el nu urmãreste decît sã-si reîntregeascã familia; o sã plece imediat, un minut nu va rãmîne în plus!" Divortul odatã pronuntat, „legal", ei asteptau sã plec — si eu ce-aveam de nu plecam?)
Viata lui Rostropovici si a Visnevskãi nu-mi mai permiteam s-o îngreunez în continuare. si în mai 1973 am plecat de la ei. Pentru început am închiriat împreunã cu familia o dacea la Firsanovka. In toamnã însã am rãmas complet fãrã adãpost. si din iunie 1973, ei au adoptat o nouã tacticã pentru a se debarasa de mine: scrisori anonime prin care niste pseudogangsteri îmi amenintau familia.
423
Le trimiteau prin postã, în graba si superficialitatea lor, autodemas-cîndu-se si prin aplicarea stampilei lor peste cea a postei (o datã, ca sã mã calce pe nervi, au lipit în interior un enigmatic fir de pãr cret) si printr-o ametitoare vitezã a distribuirii postale (cînd restul scrisorilor adresate mie erau aruncate la cos). Cu litere de tipar de diferite culori; si stilul era ã la Benia Krik1, cu infinit mai putin gust. Primo: noi nu sîntem gangsteri; ne dati o sutã de mii de dolari si în schimb, „noi vã garantãm linistea si inviolabilitatea familiei dumneavoastrã", în semn de acceptare, eu trebuia sã mã prezint pe treptele de la telegraful central. Data urmãtoare, deja nu mai erau cereri ci numai amenintãri deschise: „Nu va exista un al treilea avertisment, noi nu sîntem chinezi. Vã retragem încrederea noastrã si nu vã vom mai putea garanta nimic." Se miza pe ideea cã, înfricosat, voi ajunge la concluzia cã fuga în strãinãtate este singurul mod de a scãpa de acesti „gangsteri".
Dupã a doua scrisoare de acest gen, am adoptat si eu un procedeu nou: o scrisoare sincerã, „de uz intern", adresatã KGB, un avertisment impersonal [26]. Scrisoarea a ajuns la destinatar, mi s-a trimis confirmare de primire: semneazã cutãricã (lizibil), expeditor din partea KGB. Timp de trei sãptãmîni au reflectat acesti corespondenti ai mei. Apoi am primit un telefon tot de la acelasi colonel Berezin care, în 1971, mã sunase din partea lui Andropov. si acum aceeasi placã: „Declaratia dumneavoastrã (??) a fost transmisã la militie." O asemenea hîrtiutã — si ei o transmit?... M-au hãrtuit, mi-au fãcut apropouri, ca în scrisorile anonime: adresati-vã militiei ca sã vã protejeze. (si ei, sub pretext cã vegheazã la securitatea mea, vor fi mereu pe urmele mele.) Timp de o lunã si ceva nu mi-au mai sosit anonime. Totusi, la sfîrsitul lui iulie a venit o a treia scrisoare: „Deci asa, cîine, n-ai venit! Acum n-ai decît sã te superi pe tine. Ne socotim noi." Ei nu cereau nimic, se multumeau sã ameninte: carã-te, nemernicule!
Aceea a fost o varã apãsãtoare pentru noi. Multe pierderi. Treburi importante au fost abandonate, compromise chiar. Aveam doi bãieti si o sotie care purta o sarcinã dificilã. Timp de multe sãptãmîni îi lãsam pe toti trei într-o dacea expusã tuturor pericolelor, la Firsanovka, unde eu nu puteam lucra din cauza avioanelor care
1 Erou a trei dintre Povestirile din Odessa de Isaac Babei. Bandit simpatic si plin de respect. (N.t.)
424
zburau la foarte micã înãltime, si plecam singur la Rojdestvo ce. sã scriu. Banditii poate cã erau falsi sau poate cã erau autentici, poate cã aveau sã se mãrgineascã la simularea unui atac sau poate aveau sã treacã la fapte. Oricare ar fi fost situatia, eu si sotia mea eram pregãtiti pentru toate încercãrile posibile si spre aceasta ne îndreptam.
Din cauza copiilor sã facem concesii violentei? Atunci ce-i reprosãm Occidentului? îmi trasasem deja modul în care aveam sã mã comport:
„Le voi rãspunde acelora care ne amenintã astãzi sau se vor apuca sã ne ameninte în viitor pe mine si pe copiii mei. Nu o datã am spus cã sînt gata sã-mi dau viata. Asta nu este o formulã retoricã. Eu, într-adevãr, sînt gata sã-mi dau viata în fiecare zi si în fiecare ceas — si aceastã împrejurare este singura care m-ajutã de-atîtia ani sã-mi desfãsor activitatea. si sotia mea s-a cãsãtorit cu mine motivatã fiind de aceeasi constiintã si de aceeasi disponibilitate: fãrã a face concesii, sã fie gata în orice clipã a-si da viata. Chemînd lumea sã se contrapunã violentei, bine mi-ar sta dacã m-as lãsa cuprins de teama cã va fi asasinat careva dintre noi. Nu ne vom lãsa intimidati de amenintãri, de oriunde ar veni ele — de la un regim totalitar sau de la niste bande de stînga. Sub drapelele acestora, cîte mii de copii din tara noastrã au fost lãsati sã moarã — si lãsati fãrã pãrinti, si trimisi în taigaua geroasã în cãrute cu familii «des-chiaburite», si în Ucraina paralizatã de «blocada foametei» gestionatã de Komsomol, cînd o familie condamnatã n-avea voie nici mãcar sã bea apã de la fîntîna din bãtãturã! Toate aceste pierderi de vieti de copii sînt o cantitate neglijabilã pentru voi, steagul marxist nu-i încã suficient de împodobit cu ele? — Visati sã le sporiti numãrul si cu copiii nostri? Orice conditie, pe care ne-o va pune orice opresor din lume, noi o vom îndeplini exact pe dos."
Ar fi fost suficientã încã o presiune din partea „gangsterilor" ca sã-mi termin si sã-mi public rãspunsul. Dar ei nu s-au mai manifestat.
Revãzînd lucrurile, aproape în tot cursul vietii mele de la arestare încoace, constat cã n-a existat sãptãmînã, n-a existat lunã, n-a existat sezon sau an în care un lucru sau altul sã nu mã incomodeze sau în care un pericol sã nu mã pîndeascã, sau în care ceva sã nu mã punã în situatia de a nu avea cînd sã mã ocup de scris si deci sã trebuiascã sã-1 amîn. si dacã m-as fi supus acestei logici o datã, de douã ori, de zece ori, n-as mai fi scris nimic comparabil cu ceea
425
ce am reusit sã scriu. Dar eu am scris facînd zidãrie, am scris în barãci ticsite, fãrã creion, în timp ce eram mutat dintr-un loc într-al-tul, murind de cancer, în deportare într-o biatã izbã dupã un dublu serviciu la scoalã, am scris ignorînd primejdia, obstacolele si nevoia de odihnã—si numai datoritã acestei împrejurãri, la cincizeci si cinci de ani, nu-mi rãmîne neîmplinit decît echivalentul a douãzeci de ani de muncã; în rest, am reusit.
îmi recunosc o mare inertie: cînd intru adînc în lucrarea mea, e greu ca vreo împrejurare, oricît de senzationalã, sã mã tulbure sau sã mã distragã. Dar, nici prins în vîrtejul cel mai ametitor al activitãtii, nu iesi cu totul din sfera de influentã a activitãtii: ea se infiltreazã zi de zi prin radio (occidental, bineînteles, dar prin acesta te dumiresti si asupra situatiei din tara ta) si prin nu stiu ce adieri misterioase pe care nu poti sã le explici, sã le numesti, dar pe care le simti. Acesti curenti îti scaldã sufletul, se împletesc cu activitatea ta fãrã s-o deranjeze (ei nu-i sînt strãini precum factorii perturbatori în mijlocul cãrora trãiesti zi de zi), ei creeazã vietii atmosfera calmã sau nelinistitã sau victorioasã. si, uneori, aceste adieri încep sã se suprapunã pînã la a se întrupa într-o decizie, într-o intuitie: pentru un motiv sau altul (uneori este clar pentru care, uneori nu), a sosit momentul sã actionezi!
Aceasta eu nu pot s-o explic în termenii cauzalitãtii; aici nu distingem totdeauna între dorintã si presentiment, dar de un asemenea fler am beneficiat nu o datã, si din plin.
Asa a fost si în aceastã varã. Independent de esecurile si de amenintãrile care ne-au asaltat din toate pãrtile, a venit rîndul meu sã gãsesc modalitatea de a zgudui Occidentul, de a-i spune cã este incapabil sã-si administreze propriul sãu domeniu: face valuri înjurai celui care este mai slab, dar în fata tiranilor înrãiti este pururea per-dant, pururea cedeazã („Pacea si violenta"). si încã nu stiu de ce, a fost si „Scrisoarea cãtre conducãtori", nãscutã dintr-un impuls, scrisoare la care înainte nici nu mã gîndisem. si deodatã de aceastã scrisoare mã vãzui tîrît cu atîta violentã — ideile si întorsãturile de frazã veneau în debit potopitor — încît, la începutul lui august, a trebuit sã-mi întrerup pentru douã zile lucrarea de bazã si sã las sã treacã acest suvoi, sã notez, sã grupez pe subdiviziuni.
Toate articolele respective au fost scrise operativ si rapid pentru cã aceasta a fost un fel de strîngere a recoltei, o valorificare a unor
426
însemnãri de moment, acumulate deja, o fireascã redobîndire a verticalitãtii.
Printre asemenea adieri se întîmplã ca uneori sã se producã si evenimente concrete, dar noi nu reusim totdeauna sã le interpretãm. Viata socialã era la nadir1, se respira un aer apãsãtor, un aer de catastrofã: noi arestãri, amenintãri pentru altii si, în acelasi timp, plecãri în strãinãtate ale unor oameni scîrbiti de atmosfera din tarã. Siniavksi a venit sã-si ia rãmas bun de la mine (si sã facã, în acelasi timp, cunostintã cu mine). Mã durea sufletul sã vãd cã rãmîneau din ce în ce mai putini oameni dispusi sã-si asume destinul nostru rusesc, oriunde ne-ar duce el. Calculul autoritãtilor privind „expulzarea de vapori" printr-o a treia emigratie se dovedea pe deplin justificat (as fi fost bun sã fac parte din ea, chiar cu însemnele premiului Nobel în mînã...): în tarã rãmîneau din ce în ce mai putine voci capabile sã protesteze. La începutul verii, Maximov a fost exclus din Uniunea Scriitorilor; în iulie el mi-a trimis o scrisoare pe bunã dreptate mîhnitã: unde era deci „solidaritatea internationalã a scriitorilor" pe care atîta o lãudasem în discursul meu prilejuit de premiul Nobel; de ce nu mã ridicam în apãrarea lui Maximov?...
Nu m-am ridicat în apãrarea lui, asa cum n-o fãcusem nici pentru altii. Motivul este acelasi: hotãrîsem sã mã ocup de istoria revolutiei si prin aceasta mã consideram absolvit de toate celelalte obligatii. De rusinat nu mã rusinez nici în ziua de azi pentru asemenea perioade de tãcere; artistul n-are altã solutie, dacã nu vrea sã se piardã în ceata actualitãtii imediate, care acum este, acum nu mai este.
Dar vin niste zile — iatã simti trecerea la nadir, esecul — cînd toate datoriile tale uitate te înconjoarã ca peretii unui defileu. Pentru a termina nodul al doilea, nu mai trebuia decît foarte putin, vreo patru luni, pînã la sfîrsitul lui 1973. Dar n-am avut parte de ele. (Trebuie sã mã multumesc a reproduce de urgentã pe peliculã fotograficã ceea ce exista pentru ca sã nu piarã în catastrofã.) Cu atît mai mult dispãrea nodul al treilea care atîta mã ademenise spre el, spre vîlvataia revolutiei. Era dat peste cap tot scadentarul meu arbitrar; nimic nu mai rãmînea clar, afarã de necesitatea de a intra în luptã.
1 Punct situat pe bolta cereascã, jos, sub picioarele observatorului, si opus zenitului. (N.t.)
427
si, evident, urmînd tactica verificatã a cascadei: aplicarea a cinci-sase lovituri una dupã alta. Trebuia sã încep cu defensiva, cu autoapãrarea, plecînd de la situatia mea de înecat, trebuia sã mã strãduiesc sã mã agãt de un petec de uscat si sã atac.
Cînd scrii cu privirile spre trecut, lucrurile acestea pot pãrea de neînteles: ce era, în definitiv, asa de amenintãtor? nu era o exagerare la mijloc? si de cîte ori acelasi lucru, de ce panicã? — si totdeauna se termina cu bine.
Mereu se termina cu bine — si oricînd putea sã nu se termine cu bine (si cîndva nu se va mai termina cu bine). si de fiecare datã, amploarea loviturii mele era tot mai mare, zguduitura se resimtea tot mai puternic în toate împrejurimile si pericolul era si el tot mai mare; si în fata acestui pericol este firesc sã te astepti la frîngerea unei existente poate fragile, dar pînã la un moment dat cît de cît organizate.
în afarã de manuscrise, ce valori materiale mai am eu? „Domeniul" meu de 12 ari de la Rojdestvo unde jumãtate din aceastã varã — ultima, credeam eu — am petrecut-o cufundat cu atîta aviditate în lucrarea mea. Numai jumãtate, pentru cã vara ca timp o împãrtisem atunci cu fosta mea sotie. Aceasta insista sã ia totul si, evident, înaintea loviturilor programate, era indicat ca tot terenul sã-1 pun pe numele ei. La jumãtatea lui august, plecînd la luptã, am fãcut turul tuturor locurilor, am vizitat fiecare palmã de teren. Mi-am luat adio de la Rojdestvo pentru totdeauna. N-am sã ascund: am plîns. Aceastã bucãticã de pãmînt dintr-un cot al Istiei si pãdurea familiarã mie si lunga poianã din vecinãtate, materializeazã pentru mine Rusia în ceea ce are ea mai autentic. Niciodatã, nicãieri, n-am avut atîta inspiratie la scris ca aici, si poate nici nu voi mai avea. Oricît as fi de torturat, de distrus, de distrat, de absorbit, sosind aici, simt cã ceva emanã din iarbã, din apã, din mesteceni si din sãlcii, din banca de stejar, din masa amplasatã chiar lîngã pîrîu—si peste douã ore pot sã scriu din nou. Este o minune; nicãieri nu se întîmplã asa ceva.
în ultima sãptãmînã, în ultimele nopti de dinaintea atacului, eu n-am avut o clipã de somn. Avioanele urlau fãrã încetare chiar pe deasupra acoperisurilor Firsanovkãi, ca atunci cînd se întorc negrele escadrile, usurîndu-se de bombe. Ne temeam ca în incinta dacei sã nu care cumva sã spunem cu voce tare vreo frazã imprudentã pe care s-o intercepteze microfoanele rãspîndite peste tot si, astfel,
428
dusmanul sã afle cã eu pregãteam ceva. Or, tot succesul constã în caracterul de surprizã al actiunii: înainte de a începe atacul, trebuie sã fii deosebit de relaxat, nonsalant, sã nu te implici nici în trebã-luieli inutile, nici în vizite si întîlniri de prisos, iar discutiile, cu sigurantã pîndite, trebuie sã fie calme, relaxate.
Ceea ce mã nelinisteste cu adevãrat este eventualitatea de a nu reusi sã-mi duc planul pînã la capãt. Am senzatia cã se pune problema sã completez un anumit volum care, deja repartizat mie, mã asteaptã undeva în naturã, o anumitã formã, pregãtitã pentru mine, dar de-abia acum ivitã privirii mele; si eu, ca o materie incandescentã în fuziune, trebuie sã reusesc — aici un esec este de neconceput — sã intru în aceastã formã, s-o umplu ochi fãrã goluri, fãrã sufluri — înainte ca totul sã se rãceascã si sã se prindã.
De cîte ori nu se întîmplã cã, înainte de a face un pas obisnuit, de a efectua o strãpungere, un atac, un salt, te concentrezi exclusiv asupra acestei chestiuni, exclusiv asupra acestor ultime mici scadente, — si celelalte componente ale vietii si timpul de dupã aceste scadente sînt date cu totul uitãrii, înceteazã de a mai exista; numai sã se reziste pînã la aceastã scadentã, sã i se supravietuiascã, iar restul...!
Scrisoarea cãtre ministrul de Interne o destinasem sã producã primul soc. Ideea era aceea de a-i ataca pe tema dreptului iobãgesc [27]. (Nu era o formulã de efect; era vorba realmente de iobãgie. Dreptul milioanelor de oameni la libertate în propria lor tarã, eu îl contrapuneam dreptului cîtorva sute de mii de a emigra. Dar aceasta era de naturã sã repugne „societãtii".) în acest sens era modificat continutul acelui plic albastru, al scrisorii care de-atîta vreme astepta sã-si ia zborul. Iar cît priveste Occidentul, acesta oricum pierduse din vedere esenta—dreptul iobãgesc — si fãcuse o publicitate din care se întelegea cã totul se reducea la „cererea pentru un permis de sedere".
Scrisorii m-am decis sã-i pun data de 21 august (cinci ani de la ocuparea Cehoslovaciei), dar din cauza problemelor serioase pe care le ridica textul ei, i-am amînat expedierea. Am expediat-o, asadar, pe 23, ca sã pot sã aplic nestingherit o a doua loviturã — sã dau un interviu. Interviul este un gen nefast pentru scriitor. Pana !ti scapã, si constructia frazei, si limba, încapi pe mîna unor corespondenti care sînt strãini de ceea ce te frãmîntã pe tine. Cu un an si jumãtate în urmã îmi amputaserã interviul — dar, din necesitatea
429
de a mã apãra pe subiecte mãrunte si disparate, eram din nou nevoit sã aleg aceastã formulã dezavantajoasã. [si de data aceasta, în Le Monde, interviul meu va fi amputat într-o manierã indecentã, iar textul complet, cineva chiar îl va ascunde la Ministerul francez al Afacerilor Externe (ca sã nu strice relatiile cu URSS?); si, pentru a-1 restitui în integralitatea si sensul lui, va trebui sã-1 public, cu o întîrziere de multe luni de zile, într-o revistã a emigratiei ruse.] în acest interviu am reusit sã-mi asigur sub mine teren solid pe care la început am stat în genunchi, apoi în picioare, si sã trec de la o defensivã umilitoare la o ofensivã îndîrjitã [28].
îndatã dupã interviu, pe o zi însoritã, am pornit pe strada Gorki (atît de desfiguratã încît nici nu-ti mai vine sã-i zici strada Tver, cum se numea înainte), îndreptîndu-mã cu pasi rapizi spre postã ca sã depun o scrisoare recomandatã cãtre ministru si repetîndu-mi mie însumi, în glumã: „Hai sã cumpãnim cît cîntârim!" Douã lovituri dintr-o datã, se pare, cîntãreau ceva.
în plus, aflasem în ajun de la radio cã, independent de mine (de departe, chestia asta era perceputã ca o miscare concertatã, iar autoritãtile erau convinse cã totul fusese combinat cu abilitate), trecuse la atac si o altã coloanã: Saharov tinuse o conferintã de presã pe teme internationale, conferintã care, prin franchetea si energia ei, tãiase asistentei rãsuflarea: „URSS este un mare lagãr de concentrare, o vastã zonã de detentie." (Ce om de ispravã! Gîndurile noastre, ale celor în conditia de zek, el le-a exprimat înaintea mea! si Arhipelagul mucegãia.) „Cu cîtã usurintã a renuntat Occidentul la a-si mai difuza pe teritoriul Uniunii Sovietice programele de televiziune", „Moscova recurge la înselãtorie pe fatã".
Singurul lucru pe care eu nu-1 stiam era cã, în chiar acele ore ale zilei de 23 august, pe strada Romenski din Leningrad, într-un obscur apartament „â la Dostoievski", apartament care în plus era si la comun cu altii, se sinucisese sau fusese asasinatã nefericita Elizaveta Denisovna Voronianskaia, cea care dezvãluise securitãtii în ce loc se pãstra, îngropat în pãmînt, Arhipelagul, în felul lui, adversarul ataca si el.
[Chestia aceasta eu n-o stiam; eram într-o dispozitie mai mult decît veselã, în lunile acestea o tinusem tot într-o zburdãlnicie. Ca sã-i sîcîi pe cei de la KGB, mi-am trimis mie însumi prin posta orãseneascã o micã scrisoare (care, bineînteles, nu a ajuns la destinatar, adicã la mine): „Dragã A.I.! Am reusit, în sfîrsit, sã vã îndeplinesc
430
rugãmintea. Iertati-mã cã vã scriu fãrã sã vã cer permisiunea, dzr cunoscutul nostru este acum în concediu, si timpul nu asteaptã. Trebuie sã ne vedem urgent, altminteri totul se duce de rîpã, si a doua oarã, probabil, nu mai reusim. Dupã 2 iulie va fi tîrziu. Astept sã mã sunati. Al dumneavoastrã, sincer, K.B-ci." La 31 august am trimis la KGB un bilet malitios pe adresa acelei expeditoare care semnase asa de lizibil confirmarea de primire [29]. De data aceasta, confirmarea de primire n-a mai venit: generalul Abramov subaprecia posibilitatea unui asemenea atac fãtis. Sau poate cã el deja rãsfoise Arhipelagul, dezgropat la 30 august în împrejurimile localitãtii Luga?]
Sub ploaia primelor huiduieli ale presei noastre, Saharov, neas-teptîndu-se nicicum la vreo prelungire pozitivã a acestei actiuni, a plecat la odihnã în Armenia, si de acolo a trebuit sã se tinã la curent cu evenimentele, cãci n-a putut gãsi loc la tren (aglomeratia de început de septembrie).
Iar autoritãtile erau cu atît mai mult în întuneric în ce priveste planurile noastre. Planul lor era urmãtorul: pînã în toamnã lichidarea definitivã a opozitiei. Pentru aceasta (în conceptia lor prosteascã) trebuia început si dus la bun sfîrsit procesul exemplar lakir-Krasin; acestia, cãindu-se, ar trebui sã declare cã toatã „miscarea democraticã" trãia din banii cercurilor diversioniste occidentale si atunci intelectualitatea sovieticã si opinia publicã occidentalã si-ar întoarce definitiv fata de la o asemenea mîrsãvie, si ultimii disidenti ar dispãrea de la sine. Evident, înfrîngerea era înscrisã genetic în însusi acest proiect idiot: sã aplici în anii '70 procedeul învechit al anilor '30. si totusi ei ar fi reusit sã zdrobeascã moralul populatiei în URSS, sã-1 facã sã scadã într-un mod si mai catastrofal, dacã ei însisi nu s-ar fi fãcut de rîs cu acest proces, mai ales într-o luptã inopinatã. Timp de paisprezece luni au tot amînat acest proces neinspirat, crezînd cã, investind mai mult timp în pregãtirea unei represiuni viitoare, îi vor înfricosa pe oameni într-o mãsurã mai mare — si s-au hazardat sã-1 deschidã pe 28 august!
Aceastã datã, bineînteles, nici unul dintre noi n-o cunostea. Dar eu, prevãzînd cã într-o zi sau alta ei vor trece la actiune, m-am decis sã parez anticipat, sã-i înghesui înainte de deschidere — si am spus într-un interviu cã procesul va fi unul de rutinã (în Occident s-a tradus „unul dureros", pur contrasens), o repetare a farselor lipsite de imaginatie ale lui Stalin si Vîsinski, chiar dacã vor fi admisi
431
si corespondenti occidentali. Am fixat ca datã a publicãrii interviului ziua de 28 august, de Adormirea Maicii Domnului1.
Pe 27, ei au deschis deci un proces de o calitate si mai slabã, fãrã sã admitã prezenta corespondentilor strãini. Nici n-au apucat sã-si savureze indigesta lor farsã de cinci zile cã a doua zi Associated Press difuza în întreaga lume cuvintele mele de dispret fatã de aceastã înscenare. (A doua coincidentã. La drept vorbind, ei reusiserã ca din mers sã mã implice si pe mine în proces pe motiv cã eu m-am dovedit a fi inspiratorul si strategul principal al „Cronicii"! Nu putea sã nu hãmãie Litgazeta: „Soljenitîn a pierdut în lakir un tovarãs de idei." Acestui hãmãit i-am rãspuns, din mers, printr-o scrisoare [30].)
Luptã inopinatã! Aici cãdeau ei în cursa ce le-o întinseserãm noi, acolo cãdeam noi în cursa ce ne-o întinseserã ei. în zilele de 29, 30, 31, am cãutat sã aflu de la toate posturile de radio reactii la interviul meu; am jubilat si — dus de elan — am încheiat redactarea „Scrisorii cãtre conducãtori", între timp a fost exhumat Arhipelagul si la l septembrie — vestile proaste zboarã pînã hãt departe — cineva a venit sã-mi vorbeascã despre aceasta, în termeni nu prea precisi. Pe 3, deja n-a mai fost nici o îndoialã.
Cum anume si ce s-a întîmplat la Leningrad, noi n-am stiut atunci si nici pînã în ziua de azi n-am aflat: toti cei implicati în aceastã poveste erau încercuiti de filajul KGB. M-as fi dus acolo sã vãd urmele încã proaspete ale tragediei, dar o asemenea cãlãtorie, fãcutã în vãzul tuturor, n-ar fi putut decît sã dãuneze. Voronianskaia trecuse de saizeci de ani, avea sãnãtatea zdruncinatã, un picior bolnav. Casa Mare2 din Leningrad se abãtuse asupra ei cu toatã puterea. S-a început cu perchezitie amãnuntitã, au urmat cinci zile si cinci nopti de interogatorii, apoi zile de filaj stãruitor, în tot acest timp, nimeni n-a putut sã ne dea nici cea mai micã informatie. Ce anume se întîmplase cu Voronianskaia? Toate ultimele informatii provin de la vecina ei de apartament, vecinã care nu inspirã încredere, în variantele povestirii ei este vorba de pete de sînge si chiar de lovituri de cutit pe cadavrul spînzurat, ceea ce contrazice versiunea sinuciderii prin spînzurare. Existã motive serioase de a bãnui
1 Pe stil vechi, conform calendarului iulian, folosit încã de Biserica Rusã. (N.t.)
2 Sediul KGB din Leningrad. (N. t.)
432
un asasinat, în mãsura în care ei se temeau ca E.D. sã nu-mi co-jnunice mie si în mãsura în care ea ar fi încercat s-o facã. Expertiza medicalã purta mentiunea „strangulare", dar trupul nu i-a fost arãtat verisoarei de gradul doi. Trecuserã douã sãptãmîni dupã terminarea interogatoriilor; între timp, în inima nefericitei femei începuserã sã predomine sentimente, altele decît acea fricã pe care o încerca totdeauna în fata rudelor împãrosate, cãrora le presimtea ghearele si dintii mai acut decît noi toti, desi asta parcã ar suna a glumã, a cuvînt de spirit. Ea umbla de colo pînã colo prin cãmãrutã, cãuta, evident, o modalitate de a ne da de veste despre pericol. De unde si cum au ajuns la Voronianskaia bãnuielile si perchezitia — este o chestiune pe care, ca si pe întreaga poveste a mortii ei, cîndva o vom lãmuri complet. De lucrat efectiv cu mine nu mai lucra de trei ani, timp în care aproape cã nici n-am mai întîlnit-o. Dar cel mai supãrãtor este faptul cã aceastã catastrofã ar fi putut foarte bine sã nu se producã: ei nu i se încredintase nimic spre pãstrare, dar în pasiunea ei pentru aceastã carte, de teamã sã nu fie distruse celelalte exemplare, ea m-a înselat, mi-a jurat si mi-a descris cu pitoresc cum, îndeplinind a treia mea cerintã stãruitoare, a ars Arhipelagul. Dar, în realitate, nu 1-a ars. si numai din cauza acestei înselãtorii a reusit Securitatea sã punã mîna pe carte.
Dar n-a confiscat-o imediat. Socotind cã acum cartea era în mîi-nile lor, nu s-au grãbit. Evident, ei se temeau mai mult ca de orice (si pe bunã dreptate) de posibilitatea ca eu sã aflu; era ceva chiar mai important decît confiscarea cãrtii. Bunul aflat în pãstrarea ei, Voronianskaia îl tinuse la dacea fostului zek, Leonid Samutin. Acum, la interogatoriu, a dezvãluit ea însãsi ascunzãtoarea. (Experienta mea îmi spune cã un lucru îngropat n-a fost niciodatã gãsit prin niste simple sãpãturi; totdeauna a fost nevoie de depozitii voluntare si de anchete. Pãmîntul pãstreazã secretele mai bine decît oamenii.) Ea dezvãluise deci cã exista cartea respectivã, dar ei nu se duseserã s-o ia. Dar cînd Kopelev, fãrã sã facã un secret din asta, mi-a transmis telefonic la Moscova stirea despre moartea Voronianskãi, cei de la KGB, evident, hotãrîrã cã nu mai puteau astepta, cãci pentru ei exista pericolul ca în cîteva ore eu sã mã duc sã recuperez Arhipelagul. si s-au dus sã-1 ia. si acest lucru, eu 1-am aflat tot printr-unul dintre aceste scurtcircuite fantastice si întîmplãtoare cu care uneori ne uluiesc orasele noastre de multe milioane de locuitori: KGB spera ca, fãrã stirea mea, sã-si glojdeascã si sã-si roadã prada; dar, aproape
433
fãrã sã mã urnesc din loc, eu, cu numele si povestea mea, am fost prezent în presa internationalã încã din 5 septembrie [31]. Aici nu toate detaliile erau redate exact: mi se relatase cã Elizaveta Deni-sovna revenise de la KGB pe 28 august si se sinucisese pe 29. Dar aici este vorba despre o luptã inopinatã, loviturile nu se planificã, nu se verificã, ci se aplicã din mers.
Astfel destinul a fãcut sã atîrne si acest cadavru înaintea copertei unei cãrti dureroase care revela existenta a milioane de astfel de osînditi.
Catastrofa pãrea insondabilã, ireparabilã; cea mai primejdioasã, cea mai explicitã dintre operele mele, aceea pe care totdeauna o consideram ca deschizîndu-mi perspectiva de a ajunge cu „capul pe butuc", chiar dacã i se fãcuse publicitate la scara mondialã si prin aceasta chiar mã proteja, era de-acum în mîinile lor, fãrã sã fi fãcut vreun pas pe drumul spre publicare, pe punctul de a fi sugrumatã pe tãcute, o datã cu mine. Catastrofa era mult mai mare decît cea din 1965, cînd mi se confiscaserã Cercul, Banchetul si Republica muncii.
Dar starea mea sufleteascã, sentimentele mele erau acum cu totul altele: nu numai cã nu era vorba cîtusi de putin despre sfîrsitul, despre naufragiul vietii mele, ca atunci, dar aproape cã nici n-aveam sentimentul unei înfrîngeri. Cum se explicã aceasta? în primul rînd: seiful din Occident; nimic nu se va pierde, totul se va publica, chiar de-ar fi ca eu sã mã prãbusesc în aceastã clipã. si în al doilea rînd: de jur-împrejur, sãbiile strãlucesc si zãngãnesc, lupta continuã si este în avantajul nostru, si-1 zdrobim pe dusman, lupta continuã sub aplauzele întregii planete, sub ochii ei, si chiar dacã oastea noastrã principalã este încercuitã, nu-i bai! este ceva de moment! o vom despresura! Sînt vesel, am chef de luptã si-mi revine în amintire un moment din trecut: chiar în noaptea de 4 spre 5 septembrie 1944, la Narev, lîngã Dlugosedlo, imprudenti, înaintaserãm prea mult si minusculul nostru grup riscam sã-1 rupem de grosul trupelor; ne-am pomenit strînsi ca într-un cleste. Nu eram decît un pumn de oameni, dar, curios lucru, moralul nostru era intact, era intact pentru cã toatã miscarea, o miscare gigantic-învãluitoare, era în avantajul nostru, si aveam sentimentul cã, începînd de a doua zi, nu numai cã ne vom fi eliberat, dar si cã, pe plute, vom fi traversat fluviului pentru a stabili un cap de pod.
434
De data aceasta, nici pentru o orã, nici chiar pentru un minut n-am avut sentimentul descurajãrii. Mi-era milã de biata femeie nesocotitã care, în elanul ei, voise sã pãstreze cartea mai bine decît mine; prin conduita ei, si-a distrus viata si, poate, si pe a multor altora, si a fãcut ca de carte sã se aleagã praful. Dar suficient instruit pe baza unor asemenea frîngeri de destine, simtind cã mi se miscã firele de pãr de pe cap, am avut o iluminare: acesta este degetul lui Dumnezeu! Acesta esti tu, Doamne! în toatã aceastã luptã din au-gust-septembrie, în conditiile întregului nostru avans rãsunãtor,
— oare m-as fi decis eu prin mine însumi, oare as fi înteles eu cã sosise vremea sã lansez Arhipelagull Probabil cã nu; asezat, cu un calm aparent, pe niste butoaie cu pulbere, as fi continuat sã-1 amîn pentru primãvara lui 1975. Dar s-a arãtat pentru o clipã degetul: de ce dormi, sclav lenes? Timpul de mult a sosit si trecutul 1-a si înghitit, — deschide] \!
Pînã acum fusesem crutat — de cîte dezastre nu scãpasem eu: un an mai devreme cu „96", un an si jumãtate mai devreme cu Vitelul, atunci cînd mã sufocam prizonier al rutinei, incapabil sã mã ridic dintr-o datã în picioare. Dar iatã-mã pe cal, în galop, într-un moment pe care 1-am ales eu însumi (acesta era deci presentimentul
— sã încep campania cînd totul pare pasnic si cînd nimic nu mã forteazã la aceasta!) — si, alãturi, altii galopeazã voiniceste, si este suficient s-o cîrmesti putin într-o parte si... tai-o într-acolo!!! Catastrofa a survenit într-un moment în care se urnesc din loc întregi mase fãcãtoare de istorie, cînd, pentru prima datã, Europa începe sã fie cuprinsã de serioase nelinisti, în timp ce speranta de a obtine de la americani înlesniri comerciale, ca si conferinta europeanã'-, îi tinepe-ai nostri legati de mîini si de picioare; si am în fatã cîteva luni care, pur si simplu, îmi cer sã trec la actiune! Ceea ce, cu o lunã în urmã, mi se pãrea a fi „capul pe butuc", astãzi este un strigãt vestitor de izbîndã! Doamne ajutã, încã mai avem sanse sã-nvingem!
înteleg lucrurile invers de cum le întelegeam în 1965: dupã confiscarea arhivei mele, cine este deci lezat? Eu? sau ei"? Atunci, pe jumãtate sugrumat, în ajunul arestãrii, visam, dar solutii nu aveam: oh, cine sã anunte cã mi s-a confiscat arhiva? Pentru Occident, anuntul, fãcut douã luni mai tîrziu, s-a pierdut în ceatã. De data aceasta însã, douã zile mai tîrziu am difuzat stirea eu însumi lumii întregi,
1 Conferinta europeanã pentru securitate si cooperare. (N.t.)
435
si lumea întreagã a rãmas pe gînduri: oho! dar ce viatã este acolo, dacã o carte se plãteste cu spînzurãtoarea?
si ce înseamnã aceastã goanã înversunatã a politiei, aceastã cãutare si vînare de manuscrise ascunse? Primul Cerc ar fi zãcut încã mult timp; nu, ei 1-au dibuit, 1-au confiscat, au jubilat. Dar eu, eu l-am lansat si, trei ani mai tîrziu, textul respectiv vedea lumina tiparului. Arhipelagul ar fi zãcut mult si bine; nu, ei 1-au dibuit, 1-au confiscat, au jubilat — eu îl lansez] îl veti putea citi peste trei luni! Pentru a doua oarã, ei fac, cu propriile lor mîini, ca situatia sã evolueze în detrimentul lor!
Retrospectiv constat cã asa s-a întîmplat în toti acesti ani, în toate privintele: prin toate loviturile pe care mi le aplicau, nu fãceau decît sã-mi rupã lanturile, nu fãceau decît sã mã elibereze! Tocmai din aceasta se vede cã soarta lor este pecetluitã.
Pe 3 seara am primit stirea despre confiscarea Arhipelagului si, împreunã cu Alia, am luat hotãrîrea corespunzãtoare. Era în ajunul nasterii celui de-al treilea fiul al meu. Pe 5 seara am trimis nu numai stirea respectivã, ci si dispozitia categoricã: publicati-l imediati
si am adãugat textul de mai jos, cu indicatia sã figureze pe o foaie înaintea foii de titlu:
„Cu strîngere de inimã m-am abtinut, ani de zile, de la publicarea acestei cãrti, de multã vreme finisate: datoria fatã de cei încã în viatã atîrna mai greu decît datoria fatã de cei morti. Dar acum, cînd Securitatea Statului oricum mi-a confiscat aceastã carte, nu-mi rãmîne decît s-o public imediat."
si, în aceeasi zi, am trimis si „Scrisoarea cãtre conducãtori". si era într-adevãr momentul sã trimit o asemenea scrisoare: atunci, pentru prima datã, ei au simtit în noi o fortã. (Eu, dupã cum am mai spus, în asemenea momente mã aprind. „Scrisoarea cãtre conducãtori" îmi propusesem s-o fac sã bubuie din primul minut, dar sotia m-a oprit: „Este absurd si asta ar distruge si cea mai micã sperantã ca ei sã-i acorde vreo atentie. Asta miroase imediat a propagandã; lasã-le un timp de reflectie!" Le-am lãsat. „Scrisoarea" a rãmas prinsã ca un cîrlig de unditã lansat departe, în plaur. Lansat departe, dar o sã-1 recuperãm si pe el.)
Furtunã în paginile ziarelor, loviturile plouã mai ales asupra lui Saharov, dar unele dintre ele nu mã ocolesc nici pe mine; si în Est, si în .Vest, cele douã nume ale noastre apar asociate. Loviturile m-ating pe jos, dupã ce au atins umãrul lui, ele sînt, dacã vreti, ca
436
un alergãtor în urma celui care conduce înaintarea: el trebuie sã învingã rezistenta mediului, iar eu îmi tin în rezervã, multe-putine, fortele. si nu mã rusinez de asta: lupta mea tine de viitor, aceste forte, toate, absolut toate, îmi vor prinde bine. (în rest, radioul occidental vuieste de zece ori pe zi: vexatiile, persecutiile contra lui Soljenitîn — or eu deocamdatã nu observ nici o persecutie; ptiu! ptiu! ptiu! Este asta o persecutie în comparatie cu viata din lagãre? Ceea ce latrã ziarele noastre, eu nu citesc; pentru nervii unui zek, asta este o zãdãrnicie. Cît despre celelalte persecutii, ele, pentru mine, nu si-au pierdut niciodatã din intensitate. M-am obisnuit cu ele.)
Dupã 55 de ani, acesta, era, cred, primul caz în care niste oameni, defãimati de presa sovieticã, se încumetau, la rîndul lor, sã-si arate si ei coltii, în aceastã toamnã, actiunile si manifestãrile de fermitate, micul nostru grup de „disidenti" (Turcin, safarevici intraserã în luptã), si le trecuse la activ pentru cã ele erau, pur si simplu, un mod firesc de a ne îndrepta spinarea amortitã, sãtulã de atîta încovoiere. Precum si pentru cã noi ne-am ridicat atunci cînd soarele era la nadir, în momentul în care devenise imposibil sã mai taci si sã mai înduri, în momentul în care totul mergea deja asa de rãu, încît simpla rezistentã nu mai era o salvare pentru noi, ne trebuia o rezistentã activã pînã la victorie.
în aceeasi sãptãmînã agitatã am trimis, spre publicare, „Pacea si violenta". Acest articol îl elaborasem ca pe o clarificare concretã a discursului meu legat de premiul Nobel, împotriva iluziilor pe care si le fãcea Occidentul cu privire la proportii. Prin scopul lui, articolul nu era legat de premiile Nobel pentru pace, desi le interpreta. Dar cînd, la 31 august, chiar în toiul luptelor, am auzit cã el, comitetul de atribuire a premiilor Nobel pentru pace, selectionase patruzeci si sapte candidati, printre care Nixon si Tito (încã nu stiam nimic de Kissinger si de Le Duc Tho!), m-am hotãrît sã-mi transform articolul pentru a împiedica aceste candidaturi si pentru a-1 propune pe Saharov, în conformitate cu spiritul expozeului meu. Pe 4 septembrie mi-am terminat articolul si pe 5 (totul într-o zi) 1-am expediat. si pe 6, cu cîteva zile înainte de data fixatã pentru publicare, i 1-am dat, spre lecturã, lui Saharov. A fost singura noastrã întrevedere, singurul nostru aranjament pe toatã perioada acestei lupte inopinate, în acele zile se întrezãrea victoria. Totusi, era imposibil de crezut cã ea era asa de aproape! — Cã de-a doua zi se va suna din goarnã încetarea campaniei de defãimare, cã peste
437
patru zile de-aici încolo posturile de radio occidentale nu vor mai fi bruiate!
Intrînd în aceastã luptã, nici el, nici eu nu puteam astepta din partea Occidentului un sprijin de o mai mare anvergurã decît fusese cazul în toti acesti ani: suficient de mare pentru a ne feri de arestare sau de lichidare, dar insuficient pentru a influenta cursul evenimentelor, la noi sau în strãinãtate. Iar acum, cînd aproape toate miscãrile istorice sînt imprevizibile pentru spiritul uman, ardoarea simpatiei occidentale a început si ea sã se ridice pînã la o temperaturã neprevãzutã.1
Faptele si citatele introduse dupã aceea au fost consemnate de mine în mare grabã, de-a lungul emisiunilor în rusã ale posturilor de radio occidentale în perioada cînd acestea încã erau bruiate; nu pe toate le-am auzit bine, n-am ascultat în fiecare zi, în tot acest timp n-am vãzut nici un ziar. Pot fi, în ce priveste datele, erori de
1 Sînt atîtea detalii de care pot sã depindã marile evenimente. De pildã, sprijinul pe care Occidentul mi 1-a acordat de-a lungul multor ani, a depins, în multe privinte, de un capitol din Pavilionul cancerosilor, de discutia despre socialism dintre sulubin si Kostoglotov. Eu 1-am scris cu titlu de pur experiment, încercînd sã prezint unul dintre posibilele puncte de vedere sau ceea ce-1 poate sustine pe un asemenea om demoralizat, ca sulubin. Dar pe acest capitol cei din Occident 1-au citit (cu totul nejustificat din punct de vedere artistic) ca pe un manifest al meu în apãrarea „socialismului moral", 1-au citit asa pentru cã au vrut sã-1 citeascã asa, pentru cã aveau nevoie sã vadã în mine un adept al socialismului, pentru cã erau asa de vrãjiti de socialism încît era suficient ca, de exemplu, cineva sã le fluture jucãria ca sã-i bage în buzunar. Pe atunci chestia asta eu nu o întelegeam de fel si chiar dacã as fi în-teles-o, tot nu m-as fi pronuntat pentru vreun fel de tacticã, mi-ar fi fost silã s-o fac, niciodatã n-am spus vreun cuvînt de laudã la adresa socialismului, — dar asta nu-i împiedica sã interpreteze capitolul respectiv asa cum îl interpretau. Ei fãceau înjurai meu un front asa de solidar, asa de unitar, cuprinzîndu-i pe toti cei de stînga, pentru cã vedeau în mine un adept al socialismului. Dacã „Scrisoarea cãtre conducãtori" as fi publicat-o în septembrie 1973 sau dacã din August n-as fi scos capitolul despre Lenin, — as fi pierdut imediat orice sprijin. Dar de un asemenea sprijin Sovietele erau asa de terorizate încît n-au fost în stare sã exploateze nici chiar Arhipelagul confiscat. si ar fi fost mult mai bine decît proiectasem eu, dacã Arhipelagul — singur tãindu-si drumul prin aceastã vînzolealã — ar fi apãrut în primãvara lui 1975, cînd Sovietele, în conjunctura creatã de Watergate si de sfirsitul rãzboiului din Vietnam, se vor fi simtit invincibile. Nici un fel de previziuni de-ale mele n-ar fi fost de ajuns, vointa divinã dirija toate miscãrile. (Adnotare din 1978.)
438
o zi sau douã: uneori este vorba de ziua evenimentelor, alteori de ziua emisiunii. Deja pe tot parcursul sãptãmînii, de la 24 august pînã la sfîrsitul lunii, „disidentii din URSS" au fost tema arzãtoare a întregii prese europene (atmosfera încingîndu-se si din cauza procesului lakir-Krasin). Dar, depãsind asteptãrile noastre, de o temperaturã si mai ridicatã a fost marcatã sãptãmîna urmãtoare — prima din septembrie: ca rãspuns la campania de denigrãri lansatã în presa sovieticã, acolo, vîlvãtaia a fost si mai mare.
„Pentru reducerea încordãrii ni se cere un pret prea ridicat — întãrirea tiraniei." — „Puterea sovieticã vrea din nou sã-i prosteascã pe intelectualii occidentali. Poate cã de aceea Saharov si Solje-nitîn au hotãrît sã previnã Occidentul asupra primejdiei." (BBC) — „în acest climat tenebros, Soljenitîn si Saharov fac un apel cãtre conducãtorii sovietici si cei occidentali. Dacã vor fi constrînsi sã tacã, aceasta nu va face decît sã demonstreze cã ei spun adevãrul." W. Hayter, fostul ambasador al Marii Britanii în URSS, a declarat: „Cu un regim dictatorial nu se poate conlucra în vederea destinderii."
în sprijinul disidentilor sovietici au intervenit: pe 3 septembrie, cancelarul Austriei; pe 6 septembrie, ministrul suedez al Afacerilor Externe (un membru al guvernului Palme, pînã atunci atît de amabil cu guvernul URSS! si era, de la ocuparea Cehoslovaciei încoace, „declaratia cea mai vehementã fãcutã de Suedia la adresa URSS"); în RFG, nu numai democrat-crestinii, ci si prezidiul social-demo-crat (singurul care a tãcut a fost Brandt, pacifistul); începînd din 7 septembrie, a fost rîndul lui Giinter Grass sã se scandalizeze, el care, pînã atunci, fusese unul dintre stîlpii politicii rãsãritene (Ostpo-litik) a lui Brandt; aceastã politicã, el o caracteriza acum (în Stern) ca pe o absurditate si sustinea cã destinderea economicã nu trebuia sã se facã pe seama domeniului cultural, în problema aceasta, tot Gunter Grass i-a acordat televiziunii germane un interviu lipsit de menajamente.
Cãtre 8 septembrie se acumulaserã deja destule pentru ca autoritãtile noastre sã înteleagã cã au pierdut partida cu campania lor de presã si cã trebuia sã-i punã capãt.
Pe 8 septembrie, în Pravda, se fãcu bilantul si, la acest semnal, totul se opri. Dupã un obicei vechi de mai multe decenii, Piata Veche1 si-a imaginat cã, o datã cu aceasta, totul avea sã fie lichidat:
1 Conducãtorii Kremlinului. (N.t.)
439
urmãritorii au binevoit sã înceteze atacurile, urmãritii terorizati vor rãsufla imediat a recunostintã, si fireste Occidentul se va linisti. Dar nu s-a întîmplat asa. Ceea ce se consumase, era doar începutul, în aceeasi zi de 8 septembrie, Saharov a tinut o nouã conferintã de presã — despre psihiatria criminalã practicatã la noi, despre folosirea haloperidolului, si, respingînd acuzatiile pe care i le aducea presa de-acasã, declarã cã ziarele sovietice „speculeazã cu nerusinare aversiunea poporului nostru fatã de rãzboi", (Daily Telegraph: „O mãnusã aruncatã KGB!" încã de ieri, acestui ziar britanic i se pãrea cã „cercul se strîngea din ce în ce mai mult în jurul lor", iar acum: „Toatã campania urmãrea sã le închidã gura, dar amîndoi sînt ferm hotãrîti sã reziste pînã la capãt.") si pe data de 9, acelasi Saharov a acordat un interviu unui post de radio olandez, cerînd ca reprezentantii Crucii Rosii sã vinã sã viziteze spitalele noastre psihiatrice. Pe data de 9, presedintele Academiei de stiinte a SUA a declarat urmãtoarele: „Ne-a cuprins un sentiment de indignare si de rusine cînd am aflat cã patruzeci de academicieni1 au luat parte la aceastã campanie de denigrare. Asemenea încãlcare a etosului stiintei vãduveste poporul rus de adevãratul sãu geniu din acest domeniu. Dacã Saharov va fi lipsit de libertate, savantilor americani le va fi greu sã îndeplineascã obligatiile pe care guvernul SUA si le-a asumat în materie de colaborare cu URSS." (Lovitura cea mai dureroasã datã alor nostri, si cît e de supãrãtor acest lucru: Nixon a semnat2, dar savantii refuzã — si n-ai cum sã le fortezi mîna!) S-a ridicat sã ne apere si organizatia tineretului social-democrat din RFG (tot ceea ce este mai de stingã): „Nu este posibil sã lãrgim relatiile comerciale cu pretul sacrificãrii unor asemenea oameni ca Saharov si Soljenitîn." si organizatia de tineret a CDU. si ministrul Afacerilor Externe al Norvegiei. Iar Academia de Arte a Bavariei declara:„A trimite în Siberia pe un laureat al premiului Nobel? — Acesta este fascism, comparabil cu cel manifestat în cazul Karl Ossietzky3." Pe ziua de 10 a rãsunat glasul lui Wilbur Mills, pre-
1 începînd din 29 august presa sovieticã a început sã publice scrisori colective de reprobare la adresa lui Saharov. Una dintre primele a fost semnatã de patruzeci de membri ai Academiei de stiinte a URSS. (N.t.)
2 Acordurile de cooperare stiintificã si tehnicã. (N.t.)
3 Karl von Ossietzky (1889-1938), publicist german internat, din 1933 pînã 1936, în lagãrul de la Sonnenburg pentru articole ce condamnau fascismul
440
sedintele comisiei bugetare a Camerei Reprezentantilor a SUA, aflat acum, bolnav, la ferma sa: el era împotriva lãrgirii relatiilor comerciale cu URSS atîta timp cît nu vor fi încetat persecutiile împotriva unor asemenea oameni ca Soljenitîn si Saharov. Adicã, amendamentul Jackson se lãrgea: de la dreptul de a emigra la drepturile omului în URSS! si, în comisia lui, examinarea chestiunii tocmai se apropia de momentul decisiv.
în general, vigoarea reactiei de mînie a Occidentului a fost o surprizã pentru toatã lumea — si pentru Occidentul însusi, care de mult nu mai manifestase o tenacitate asa de mare fatã de tara comunismului, si cu atît mai mult pentru autoritãtile noastre pe care vigoarea acestei reactii le-a descumpãnit pur si simplu. Comentatorii au estimat cã la aceastã datã „guvernul sovietic se afla aproape în aceeasi situatie ca în august 1968". si, pentru a iesi din impas, la 13 septembrie, guvernul a suspendat bruiajul emisiunilor occidentale, introdus tocmai în zãngãnitul de arme care însotise ocuparea Cehoslovaciei!!! Era cu sigurantã o victorie uluitoare, cu totul neasteptatã (ca toate victoriile smulse de la ai nostri) si într-adevãr istoricã fiindcã, pînã atunci, numai congresul al XX-lea mai suspendase bruiajul.
si ce îmbãrbãtatã se simti societatea noastrã, atît de recent încã demoralizatã, încît chiar a renuntat la samizdat!
în ziua de 10, Aftenposten a publicat „Pacea si violenta" (articolul era destinat ziarului Le Monde, dar acesta s-a spãlat pe mîini de el: o atitudine asa de directã venitã din Uniunea Sovieticã îi ofensa deja stîngismul bine temperat). La început, articolul n-a fost înteles decît ca o manierã de a-1 propune pe Saharov pentru premiul Nobel pentru pace. în ziua de 10, savantul a rãspuns el însusi corespondentilor cum cã va fi bucuros sã-1 primeascã: „Propunerea candidaturii mele la premiul Nobel se va rãsfrînge pozitiv asupra situatiei celor persecutati din tara noastrã. Acesta este cel mai bun rãspuns" la campania de hãrtuire. si o nouã campanie internationalã s-a declansat în favoarea candidaturii lui Saharov. în ziua în care a refuzat sã-mi acorde dreptul si timpul de a propune candidati, comitetul premiului Nobel pentru pace (în sînul cãruia deja încoltise ideea rusinoasã de a împãrti premiul între ocupantul Vietnamului
hitlerist. în 1936 a primit premiul Nobel pentru pace, dar si-a sfîrsit zilele într-o cvasi-detentie la spital. (N.t.)
441
si capitulant?) s-a pomenit inundat de propuneri venite din alte pãrti: pe 11 septembrie, candidatura a fost reluatã de cãtre membri ai parlamentului britanic; pe 12 septembrie, de cãtre întreaga fractiune liberalã a parlamentului danez, apoi de cãtre un grup de fizicieni munchenezi, apoi si de cãtre altii. Toti cereau sã fie premiat Saharov, dacã nu în 1973, atunci în 1974! (Articolul a fost tradus integral din norvegianã abia în 12 septembrie; s-a înteles cã el nu se limita la a-1 propune pe Saharov — ceea ce a suscitat comentarii contradictorii privind esenta articolului. El contraria tocmai cercurile occidentale care ne sustinuserã cel mai mult; nu era pe gustul lor.) Dar campania de sustinere din partea Occidentului, ca volanul unei masini lansate în plinã vitezã, continua sã se învîrtã cu putere. Se publicau telegrame adresate lui Saharov cînd de o sutã de psihiatri britanici, cînd de trei sute de medici francezi („sã se trimitã o comisie internationalã pentru a controla activitatea azilurilor psihiatrice din URSS"). în apãrarea noastrã s-au ridicat premierul Danemarcei, primarul Berlinului Occidental, social-democratii italieni („se poate avea încredere într-o tarã care-si urmãreste propriii cetãteni pentru opiniile lor?"), un Comitet al savantilor nelinistiti (SUA), Comitetul pentru libertatea intelectualã (idem), camera italianã a deputatilor, Adunarea Consultativã a Comunitãtii Europene, scriitori, savanti si artisti norvegieni, scriitori si artisti elvetieni, o sutã optzeci si opt de intelectuali si artisti canadieni; s-au strîns semnãturile a optzeci si nouã laureati ai premiului Nobel din întreaga lume (operatiunea a cerut timp, apoi ei însisi au fãcut sã treneze lucrurile din cauza rãzboiului din Orientul Mijlociu); la Paris s-a întrunit o conferintã a scriitorilor, filozofilor, redactorilor, jurnalistilor si slujitorilor bisericii — conferintã în care i s-a reprosat societãtii franceze atitudinea împãciuitoristã fatã de lipsa de libertãti în URSS. Senatul SUA a publicat o declaratie (neangajînd guvernul) în apãrarea libertãtii în URSS si, în aceeasi zi, Camera reprezentantilor a propus sã li se decerneze lui Saharov si lui Soljenitîn titlul de „cetãteni de onoare ai Statelor Unite". Pe 19 septembrie, BBC a transmis: „Occidentul se va molipsi si el de virusul tiraniei, dacã închidem ochii asupra persecutãrii disidentilor în URSS". si evaluînd, la 22 septembrie, a patra sãptãmînã a luptei noastre: „Totul dovedeste cã autoritãtile sovietice n-au reusit sã-i intimideze pe disidenti."
442
în sãptãmîna aceea, generalul Grigorenko a fost transferat si el într-un spital de tip obisnuit. Chiar în acele zile, Evgheni Baraba-nov a trecut prin foc. La 15 septembrie, el a venit la mine (eu stiam deja cum îl hãrtuia Securitatea, cum îi bãga pumnul în gurã) si la mine a fãcut el, în fata unui corespondent, o declaratie pe deplin istoricã.1 Un sclav anonim, ignorat pînã atunci de toatã lumea, s-a îndreptat de spinare, s-a ridicat de la punctul zero — si dintr-o datã a atins o notorietate mondialã. El s-a îndreptat de spinare sprijinin-du-se pe pozitia în care fuseserãm tinuti încovoiati timp de o jumãtate de secol. Aceasta se traducea prin declaratia cã a trimite un manuscris în strãinãtate nu este o crimã, ci o onoare, onoarea de a salva de la pieire un manuscris. si — minune! Barabanov primise deja convocarea la ultimul interogatoriu la Securitate, de la care n-ar mai fi revenit acasã; i se promiteau sapte ani de detentie! — si deodatã puterea maleficã se desprinde de el de parcã i s-ar fi închircit mîinile: amenintãtorul dosar de instructie, adus în vãzul lumii, se dovedi a fi spre lauda celui în cauzã. Barabanov nu s-a ales decît cu pierderea locului de muncã.
Ar fi suficientã tocmai aceastã simplã îndreptare de spate, ar fi suficientã numai aceastã îndreptare spiritualã, fãrã nici o actiune, la toti sclavii nostri, ca dintr-un suflu sã devenim liberi. Dar nu îndrãznim.
Reactia Occidentului la declaratia lui Barabanov, ca si multe alte lucruri din acea lunã, ne-au depãsit asteptãrile, în Italia, preotilor catolici li s-a recomandat ca, în predicile lor, sã evoce gestul lui; în Franta, niste academicieni i-au luat apãrarea.
Dupã ce lumea occidentalã trecuse, mutã si indiferentã, pe lîngã faptul cã în tara noastrã fuseserã distruse popoare întregi si pe lîngã evenimente afectînd milioane de oameni — ecoul pe care-1 avea în prezent un eveniment, asa de insignifiant în Est, precum denigrarea publicã a unui grupuscul de disidenti, ne uluia; nu ne venea sã ne credem urechilor, trecînd de la un post de radio la altul, în fiecare dimineatã si în fiecare searã, încã nu apucase sã se usuce cerneala interviului meu si a articolului meu, cu reprosurile lor amare
1 Evgheni Viktorovici Barabanov, nãscut în 1944, interogat de KGB în vara lui 1973, a recunoscut cã a trimis în Occident documente ale samizda-tului. Amenintat cu urmãrirea Injustitie, el a scãpat de arestare datoritã reactiilor occidentale la declaratia sa (Le Point, 8 octombrie 1973). (N.t.)
443
adresate Occidentului pentru slãbiciunea si insensibilitatea sa, cã deja luãrile mele de pozitie nu mai erau de actualitate; Occidentul a fost cuprins de o emotie, de o febrã cum nu se mai vãzuse niciodatã, astfel încît te puteai iluziona cã spiritul de libertate al vechiului mare continent era pe cale de a renaste, în realitate era vorba de concurenta anumitor cauze temporare pe care, de aici, nu reuseam sã le discernem (una dintre ele era, probabil, grava neîncredere fatã de URSS din cauza piedicilor pe care aceasta le punea în calea emigrãrii). Aceastã vîlvãtaie, care amintea de timpurile de glorie ale Europei, n-a mai fost posibilã o lunã mai tîrziu, cînd aceeasi Europã, lasã si dezbinatã, s-a înclinat în fata santajului petrolier al arabilor.
Dar în septembrie, vîlvãtaia se întetise! si le orbise pe bufnitele noastre. Procesul lakir, conceput prosteste, pregãtit cu o minutie fastidioasã, s-a încheiat cu un suerat de obuz orb, fãrã sã atingã pe cineva, fãrã sã sperie pe cineva, avînd ca singur rezultat rusinea de care s-ay acoperit kaghebistii. Ei s-au pomenit într-o situatie mai proastã decît dacã n-ar fi avut loc procesul. Au înjghebat, au fabricat o declaratie a psihiatrilor sovietici cum cã la noi nu existã detinuti internati în case de nebuni (3 octombrie). Dar presa occidentalã a fãcut sã le parvinã fulgerãtor (4 octombrie) rãspunsul lui Saharov si safarevici. Timp de sapte luni, autoritãtile noastre se scre-muserã sã punã pe picioare un organism care sã gîtuie publicarea în alte tãri a manuscriselor sovietice. Pe 21 dimineata s-a anuntat înfiintarea Agentiei Unionale a Dreptului de Autor — dar pe 21 seara s-a anuntat cã eu „le-am aruncat mãnusa" în sensul cã, pentru a le testa soliditatea pozitiei lor juridice, am remis samizdatului capitole din Cercul-96 [32]. (A treia coincidentã în favoarea noastrã! Era lovitura prevãzutã în seria înscrisã pe diagrama mea.) Noi dãdeam impresia cã actionãm cu o rapiditate superioarã celei a tancurilor, cu o tehnicã nemaiîntîlnitã la noi. Ne miscãm pe cîmpul de luptã de parcã am fi fost de zece ori mai multi decît eram în realitate.
Dar, vãzute din Occident, cu inevitabilele iluzii optice create de distantã, lucrurile arãtau dupã cum voi relata în continuare. La sfîr-situl lui august, înainte ca lupta sã înceapã (Daily Telegraph): „în URSS, autoritãtile înãbusã totul; nu a rãmas decît o singurã voce, aceea a lui Saharov, dar în curînd va amuti si ea." La sfîrsitul lui septembrie (Deutsche Allgemeine): „De la Magdeburg pînã la
444
Moscova, Securitatea Statului nu mai are forta de odinioarã, oamenii nu se mai tem de ea, nu-i mai dau mare importantã."
în tot acel timp, interventiile cele mai dure erau cele ale cercurilor de stînga si liberale — invariabili prieteni ai URSS, si cei cu influenta cea mai mare asupra opiniei publice occidentale — ale cercurilor acelora care, de-a lungul deceniilor, fãcuserã ca tot Occidentul sã încline spre stînga. Intelectualitatea americanã a început sã se opunã apropierii sovieto-americane. într-o situatie fãrã iesire, comunistii din toate tãrile vestice se zbãteau si fãceau pe mironositele: este absolut imposibil sã nu fii adept al libertãtii cuvîntului în societatea „viitoare", dar nu trebuie nici sã se caute toate mijloacele de a ne umili si calomnia. si în aceeasi dificultate se gãseau si guvernele lui Nixon si Brandt, cãrora pozitia noastrã le strica tot jocul. Kissinger o cîrmea cînd asa, cînd asa. în tot acest timp, ministrii americani ai Finantelor si Sãnãtãtii fãceau vizite în URSS; unul promitea credite, celãlalt, întorcîndu-se acasã, insista: cooperarea americano-sovieticã în materie de sãnãtate (cu psihiatrii nostri!) este mai importantã decît problema persecutãrii disidentilor. Fortat de propriul sãu partid, Brandt, cãlcîndu-si pe inimã, si-a declarat „înrudirea spiritualã cu disidentii sovietici" — era 9 septembrie, dar trei zile mai tîrziu, deja, pentru a-si salva politica rãsãriteanã (Ost-politik), a spus cã el „ar cãuta sã regleze relatiile cu URSS, chiar dacã în fruntea acesteia s-ar afla Stalin". („Sã reglezi relatiile" cu asasinul a milioane de oameni — dar atunci de ce nu si cu Hitler, fratele mai mic al lui Stalin? Prin extremismul inutil al declaratiei sale, Brandt ne-a jignit pe toti, pe noi cei în viatã, si pe toti detinutii care au pierit în lagãre. Spre sfîrsitul lui septembrie, el a fãcut cîtiva pasi înapoi, cu alte rezerve. si a rãmas pe pozitia aceasta.
Dar cei care, cu o si mai mare tenacitate, în aceste sãptãmîni de luptã pentru libertatea spiritului, au sustinut tirania din Est, au fost oamenii de afaceri occidentali... atentie!... cei care s-au remarcat, prin fidelitatea cu care au sustinut „dictatura proletariatului", au fost capitalistii. Ei cãutau sã convingã congresul american cã tocmai comertul este cel care ar face sã sporeascã drepturile omului în URSS!... Dintre ei, Samuel Pisar a fost singurul care a avut viziunea clarã a lucrurilor; el a publicat, la 3 octombrie, o scrisoare deschisã cãtre Saharov: „Libertatea unui om este mai importantã decît tot comertul mondial." si Vaticanul, paralizat tot de aceeasi idee a apropierii cu Estul, a pãstrat tãcere timp de o lunã de zile,
445
în ciuda criticilor fãcute de simpli preoti la adresa Papei. Dar Papa n-a scos un cuvintel. în octombrie, cînd era deja tîrziu, seful serviciului sãu de presã a declarat, fãrã tragere de inimã: „Drepturile omului în URSS nu sînt o chestiune internã a acesteia."
Pentru mine, aceastã amploare a sprijinului international, atît de surprinzãtoare în disproportia ei, atît de triumfãtoare, a fãcut ca, de la jumãtatea lui septembrie, participarea mea la luptã si continuarea cascadei pe care o avusesem în vedere, sã devinã de prisos: lupta se derula deja de la sine. Iar eu trebuia sã-mi crut timpul de lucru, fortele, rezervele pentru lupta urmãtoare, deja apropiatã, mai cumplitã — si inevitabilã acum, dupã ce-mi fusese confiscat Arhipelagul.
Pe 21 septembrie, exact la o lunã dupã ce începuse, campania era, consideram eu, cîstigatã si, pentru mine, momentan se încheiase (prin punerea în circulatie, în ziua aceea, a unor capitole din Cercul). Pentru mine, cãci vai, din cauza necoordonãrii actiunilor, n-am fost în stare sã-i transmit lui Saharov aceastã informatie.
Iar pînã sã iasã el din luptã a mai trecut o lunã de zile, cu mari si supãrãtoare pierderi. Andrei Dmitrievici a avut nevoie de ceva timp pînã sã facã acest gest, nestiind sã-i refuze pe iscoditorii, vanitosii, chiar otiosii corespondenti de presã, care nici mãcar nu catadicseau sã vinã la Moscova, dar care, ridicînd receptorul undeva în Europa, foloseau firul telefonic pentru a smulge si ei o bucãticã din sufletul lui Saharov. Actiunile lui Saharov pierdeau foarte mult din claritate din cauza dureroasei dileme în care se gãsea el atunci cînd îsi punea problema capitalã: sã reziste în aceastã tarã pînã la capãt sau sã-si permitã a o pãrãsi? (îsi tot fãcea planuri: ce-ar fi sã cearã sã tinã o serie de prelegeri în SUA?) La care se adãuga credulitatea lui fatã de niste dãtãtori de sfaturi bune. A fost atras într-un nefericit episod cu Pablo Neruda (21 septembrie), episod menit sã demonstreze alor nostri si altora cã noi sîntem oameni obiectivi, cã pretutindeni sîntem pentru libertate si cã de data aceasta, în orice caz, ne îngrijoreazã soarta lui Neruda (asupra cãruia nu plana nici o amenintare). Dar aceastã implicare s-a realizat fãrã a se recurge la maniera mitocãneascã, admisã la noi atunci cînd este vorba de întocmirea unei scrisori de sustinere, concedîndu-se politicos cã guvernul chilian al lui Pinochet putea urmãri nobilul obiectiv al unei renasteri nationale, în felul acesta, savantul a rãmas cu flancul descoperit în fata comunistilor de la noi si a celor din Occident. A urmat
446
un asalt furios asupra lui Saharov, ceea ce a fost de naturã sã slãbeascã niste pozitii deja cîstigate.
Dînd un interviu corespondentului — autentic sau fals — al unui /iar libanez, Saharov de asemenea îsi expunea flancul descoperit si lumii comuniste, si lumii arabe, într-un moment în care, prin forta lucrurilor, rãzboiul arabo-israelian limita sau întrerupea lupta noastrã. Acestui interviu i-a urmat atacul unor asa-zisi teroristi arabi1 — si Saharov era din nou în posturã de persoanã amenintatã; trebuia neapãrat sã i se vinã în ajutor, într-atît de sinistru era procedeul secu-ristilor. Dar acum nu a venit nici un ajutor de nicãieri. A mã fi implicat în acel moment, cînd trebuia sã supravietuiesc în liniste pînã la explozia Arhipelagului, însemna cã-mi agravez în mod nechibzuit situatia, dar nici pe Saharov nu puteam sã-1 las atît de singur si de expus. I-am scris atunci o scrisoare lui A.D. pe care am dat-o la samizdat [33] si care de-acolo a ajuns la niste posturi de radio.
Retrãgîndu-mã din luptã, am cãutat, dupã obiceiul meu, sã-mi evaluez adversarii: ce vor nãscoci ei acum contra mea, ce pasi vor mai face? Primejdia principalã pentru ei nu era ceea ce deja se produsese, ci ceea ce putea si trebuia sã se producã: publicarea în avalansã a materialului scris de mine. Ei mã subapreciaserã totdeauna* si, pînã în ultima zi, pînã sã-mi ia Arhipelagul, ei n-ar fi putut, cred, nici în cel mai nebunesc zbor al imaginatiei lor, sã-si reprezinte ce lucruri primejdioase, vãtãmãtoare, puteam sã fabric eu acolo. Dacã fabricam încã douã Banchete ale învingãtorilor! Acum, tinînd în gheare Arhipelagul, ducîndu-1 de la un birou la altul (si probabil, îl fereau de privirile alor lor, îl ascundeau în seifuri), de la experti la sefii cei mari si chiar la Andropov în persoanã — lor trebuie sã le fi înghetat sîngele în vine; publicarea unui asemenea text nu era ea aproape mortalã pentru regimul lor (eh, pentru regim, regimul ducã-se dracului, dar era mortalã pentru fotoliile lor!)? Trebuiau sã caute modalitatea, desigur, nu de a se rãzbuna cîndva pe mine, ci de a opri aceastã carte înainte ca ea sã aparã. Poate cã nici nu admiteau ideea cã eu as fi avut aceastã îndrãznealã? si dacã o admiteau? Pentru ei, eu vedeam solutiile urmãtoare:
l. Rãpirea copiilor mei si detinerea lor ca ostatici de cãtre „gangsteri", se întelege. (Ei nu stiu cã, si în aceastã privintã, a fost luatã o decizie supraomeneascã: copiii nostri nu sînt mai pretiosi decît
1 Atacul a avut loc pe 21 octombrie 1973. (N.t.)
447
memoria milioanelor de crucificati; cartea aceasta, noi nu o vom opri-o pentru nimic în lume.)
2. Interceptarea manuscriselor acolo, în Occident, unde li se pregãteste tipãrirea. Atac banditesc asupra YMCA. (Dar cum pot ei spera sã intercepteze toate manuscrisele si sã opreascã orice publicare?)
3. împiedicarea prin mijloace juridice a publicãrii, exercitarea de presiuni fãtise, argumentînd cã este ilegalã. (Prevãzînd acest asalt, avocatul meu, Heeb, este deja pe punctul de a întocmi pentru mine un proiect de „Confirmare a deplinelor puteri", în special pentru Arhipelag si în conditiile create de Conventie.)
4. Anihilarea prietenilor si a ajutoarelor mele de tainã. (Dar aceasta cere timp si, în orice caz, nu va opri publicarea. Ba dimpotrivã: aceasta îi va da mai multã fortã, nu va fi absolut nimic de pierdut.)
5. Ponegrirea persoanei mele (printr-o chestiune de naturã penalã sau în legãturã cu viata mea particularã) — în scopul de a rãpi depozitiilor mele orice credibilitate.
6. Intimidarea mea — prin aplicarea solutiei de la punctul l sau de la punctul 4?
7. Tratative?
Aceastã din urmã solutie eu o puneam sub un mare semn de întrebare; aroganta lor nu le va permite sã se coboare pînã la a accepta tratative care s-ar situa la un nivel inferior celui guvernamental. Diomicev ar fi luat foc: „Tratative cu Soljenitîn? Sã astepte el momentul acela!" (Ei bine, eu cred cã voi astepta momentul acela. Momentul cînd, si pentru cauzã, si pentru ei, si pentru mine, va fi poate prea tîrziu.)
încheind cu „Tratative?" lista de mai sus nu credeam în realitatea lor; în plus, pentru mine, nu mi le imaginam si nu voiam sã mi le imaginez: ce obiect ar putea sã aibã ele în prezent în afarã de acela al „Scrisorii cãtre conducãtori"? Nu aveam în legãturã cu ce sã mã tîrguiesc: nu aveam de cerut nici majorare, nici scãdere de pret.
si pe ce cale ar putea ei sã mã contacteze? Trecuse mult timp de cînd rupsesem toate legãturile cu toti suspectii, intermediarii, colportorii de zvonuri si lacheii. Amici comuni cu ei nu aveam.
Stabilisem aceastã listã pe 23 septembrie, iar pe 24 mã pomenesc cu un telefon de la Natalia Resetovskaia, fosta mea sotie. Agitatã, ea îmi cerea sã ne vedem a doua zi. Vocea ei lãsa sã se înteleagã multe. Totusi eu nu mi-am dat seama despre ce ar fi putut fi vorba.
448
Ne întâlniserãm cu douã zile înainte, ocazie cu care ea îmi repetase totul, exact ca în foiletonul din Komsomolskaia Pravda: cã mã comport ca un isteric, cã strig cã mã amenintã cineva si în realitate nu mã amenintã nimeni, cã lansez calomnii la adresa Securitãtii Statului. Vai, autenticã turnãtoare, ea pusese deja pe masa judecãtorului scrisorile în care eu atingeam probleme importante si deja transmisese Securitãtii toate celelalte scrisori ale mele. si articolul pe care ea îl scrisese cu ei (sub firma APN) apãrea deja în New York Times. Dar, cu toate acestea, erau acolo si ezitãri, erau si unele retractãri. Sîntem totdeauna dispusi sã credem în mai bine, asa cã pe ea n-o putem identifica total cu ei.
în gara Kazan, iat-o privindu-mã cu trufie, cu ochi rãi care de-atîta amar de ani se fãcuserã de otel:
—A fost telefonul lui Innokenti Volodin1. Este vorba de o discutie foarte serioasã, cum n-am avut noi niciodatã. Dar nu fi îngrijorat, tie îti va prinde foarte bine.
si am înteles. si mi-a înghetat sîngele în vine. într-o secundã mi-am pus masca lenei si a oboselii. si am pãstrat-o pînã la sfîr-situl întîlnirii.
Anii de exil — acesti ani de înversunare misoginã — i-am irosit în singurãtate, de teamã pentru cãrtile mele, de spaima cã o com-somolistã mã va trãda. Dupã patru ani de rãzboi si opt ani de închisoare, pãrãsit de sotie, irosisem, cãlcasem în picioare, înãbusisem primii mei trei ani de libertate, lîncezind în speranta de a gãsi o femeie cãreia sã-i pot încredinta toate manuscrisele, toate numele si chiar propriul meu cap. si revenit din exil, am capitulat: m-am întors la fosta mea sotie.
si iatã, dupã saptesprezece ani, aceastã femeie venea sã mã întîl-neascã, neascunzînd faptul de a fi mesagera KGB, si, cu un pas ferm pe peron, pãrãsea domeniul privat pentru a intra legal în domeniul public, în aceastã carte. (Am notat aceasta chiar în ora care a urmat discutiei; pielea îmi frigea încã.)
—Ai fi de acord sã te întîlnesti cu cineva pentru a sta de vorbã?
— în ce scop?
1 Innokenti Volodin este un tînãr diplomat sovietic care, la începutul Primului Cerc, încearcã disperat sâ-si avertizeze un prieten în legãturã cu gravul pericol care-1 paste. Este rolul pe care N. Resetovskaia si-1 asumã angajînd aceastã „foarte serioasã" discutie. (N.t.)
449
— De exemplu, pentru a studia posibilitatea de a edita Pavilionul cancerosilor.
{Pavilionul cancerosilor! Mastera cãtre copil: ai grijã sã nu te îneci! Dupã ce gheata sub el s-a fãcut terci...)
— Mã mir. Pentru asta nu-i nevoie de nici o întîlnire. Este firesc ca editorii rusi sã publice cãrtile rusesti.
(si totusi — tratativel Ei merg pe ideea tratativelor? Grozav i-am mai articulat! Mai mult decît gîndeam noi.)
— Dar tu, tu te vei duce la o editurã sã închei un acord? Ei, întelegi tu, nu stiu la ce sã se astepte din partea ta, le e frica. Trebuie discutate conditiile.
(Vor sã cîstige timp! Au adulmecat Arhipelagul—si vor sã mã întîrzie, sã mã adoarmã. Dar si eu am nevoie sã cîstig trei luni. La rîndul meu, si eu am interes sã-i adorm pe ei.)
— Nu poate fi vorba de nici un fel de conditii: totul exact cu-vînt cu cuvînt.
— si dupã editurã te mai întîlnesti cu cineva?
— Dar acest cineva, în civil, oricum va sta lîngã biroul redactorului principal.
Acesti civili si acum ne fotografiazã de pe peroanele paralele sau trag cu urechea la ceea ce vorbim; îi simt cu toatã suprafata spinãrii mele, în privinta asta nu mã însel.
— Bine, dar... mai sus?
—Numai biroul politic. si despre destinele tuturor, nu de al meu personal.
— Tocmai, cã pe tine te urmãrea CC, nu KGB. Comitetul Central este cel care a publicat Banchetul învingãtorilor, si asta a fost o eroare. (Ce sigurantã de sine în judecata politicã asupra CC. si aceasta în gura unei simple femei.)... în timp ce ei, vezi, sînt cu totul altfel de oameni, ei nu rãspund de erorile trecutului.
— în acest caz, trecutul trebuie renegat în mod public, condamnat, trebuie povestit despre el; atunci nu vor mai rãspunde de acel trecut. Cine a omorît saizeci de milioane de oameni?
Care „saizeci" — ea nu-mî cere sã precizez, desi nu stie; dar îndatã, sigurã de ea însãsi:
— Nu ei\ Acum, orizontul meu s-a lãrgit foarte mult. si ce oameni inteligenti am avut ocazia sã cunosc! Tu nu cunosti asemenea oameni, în jurul tãu sînt atîtia imbecili... Ce tot îi arunci în cîrcã
450
lui Andropcv? El n-are nici o legãturã cu chestia asta (!). Asta îi priveste pe altii.
Mã fixeazã cu privirea de parcã as fi o oaie rãtãcitã, un prãpãdit, un terchea-berchea.
—Vrei sã-ti spun cã, în general, existã cineva care te însalã, care atîtã focul, care te santajeazã îngrozitor! care inventeazã amenintãri.
— De exemplu, „scrisorile banditesti"?
— (aprigã): KGB n-are nici o legãturã cu asta!
— si tu de unde stii?
Sînt lenes; de gresit, gresesc. Ea este în mod agresiv sigurã de ea însãsi si de noii ei prieteni:
— Cîndva, poate, ai sã-mi arãti una dintre aceste scrisori! Ei nu te atacã, pe tine nimeni nu te atingel
— M-au dat afarã de la Rostropovici, nu-mi dau permis de sedere, asta nu ti-e de-ajuns?
— Nu mai insista în legãturã cu permisul! Ei nu pot totusi sã ti-1 dea imediat! Asta se va rezolva treptat.
— Mi-au luat arhiva a doua oarã...
— Asta este functia lor: sa caute\
— Opere literare?
Nu fac decît sã mã mir, nu intru în disputã, sînt sãtul de aceastã luptã, lungã într-adevãr, cu KGB, si as fi bucuros sã mã odihnesc... Eu, de la rolul meu n-am deviat nici cu o iotã.
— Tu anunti cã operele tale principale de-abia de-acum încolo urmeazã sã vinã, cã dacã ai muri ar începe sã circule — si, de fapt, tu îi obligi sã caute. Uite, în scrisoarea cãtre congres ai mentionat stiu tancurile adevãrul, acum ei le cautã si pe ele...
(Dar de unde stii tu cã ei cautã si ce cautã? si ce titluri ai adãugat tu însãti pe lista lor? Vitelul acesta — si pe el?)
— .. .Sînt constrînsi sã caute pe la vreo Evã.
Asa — i-a dat deja numele*!... (N.I. Stoliarova). Eu, pentru prima datã, îi spun cu toatã vigoarea:
— în afarã de tine, nimeni nu poate sã-i dea numele! si dacã...
— Tu ai vrut divortul, trebuia sã prevezi toate consecintele. (Le-am prevãzut. De mult—de mult; pe multe nu le stii, pe multi
nu-i stii. Dar pe cei dinainte?...)
— Dar nu josnicia.
— Nu te nelinisti, stiu eu ce fac.
451
(Da, da! Sã tipãresc cît mai repede Arhipelagul. Pentru ca nimeni sã nu fie cosit sau halit în întuneric. Ei au nevoie de întuneric — dar eu am sã li-1 risipesc!)
—.. .Iar tu fa o declaratie cum cã totul, fãrã exceptie, se gãseste numai la tine. si cã timp de douãzeci de ani n-ai sã publici nimic.
(Iatã ce cautã ea sã obtinã cu tot dinadinsul. Sã obtinã pentru ei ceva de care au asa nevoie! Dar cum este posibil ca tu, într-o viatã de om, sã nu mã cunosti, dacã îti imaginezi cã la o lunã de zile dupã dezastru mai era ceva de discutat? Cã la o orã dupã dezastru încã nu era decis totul? si cã n-am trecut la actiune încã de-a doua zi?)
Mãtur în alt loc:
— Dacã se vor atinge de vreunul dintre cei douã sute douãzeci1 sau de vreunul ca Barabanov, voi lua imediat apãrarea tuturor oprimatilor.
si ea cu mãtura, pe-aici, pe-aici; stie ea ceva:
— Celor care au povestit despre lagãr nu li se va întîmpla nimic. Dar atentie, cei care au ajutat la facerea...
(Despre toatã aceastã primãvarã a lui 1968, cînd dactilografiam la Rojdestvo — cu Voronianska, Liusa Ciukovskaia si Nadia Le-vitskaia — tu, în conversatia ta intimã cu acesti oameni foarte inteligenti, ai povestit totul, nu-i asa?...)
— Fãrã întîrziere si cu toatã vigoarea îl voi apãra pe fiecare în parte!
(Cîndva, cîndva eram asa de sinceri unul cu altul... Dar deja de multã vreme sesizez cã esti actritã; dar nu, pe mine mã surprind pe o pistã falsã, lucru de care nu mi-am dat seama la timp. Dar astãzi, pe aceastã culme solidã, pe magistrala vietii mele — cu toti regizorii vostri, n-o sã-mi dictati voi cum sã joc.)
— în orice caz, dacã vei fi cuminte, va fi mai bine pentru totii
— Dar nu eu sînt cel care atacã, ei sînt cei care mã forteazã...
— Esti un obsedat, nu ti-e milã de copiii tãi... si încã o datã despre copii:
— Ia spune, dacã i se întîmpla ceva unui copil de-al tãu — tot KGB e de vinã?
(Premisa lor: n-o sâ-i suspecteze nimeni în legãturã cu un copil.)
1 Cei douã sute douãzeci si sapte supravietuitori ai Gulagului care, prin mãrturiile lor, i-au permis lui Soljenitîn sã scrie Arhipelagul. (N.t.)
452
— Da, desigur, de data aceasta, ati învins voi. Dar dacã se publicã imediat Pavilionul cancerosilor, tu n-ai sã declari în public cum cã tu ai învins?
— Niciodatã. Chiar mã mirã întrebarea, în cel mai rãu caz voi spune cã este o mãsurã judicioasã în folosul publicului cititor din Rusia... Mie publicarea acestei cãrti aproape cã nici nu-mi este de trebuintã.
(La drept vorbind: este sau nu este de trebuintã? Cum sã nu doresc ca ea sã fie publicatã înainte de toate în patria mea? Dar iatã monstruozitatea: acest lucru vine asa de tîrziu încît nu mai meritã sã mã sacrific pentru el. Un tiraj simbolic, numai pentru a spune brasoave despre libertatea noastrã? Sã-1 vinzi intelectualilor moscoviti care oricum au în biblioteca lor exemplarul samizdatului? Sau, dupã ce 1-ai expus în librãrii, sã dai la topit tot acest tiraj? Dar iatã cã împrejurãrile concurã în asa fel cã acum eu sînt acela care nu mai vrea. Moscova 1-ar citi, dar, pentru Rusia, adevãrul în totalitatea lui este mai necesar decît vechiul Pavilion al cancerosilor. Sã-i împiedic publicarea? Nu îndrãznesc, nu o voi face. Dar deja nu mai este nevoie...)
— în decembrie 1967, dacã nu s-a publicat Pavilionul, aceasta s-a întîmplat din vina ta!
— Cum??
—Aminteste-ti: te-ai prefãcut cã esti bolnav, nu te-ai dus, m-ai trimis pe mine. Or, Tvardovski voia sã te roage sã semnezi pentru revistã o scrisoare cu totul inofensivã.
[Da, o cu totul inofensivã dezavuare: de ce acest tapaj în Occident. .. Numai despre asta era vorba atunci si la secretariat... Iatã cum îmi vor inversa istoria: nu puterea este aceea care m-a pus în dificultate pe mine (si pe toti cei care m-au precedat), ci eu însumi... (noi însine)...]
— O sã-ti publice cartea, o sã primesti niste bani... Dar trebuie sã dai unele asigurãri. N-ai sã faci declaratii corespondentilor cu privire la aceastã propunere? Cu privire la aceastã discutie a noastrã? Ea trebuie sã rãmînã absolut secretã.
Mergînd dincolo de dorintele cele mai arzãtoare ale lor si ale ei, eu am spus:
— Despre discutia de aici nu se va afla nimic dincolo de acest peron.
453
(Dincolo de acest lung, îngust peron dintre cele douã cãi de acces ale trenurilor de Riazan, orasul din care veneam si la care ne reîntorceam cu provizii, cu noutãti, cu sperante — timp de doisprezece ani,.. Dincolo de acest lung peron scãldat de soarele matinal al lui septembrie... Dincolo de peronul pe care ne plimbãm încolo si încoace, în timp ce camerele ne filmeazã si magnetofoanele ne înregistreazã... Acest peron este perimetrul în care descriu discutia desfãsuratã aici.)
Descopãr în ce fel se strãduieste ea sã-mi fie utilã:
— Consider cã, prin afirmatiile pe care le-am fãcut în discutii si prin capitole ale memoriilor mele, capitole trimise unei anumite persoane, am putut sã explic caracterul tãu, sã te apãr, sã-ti usurez soarta...
Ea si-a pus în minte sã mã explicel în conditiile în care nu m-a înteles niciodatã, nu m-a intuit niciodatã, n-a prevãzut niciodatã nici mãcar un singur gest de-al meu (ca si cum) — ea si-a pus în minte sã mã explice... politiei secrete! si în asociere cu aceasta, sã mã explice întregii lumii...
Asa e mereu: amorul propriu ulcerat cere satisfactie, si aceasta cu atît mai mult, cu cît sînt mai multi spectatori? Cînd este vorba de amorul propriu, fãrã îndoialã, asa se întîmplã mereu. Dar pînã la a te pune la remorca politiei secrete?... Nu toate femeile fac asa ceva.
Nu cu tine retranscriam dintr-un carnet într-altul? Tu mi-ai dictat si acest proverb: nu e oaie, cum s-a spus, aceea care dupã lup s-a dus.
—Ascultã, Natasa, nu fi usuraticã, nu accepta serviciile aripilor negre. Ce plãcere: sã mã ridice de îndatã, sã mã ducã...
— Nu-ti fã griji, eu stiu ce fac.
si orice-ar mai face ea pe acest drum si pentru acesti patroni (astãzi a dat discutiei o altã turnurã, nu m-a împins spre o întîlnire în particular cu securistii; vom „astepta" propuneri de la editurã — si în schimb este stabilit cu certitudine cã n-am sã atac, cã n-am sã editez Arhipelagul, cã am sã mã comport pasnic) — orice ar face ea în viitor niciodatã nu voi putea sã mã desolidarizez de ea si sã-i arunc în fatã: „Tu ai fãcut asta!" Dacã ea a fãcut ceva, înseamnã cã nici eu n-am fost strãin de fapta respectivã. si, indiferent cu ce venin se va îmbiba, viitorul vine si din trecut, si vina e a mea: în închisori, n-apuca omul sã intre bine în celulã cã eu îi si citeam în
454
suflet; în schimb, pe aceastã femeie de lîngã mine n-am intuit-o niciodatã. Am lãsat toate acestea sã ardã înãbusit si sã izbucneascã. Astfel plãtim pentru greselile comise într-un domeniu secundar prea neglijat — în acela a ceea ce, în cãrtile postale ale comitetelor locale1, se numeste viatã personalã...
Vai, spre coloana vecinã, coloana aliatã, nu erau amenajate cãi care sã ne permitã sã ne consultãm si sã actionãm unitar.
Am sã-mi permit sã vorbesc aici despre Saharov, în mãsura în care este necesar pentru a-i întelege gesturile care avuseserã si promiteau sã aibã consecinte importante pentru Rusia.
Lenin a conceput si a întemeiat, apoi Stalin a dezvoltat si a consolidat geniala schemã a unui stat totalitar. Atunci ei au prevãzut si au realizat totul pentru ca acest sistem sã se eternizeze, neschim-bîndu-se decît la un semn al sefilor sãi, pentru ca sã nu se poatã auzi nici o voce liberã si sã nu se nascã nici un contracurent. Prevãzu-serã totul, în afarã de un lucru — miracolul, fenomenul irational ale cãrui cauze nu pot fi anticipate, nici prezise, nici suprimate.
Un asemenea miracol a fost si aparitia lui Andrei Dmitrievici Saharov în statul sovietic, în multimea coruptã, venalã si fãrã principii a intelectualitãtii tehnice si, în plus, într-unul dintre sectoarele cele mai importante, cele mai secrete, unde ploua cu avantaje materiale — aproape de bomba cu hidrogen. (Dacã ar fi apãrut într-un loc mai dosnic, degrabã ar fi fost lichidat.)
Creatorul armei celei mai înfricosãtoare a secolului al XX-lea, de trei ori Erou al Muncii Socialiste, asemenea secretarilor generali ai partidului comunist, si de altminteri participînd la sedinte alãturi de ei, admis în acest cerc îngust unde nu existã cerintã personalã care sã nu poatã fi satisfãcutã, acest om, ca printul Nehliudov al lui Tolstoi, simti într-o bunã zi — sau mai degrabã simtise întruna de cînd se nãscuse — cã toatã aceastã abundentã cu care regimul îl potopea nu era decît pulbere, în timp ce sufletul lui cãuta adevãrul si nu-i era usor sã gãseascã o justificare cauzei pe care o servea. Pînã la un anumit punct, puteai sã ai constiinta împãcatã: doar
1 Mestkom: comitet local al organizatiei sindicale. Soljenitîn se gîndeste la formulele banale ale unei cãrti postale trimise de „tovarãsii de sindicat" unuia de-al lor aflat în deplasare, urîndu-i „multã satisfactie în viata personalã". (N.t.)
455
era pentru apãrarea si salvarea poporului nostru. Dar, dincolo de acel punct, devenise prea clar cã era pentru agresiune si cã seria de experiente va transforma pãmîntul într-o planetã nelocuibilã.
De zeci de ani, la noi, creatorii tuturor acestor arme teribile se supuneau fãrã murmur si sovãire, nu zic lui Stalin sau lui Beria, ci oricãrui colonel plasat în fruntea Institutului lor de cercetãri stiintifice sau a saraskãi lor (în functie de locul în care puterea binevoia sã-1 plaseze pe inventator), erau infinit de recunoscãtori pentru o stelutã de aur1, pentru o dacea în împrejurãrile Moscovei sau pentru ceasca, nu-i asa, cu smîntînã la micul dejun, si dacã protestau vreodatã, nu o fãceau decît cu preocuparea de a satisface ireprosabil, în plan tehnic, dorintele acelorasi sefi. (Nu am mãrturii din care sã rezulte ca „rebeliunea" lui P. Kapita ar fi depãsit nivelul unei critici la adresa a ceea ce, în politica lui Beria, lãsa de dorit.) si deodatã, Andrei Saharov a avut îndrãzneala — atunci cînd nesocotitul de Nikita, deja ajuns la apogeul puterii absolute, ridica pumnul — sã cearã oprirea experientelor nucleare, si nu a nu stiu cãror experiente de poligon, necunoscute nimãnui, ci a celor de mai multe megatone care zguduiau si acopereau cu praful lor toatã lumea, încã de-atunci a cãzut el în dizgratie, si-a atras mînia autoritãtilor si a ocupat o pozitie singularã în lumea stiintificã — dar Rusia nu stia nimic de aceastã chestiune, nu vedea nimic. Saharov a devenit un cititor fervent al samizdatului, unul dintre primii apãrãtori ai celor arestati (Galanskov-Ghinsburg), dar nici asta nu se vedea. S-a vãzut, pînã la urmã, memorandumul lui din vara lui 1968.
Aici recunoastem deja trãsãtura dominantã a acestui om: o naivitate dezarmantã, nãscutã din propria lui puritate. Memorandumul si-1 distribuie pe fragmente dactilografelor din serviciul lui (altele nu are, alte cãi nu cunoaste), imaginîndu-si (! — el lucrase în institutiile noastre, dar în fond nu lucrase, plutise!) cã aceste dactilografe cu acces la secretele de stat nu sînt asa de destepte ca sã pãtrundã sensul textelor respective si cã, din bucãtele, vor reconstitui întregul. Dar ele au fost destul de destepte ca sã-si ducã fiecare partea ei de copii la serviciul special si acesta citi memorandumul înainte ca Saharov însusi sã însire exemplarele pe birou, în vederea pregãtirii lor pentru samizdat. Dintre toti oamenii, Saharov corespundea cel putin (si prin însusi acest fapt, era cel mai hotãrît sã facã fatã)
Insignã de erou al Uniunii Sovietice. (N.t.)
456
cerintelor unei lupte de unul singur împotriva totalitarismului inuman, inchizitorial, apucãtor, intratabil! în ultimul minut, ministrul industriei nucleare a încercat sã-1 întoarcã din drum, sã-1 opreascã pe Saharov, 1-a fãcut atent asupra consecintelor, — degeaba. Asemenea copilului care nu stie sã citeascã tãblita cu anuntul „zonã contaminatã", Saharov, la fel de dezarmat, a pãrãsit casta fericitã a sãniilor si îmbuibatilor pentru cea a umilitilor si a ofensatilor. si, ca sã punã vîrf la toate, — tot acolo, cine putea s-o facã dacã nu un copil? — a depus pe pragul pe care-1 pãrãsea „banii de prisos" plãtiti lui de cãtre stat „pentru nimic" — o sutã cincizeci de mii de ruble noi hruscioviste, echivalentul a un milion si jumãtate de ruble vechi staliniste.
Atunci cînd Saharov încã ignora lumea care gîndeste, lumea sa-mizdatului, lumea liberalã, îi veni în ajutor un istoric tînãr si curajos (cu concluziile lui grandioase dupã care ordinea universului s-a tulburat din cauza caracterului nenorocit al unui om1) — cum sã nu te bucuri de a fi gãsit un aliat! Cum sã nu-i resimti influenta! Cititi primul memorandum al lui Saharov: ce reverente, ce plecãciuni în fata lui Roi Medvedev. Balonul se îngreuneazã din cauza obiectelor care atîrnã de el. Presupun cã întîrzierea lui Saharov în a-si lua zborul se explicã în mare mãsurã prin aceastã influentã a lui Roi Medvedev. Colaborarea acestuia din urmã cu Saharov a pus pe documentele publicate în comun pecetea îngustimii de orizont; si cînd Saharov s-a smuls din contextul secetos al marxismului, totul s-a terminat prin tintirea unei rachete sol-aer în spinarea aeronautului*.
M-am întîlnit cu Saharov prima datã la 28 august 1968, îndatã dupã ce ai nostri au ocupat Cehoslovacia si la putin timp dupã iesirea memorandumului sãu. La data aceea, el încã se mai afla în situatia de personalitate arhisecretã si arhiprotejatã: nu avea dreptul sã foloseascã telefonul din cabinele publice (nu poate fi interceptat instantaneu), ci numai pe cel de la birou si pe cel de-acasã; nu putea sã meargã dupã bunul sãu plac în case sau în locuri altele decît
1 Aluzie la lucrarea lui Roi Medvedev, Stalinismul. (N.t.) * Desi concluziile politice ale lui Roi Medvedev se dovedesc totdeauna a fi acelea care convin cel mai mult regimului sovietic — presa occidentalã de stînga îl va glorifica încã multã vreme ca pe cel mai mare opozant socialist din tarã. (Adnotare din 1978.)
'\
457                           •      l                 .
cele care fuseserã determinate, verificate si despre care se stia cã el le frecventeazã; gãrzile lui de corp cînd îl urmau, cînd nu; el nu putea s-o stie dinainte. De aceea întîlnirea mea cu el a fost extrem de greu de aranjat. Din fericire s-a gãsit o casã în care eu deja fusesem o datã si pe unde el avea obiceiul sã treacã. Asa ne-am întîlnit.
De la prima privire si de la primele cuvinte, el produce o impresie fascinantã: staturã înaltã, fire total deschisã, zîmbet blînd si luminos, voce cald-guturalã si graseiere pronuntatã cu care apoi te obisnuiesti. Cu toatã cãldura înãbusitoare, era îngrijit îmbrãcat dupã moda veche: cravatã strînsã sub un guler scrobit, sacou pe care nu-1 va descheia decît în cursul convorbirii — mostenire, fãrã îndoialã, de la familia sa de intelectuali din vechea Moscovã. Ne-am întretinut patru ore ale acestei seri, deja destul de înaintate pentru mine. Eu n-aveam idei prea clare si nu mã exprimam în modul cel mai corespunzãtor, în plus, ne mai si întrerupea cîte cineva, nelã-sîndu-ne totdeauna sã fim între patru ochi. Era si neobisnuitul primei senzatii pe care o încercam: iatã, atinge — în mîneca albãstrie a acestui sacou este mîna care a dat lumii bomba cu hidrogen!
Fãrã îndoialã n-am fost suficient de politicos si am insistat inutil în critica mea, desi nu mi-am dat seama de asta decît ulterior: n-am multumit, n-am felicitat, n-am fãcut decît sã critic, sã resping, sã discut memorandumul lui, si, pe deasupra, fãrã sã-mi fi pregãtit argumentatia; vai, nu stiu de ce, nu-mi dãdusem seama cã voi avea nevoie de asta. si tocmai în aceste douã ore consumate cu critica mea tîmpitã m-a subjugat! — Nu s-a supãrat de nimic, desi motive ar fi avut; obiecta fãrã îndîrjire, explica, zîmbea usor descumpãnit, dar o datã nu s-a supãrat, cîtusi de putin—marcã a unui suflet mare si generos, (în privinta aceasta, unul dintre argumentele lui era urmãtorul: de ce este el asa de prioritar angajat în a descîlci problemele altora si nu pe ale sale, problemele sovietice? — îi vine greu sã cauzeze vreun prejudiciu tãrii sale! Nu era logica rationamentului cea care îl fãcea sã se încline în acest sens, era acest sentiment de iubire filialã, îl cãlãuzea acest sentiment de sfiiciune! Pe-atunci eu nu apreciam acest lucru; eram pus în miscare de resortul trecutului meu de ocnas si am continuat sã-i arãt prin ce pãcãtuiau argumentatia sa si felul lui de a grupa faptele.)
Am evaluat împreunã posibilitatea de a interveni într-un fel oarecare în legãturã cu Cehoslovacia, dar n-am gãsit pe cineva capabil pentru o viguroasã luare de pozitie: fãrã nici o exceptie, toate
458
marile nume se eschivau. El a confirmat cã dintre fizicienii de prim plan nimeni nu va semna.
Am avut impresia cã întîlnirea noastrã din ziua aceea le-a scãpat autoritãtilor si, în ce mã priveste, cu prudenta mea obisnuitã, faptul cã facuserãm cunostintã 1-am ascuns multã vreme, nu 1-am lãsat în nici un fel sã transparã: o asemenea aliantã le-ar fi pãrut autoritãtilor foarte periculoasã. Totusi, un an mai tîrziu, cînd m-am mutat la Rostropovici la Jukovka, am constatat cã mã aflam la o sutã de metri de dacea lui Saharov — încã o coincidentã. Or, de-ti sînt vecin, vecin de-mi esti, avem a ne spune povesti. Am început sã ne întîlnim din cînd în cînd. La sfîrsitul lui 1969 i-am dat articolul meu ca rãspuns la memorandumul lui („La revenirea respiratiei si a constiintei") — mereu aceleasi critici, dar deja sistematizate si destinate pentru samizdat (dar nu le-am dat acolo). Saharov, care la data aceea a fost aproape singurul cititor al acelui articol, 1-a citit nu fãrã amãrãciune (a recunoscut) si chiar 1-a recitit. Aceasta n-a lãsat nici o urmã de resentiment în atitudinea lui fatã de mine.
El a avut la rîndul lui o perioadã de molesealã: sotia lui a bolit mult si a murit. Nu se mai arãta deloc; apoi, duminica, începu sã aparã împreunã cu iubitul sãu fiu, care avea atunci vreo doisprezece ani. Vorbeam uneori de eventuale actiuni comune, dar niciodatã nu ajungeam la ceva bine definit.
Chiar pentru zona umilitilor si ofensatilor, Saharov era încã prea pur: el nu bãnuia cã, si acolo, pot sã nu fie numai elanuri nobile, numai suflete în cãutarea adevãrului, ci si calcule meschine: a-si face un nume, nu pe cale unanim acceptatã a prestãrii unui serviciu, nu în fluxul lucrului cu masini si tractoare, ci prin contactul cu miracolul, prin agãtarea de acest balon straniu, enorm, vizibil tuturor, care, fãrã motor si fãrã benzinã, zboarã spre înãltime.
Unul dintre oamenii de acest fel, care au luat înãltime cu ajutorul unui balon, a fost V. Cialidze. El începu prin a pune în circulatie prin samizdat o revistã juridicã arhifastidioasã. Apoi a inventat comitetul pentru apãrarea drepturilor omului, cu participarea obligatorie a lui Saharov, dar cu statute mestesugit alcãtuite pentru a-si asigura, în sînul comitetului, posibilitatea de a neutraliza orice vointã divergentã, în octombrie 1970, Saharov a venit sã mã consulte în legãturã cu acest proiect de comitet, dar n-a adus decît declaratia de înfiintare; încolo, despre statut nu se fãcea nici o mentiune, despre structurã nu se dãdea nici o idee. într-adevãr straniu comitet:
459
sã-i consulti pe canibali (dacã ei o sã solicite asta) despre drepturile oamenilor pe care ei se pregãtesc sã-i rontãie, în schimb, în conditiile în care eram lipsiti de drepturi, se vorbea de caracterul nepartinic ca principiu, ceea ce era totusi ceva. Eu n-am avut nici o obiectie. Pe 10 decembrie, chiar ziua înmînãrii premiilor Nobel, Saharov a venit din oras cu taxiul, în mare grabã, pentru cinci minute, ca sã afle dacã eu accept sã intru în comitet în calitate de membru corespondent. Mi se spunea cã nu se va cere din partea mea nici o activitate concretã, nici participarea la sedinte etc. Hm... am impresia cã eu n-am absolut nici un rost acolo, dar pe de altã parte — cum sã mã eschivez, cum sã nu-i sustin? Mi-am dat acordul „de principiu", adicã în general cîndva... Ceea ce nu reuseam sã pricep, era motivul pentru care se grãbea el asa de mult. si Saharov nici el nu întelegea: el nu era decît curierul naiv. Iatã faptele si motivul pentru care Cialidze îl expediase val-vîrtej la treizeci de kilometri: la întoarcerea lui Saharov se tinu o sedintã de cinci minute. „Ne-au cooptat" (pe mine si pe Galici) de urgentã în comitet; imediat, Cialidze i-a pus la curent cu aceasta pe corespondentii occidentali, si, fãcînd jonctiunea cu publicitatea despre procedura legatã de premiul Nobel, a aterizat în presa occidentalã o asemenea stire importantã cum cã laureatul premiului Nobel, în loc sã fie prezent la Stockholm, a fãcut în aceastã zi si la aceastã orã un pas hotãrîtor, care marcheazã o cotiturã în viata sa — a intrat în comitetul cu pricina si, prin urmare (dupã cum i s-a explicat unui corespondent care nu si-a tinut gura), „în viata scriitorului începe o nouã perioadã importantã"; mare tîmpenie!
Marea investitie de timp si de efort fãcutã de Saharov în acest comitet s-a dovedit ineficientã din cauza controverselor, a investigatiilor si a stipulatiilor pedante promovate de Cialidze acolo unde ar fi trebuit sã se actioneze. (Apãrea chestiunea detinutilor politici? „Trebuie datã o definitie a detinutului politic" — ca si cînd în URSS lucrul acesta n-ar fi clar! Apãrea chestiunea închisorilor psihiatrice în care erau internati disidentii? Studiul trebuie extins la tot domeniul drepturilor bolnavilor mintali, pînã la „posibilitatea de a-i scuti de controlul asupra vietii lor sexuale".) Frîna rece-rationalã, actionatã de un Cialidze aflat în umoare glacial-judecãtoreascã, a blocat si a denaturat destule initiative ale unui comitet care ar fi putut sã joace un rol mult mai mare în evolutia societãtii noastre. (La un moment dat, obosit de cît a apãrat drepturile omului, Cialidze s-a
460
hotãrît sã plece dincolo de ocean. Cel mai naiv dintre oameni vp. admite cã, dacã vrei sã obtii o vizã pentru strãinãtate (în anii '70) în vederea tinerii unor conferinte despre drepturile omului în URSS, nu poti sã te lipsesti de un acord pus la punct cu KGB, acord care nu se obtine dupã o singurã întrevedere — si aceasta în ciuda faptului cã esti membru al comitetului!) Dupã ce Igor safarevici a intrat în comitet, putin cîte putin actiunea a trecut pe primul plan, au fost formulate si trimise congreselor mondiale de psihiatrie importantele mesaje în legãturã cu persecutia pe motive religioase etc. Toate nenumãratele interventii ale lui Saharov în favoarea unor indivizi persecutati, stationãrile lui în fata palatelor de justitie unde de obicei nu i se dãdea voie sã intre, demersurile lui pentru a obtine o ordonantã de neurmãrire, o gratiere, o atenuare a pedepsei, o punere în libertate pe cautiune, aveau adesea aparenta unei activitãti desfãsurate în numele comitetului, dar, în realitate, era vorba de actiuni întreprinse de el pe propria-i rãspundere, pornite din permanentul si tenacele lui zel de a interveni în favoarea celor persecutati. Acest mod de a apãra nu dintr-o datã întreaga „omenire" sau întregul „popor", ci pe fiecare individ expus asupririi, societatea noastrã (oricît de putin s-ar fi auzit vorbindu-se despre acest lucru la radio, chiar în cel mai îndepãrtat colt de provincie, oricît de putin s-ar fi stiut în aceastã privintã) 1-a perceput corect ca pe un minunat si salutar proces în desfãsurare la noi: cãutarea adevãrului si iubirea de oameni. Dar, în acelasi timp (din cauza împotrivirii îndîrjite, meschine si a surditãtii autoritãtilor), acest procedeu era epuizant si-i impunea lui Saharov un consum de sãnãtate si de energie disproportionat de mare fatã de rezultate (aproape egale cu zero). si, pe deasupra, acest procedeu, în virtutea numãrului incalculabil de semnãturi ce i se solicitau savantului, începea deja sã se demonetizeze, sã fie ignorat de presa mondialã, cu atît mai mult cu cît semnãtura respectivã (uneori obtinutã prin rugãminti, alteori smulsã) era folositã si în cazuri de mai micã gravitate, în primãvara lui 1972 Saharov a scris cel mai ferm dintre documentele sale cu caracter general („Postfata la memoriul cãtre CC", postfatã în care el mergea, cu îndrãznealã, mult dincolo de prima sa „Reflectie", unde se spuneau multe adevãruri, neplãcute pentru autoritãti, despre situatia tãrii noastre, si se propunea statutul unui „Consiliu international al expertilor"). Acest document a avut o soartã nemeritatã, nu s-a bucurat de primirea la care-i dãdea dreptul adevãrata lui semnifî-catie; probabil din cauza frecventei cu care se abuza de semnãtura autorului.
în 1972 am continuat, eu si Saharov, sã ne întîlnim la Jukovka, dar acest lucru nu ne-a prilejuit angajarea în niste proiecte si actiuni comune, în mare parte, aceasta venea din faptul cã împrejurãrile vietii lui Saharov se schimbaserã, iar eu mã temeam cã informatiile se vor opri în ghemul încîlcit din jurul „miscãrii democratice", în parte, aceasta a fost cauza pentru care a esuat încercarea de a-1 atrage pe Saharov în actiunea—deja începutã atunci — de pregãtire a culegerii Voci din strãfunduri. (Dintre toate actiunile mele personale nu mi-amintesc de vreuna despre care, în toti acesti ani, sã fi putut vorbi, altfel decît pe ascuns, înainte de declansarea ei; toatã eficienta lor nu se trãgea decît din faptul cã erau pregãtite în secret si declansate intempestiv. Chiar cînd era vorba pur si simplu sã merg la oras pentru o zi, nu vorbeam nici sub tavan, nici la telefon, ci numai prin aluzii sau prin formule dinainte convenite, pentru ca KGB sã nu aibã rãgazul sã descindã la bîrlogul meu, cum s-a întîmplat la Rojdestvo, si sã-mi rãvãseascã totul.) într-o oarecare mãsurã însã proiectul acesta nu-1 entuziasma pe Saharov.
Astfel am fost condamnati sã mergem fiecare pe drumul lui si cînd ne întîlneam nu fãceam decît un schimb de noutãti si aprecieri asupra unor evenimente deja consumate. De altfel, el venea din ce în ce mai rar.
în iarna 1972-1973 au început sã sufere si relatiile lui A.D. cu „miscarea democraticã" (din care, de altfel, o jumãtate plecase deja în strãinãtate): „miscarea" chiar a întocmit „o scrisoare" adresîndu-i reprosuri. si, pe deasupra, obisnuita hãrtuialã împotriva lui Saharov s-a întetit si prin contributia unor persoane suspuse potrivit cãrora acesta ar fi fost vinovat de moartea lui Petrovski, rectorul Universitãtii din Moscova.1 Asa cum se întîmplã uneori cu cauzele si cu carierele cele mai strãlucite, un concurs de împrejurãri, unde meschinãria mergea pînã la mîrsãvie, umbrea o mare existentã, o personalitate de exceptie. La suma tuturor acestor josnice insinuãri se adãuga si deznãdejdea generalã care acum, dupã Saharov, preves-
1 în a sa Conversatie la procuraturã, Saharov declarã cã Petrovski îi promisese revelatii asupra afacerii S. Gluzman, psihiatru evreu arestat la Kiev la 12 mai 1972, pentru faptul de a fi stabilit cã Grigorenko era sãnãtos din punct de vedere mintal. Se insinueazã cã Petrovski s-ar fi speriat si s-ar fi sinucis. (N.t.)
tea un viitor sumbru pentru tara noastrã: n-o sã ne reuseascã niciodatã nimic si toatã activitatea noastrã n-avea sens decît ca expresie a unei nevoi de moralitate. (A-i face o obiectie de fond eram incapabil, pentru cã, în ciuda oricãrei logici de cînd mã stiu, pur si simplu n-am cunoscut o asemenea deznãdejde, ci, dimpotrivã, am nutrit un fel de credintã prosteascã în victorie.) în primãvara lui 1973, Saharovii m-au vizitat la Jukovka pentru ultima datã. Erau cu moralul la pãmînt si în aceastã situatie mi-au si împãrtãsit planurile lor: copiii Elenei G. Bonner (sotia lui Saharov) erau invitati sã-si facã studiile într-o universitate americanã. Lui A.D. însusi îi va sosi în curînd invitatia de a tine prelegeri într-o altã universitate americanã — si vor încerca sã plece.
Acum, ca întotdeauna, se punea în fata lui A.D. aceeasi alegere fatalã care ne traversa pe toti, aceeasi alegere între solutii divergente. Aceasta nu era rãspîntia cu libertatea pentru el de a decide pe ce drum sã meargã, ci furca prinzîndu-i gîtul între coarnele ei.
Adoptase o pozã nouã: nu se mai tinea drept si semet în scaun, ca atunci cînd ne-am cunoscut, cînd, cu un zîmbet bun si vioi, pãsea în domeniul necunoscut al relatiilor sociale, ci sedea prãbusit în speteazã, cu capul deja puternic afectat de calvitie, tasat în bust, ceea ce-i punea în valoare umerii.
între timp, eu plecînd de la Rostropovici, n-am mai fost vecin cu Saharov si nu ne-am mai vãzut pînã la aceastã luptã inopinatã din august-septembrie, luptã în care am intrat fiecare pe cont propriu, în interviurile lui virulente din luna august rãsuna întruna motivul distructiv al plecãrii.. Aflãm cã „i-ar face plãcere sã meargã la Princeton". Pe 4 septembrie, presa occidentalã conchide cã „Sol-jenitîn si Saharov si-au declarat intentia fermã de a rãmîne în tarã, orice s-ar întîmpla". Pe 5 septembrie, Cialidze din New York: el a vorbit la telefon cu Saharov; acesta studiazã posibilitatea de a da curs invitatiei primite de la Universitatea din Princeton. Pe 6 septembrie, Saharov în persoanã confirmã aceastã stire. Pe 12 septembrie (la televiziunea germanã), Saharov „se teme cã nu va fi lãsat sã revinã în tarã". Pe 15 septembrie (revista Spiegel): „în principiu sînt gata sã ocup o catedrã la Princeton." (si presa occidentalã: „Saharov este gata sã pãrãseascã URSS. Aceasta este o nouã sfidare [??] la adresa guvernului sovietic!")
Laitmotivul emigrãrii este inevitabil într-o tarã unde opinia publicã a pierdut totdeauna toate bãtãliile. Pentru aceastã slãbiciune
nu trebuie fãcut cuiva vreun repros, si cu atît mai mult n-o sã fac eu un asemenea gest, dupã ce am descris în capitolul precedent si propriile mele ezitãri. Dar existã persoane fãrã relevantã publicã —-si fãrã relevantã publicã sînt toate deciziile lor. Existã persoane care au luat în mod public o pozitie prea vizibilã, prea grea de semnificatie — si deciziile acestor persoane nu pot fi fãrã relevantã publicã decît în perioadele „calme"; într-o perioadã în care atentia opiniei publice este încordatã, aceste persoane nu beneficiazã de asemenea drepturi. Or, aceasta este legea pe care a încãlcat-o Andrei Dmitrievici; cînd, uneori, o respecta, cînd o încãlca si lucrul cel mai supãrãtor este cã o încãlca nu în numele propriilor sale convingeri (a fugi de rãspundere, a neglija destinul poporului rus — asemenea pãcate n-a sãvîrsit niciodatã!) — o încãlca cedînd vointei celor apropiati, cedînd influentelor.
Eforturile pe care Saharov le depunea de multã vreme pentru a sustine dreptul de a emigra din URSS, acest drept la emigrare pe care, practic, el îl plasa deasupra tuturor celorlalte probleme, erau, probabil sustinute într-o mãsurã apreciabilã de aceeasi vointã. si aceasta este abaterea — putin remarcatã de observatorii luptei, dar care, de fapt, ne-a dezorganizat lupta, ne-a lipsit de principalul succes — pe care a comis-o A.D. la jumãtatea lui septembrie, la o zi sau douã dupã desfiintarea bruiajului, atunci cînd noi avansam aproape în virtutea inertiei. Un grup de circa nouãzeci de evrei a trimis o scrisoare Congresului american. Pledîndpro domo, ei cereau Congresului sã nu-i acorde clauza comercialã a natiunii celei mai favorizate Uniunii Sovietice, atîta timp cît aceasta nu va permite emigrarea evreilor. Strãini de aceastã tarã si fãrã altã dorintã decît aceea de a o pãrãsi, acesti nouãzeci puteau sã nu se gîndeascã la celelalte elemente ale conjuncturii. Dar, pentru a da greutate mesajului lor, s-au adresat lui Saharov rugîndu-1 sã semneze acelasi text, dar separat, în numele lui; se împãmîntenise deja traditia cã la Saharov te poti duce cu asa ceva si n-o sã te refuze. si, într-ade-vãr, prin traditie si prin înclinatie pentru aceastã problemã, Saharov le-a dat semnãtura — la douã sau trei zile dupã depunerea amendamentului Willbur Mills! — fãrã a se gîndi cã el spãrgea frontul, cã ceda pozitii deja cucerite, cã reducea amendamentul Mills la amendamentul Jackson1, cã dãdea drepturile universale ale omului în Amendamentul Jackson fãcea o legãturã între a acorda URSS clauza comercialã a natiunii celei mai favorizate si a asigura cetãtenilor sovietici dreptul schimbul exclusiv al libertãtii de a emigra. si scrisoarea celor nouãzeci de evrei a fost datã imediat uitãrii, a trecut neobservatã, în timp ce scrisoarea lui Saharov a apãrut cu caractere mari în Washington Post, pe 18 septembrie. si Congresul reveni la amendamentul Jack-son... Dacã noi nu cerem decît dreptul de a emigra, de ce ar trebui Senatul american sã se preocupe de a obtine mai mult?...
Aceastã cotiturã în desfãsurarea luptei, aceastã sovãire a coloanei vecine a trecut neobservatã pentru cei care nu trãiau în ritmul si în atmosfera evenimentelor. Dar pe mine m-a secat la inimã. Pe 16 septembrie, de undeva de la periferie, i-am adresat lui A.D. o scrisoare [34] pe aceastã temã: a fost al doilea si ultimul contact al coloanelor noastre în aceastã luptã inopinatã.
în noiembrie, Saharov a fãcut anticamerã zile-n sir la biroul de cercetãri penale unde era interogatã sotia sa si la 29 noiembrie am auzit la radio: „Saharov a depus cerere pentru a pleca la Princeton". si Daily Mail a exprimat sentimentul general: „Rezistenta pe care un mic grup de persoane o opunea unui stat totalitar pãrea a tine de domeniul miracolului. E tristã constatarea cã miracolul nu s-a produs. Din nou tirania a cîstigat victoria."
Totusi, chiar la Moscova, o datã cu desfiintarea bruiajului, scolarii au început sã stea cu urechile lipite de aparatele de radio, ca sã urmãreascã valurile bãtãliei noastre, în nu stiu care scoalã, un elev de a opta a întrempt-o pe profesoara de istorie:,,Dacã dumneavoastrã vorbiti asa (ca la ziar) despre Saharov, atunci noi nu putem sã învãtãm nimic folositor de la dumneavoastrã." si imediat clasa a început sã fluiere, sã miaune, facînd imposibilã tinerea lectiei; a trimis vorbã în acest sens si la cele douã clase paralele, unde nici acolo nu s-a mai putut tine lectia. si acum trebuie sã afle cu totii cã Saharov îi abandoneazã? Din provincie vin scrisori, sunã telefoanele: „Transmiteti-i lui Saharov sã nu plece pentru nimic în lume!"
La l decembrie ne-au vizitat Saharovii. Sotia lui era suferindã, epuizatã de interogatorii: „în douã sãptãmîni or sã mã închidã, bãiatul meu este candidat la Potma, pe ginere într-o lunã îl deporteazã ca parazit, fîicã-mea este fãrã serviciu." —,JDar cu toate acestea,
de a emigra liber. W. Mills cerea respectarea Conventiei Drepturilor Omului în ansamblul ei. (N.t.)
trebuie sã ne mai gîndim!" — obiecteazã prudent Saharov. — „Nu, tu sã te mai gîndesti!"
în ce ne priveste, asteptam ca peste o lunã sã aparã Arhipelagul si, în acelasi timp, sã ne luãm în primire soarta pe care deja o acceptasem fãrã rezerve. Aici. si la aceasta încercam noi sã-i cîstigãm.
A.D. se înroseste pînã la tîmple sub povara insuportabilã a problemei sale, se adînceste în gînduri, iar cu trupul se afundã acum si mai adînc în fotoliul tare; capul pare a i se ascunde între umeri. Se poate crede cã niciodatã împrejurãrile vietii lui nu s-au îmbinat mai rãu ca acum, cãci chiar si excluderea din casta lui o suportase cu seninãtate, în realitate, încã n-a depus cerere de vizã, dar, conform rînduielilor sovietice curente, a cerut o caracterizare de la institutul sãu de pe lîngã Academie. El! în septembrie, arbitru al guvernelor europene, victorios asupra celui mai redutabil dintre acestea, iatã-1 acum solicitînd pentru el, la ghiseul cel mai de jos, o caracterizare din partea celor pe care-i învinsese atît de categoric!...
„Dar eu m-as întoarce imediat; tot ce doresc este sã-i ajut pe ei (copiii sotiei sale) sã plece... Eu n-am intentia sã plec..." — „Dar nu vi se va mai da voie sã reveniti în tarã, Andrei Dmitrievici!" — „Pãi cum sã nu-mi dea voie, dacã eu vin drept la frontierã?..." (E sincer cînd spune cã nu întelege cum.)
Acest proiect i-a cãsunat deja multe necazuri, dar el nici gînd nu are sã plece. Pe lîngã faptul cã nu-1 vor lãsa sã plece, eu cred cã el însusi, în ultimul minut, va sovãi, nu-si va lua viza. Eu si el parcã nici n-am mai fi persoane, ci concepte geografice; asa de tare sîntem pironiti de glia tãrii noastre încît parcã nu mai avem facultatea de a ne deplasa fizic pe suprafata ei, afarã doar de aceea de a coborî cîtiva metri sub pãmînt.
Toatã lupta care a trecut m-a ajutat, se vede acest lucru acum, sã ocup o pozitie, avantajoasã din punct de vedere atît defensiv cît si ofensiv, în vederea urmãtoarei, celei mai importante bãtãlii, în scînteierea cãstilor si zãngãnitul sãbiilor, îi disting deja începutul; ceva s-ar putea anticipa încã de pe-acum, da, este deja vorba de un plan de operatiuni în vederea repartizãrii fortelor.
si ei, inamicii, au învãtat ei ceva din aceastã luptã inopinatã? Dupã cum au început-o, se pare cã nu. Orgoliul lor de învingãtori cum putini a vãzut universul îi ameteste, le ia ochii, Ie ia simtul mãsurii. Ei amenintã cã din casã scandalul îl vor aduce în stradã, cã-si vor bate copiii nu la ei în odaie, ci la drum, pe marginea san-tului, cã vor intenta în strãinãtate procese contra Arhipelagului. O mai mare prostie nu se putea imagina; înfumurarea, numai ea, i-a adus în halul acesta. Dar sã ne punem în locul lor: ce altceva ar putea sã facã?
Au început din nou sã-mi parvinã scrisori anonime: „în moarte ai sã-ti gãsesti linistea! în curînd!" La consfãtuiri cu functionarii superiori, în cerc restrîns, mai zilele trecute, în decembrie, s-au auzit cuvinte ca acestea: „Pe Soljenitîn n-o sã-l lãsãm multã vreme sã umble de colo pînã colo."
Aud cum dragonul îsi ascute dintii frecîndu-i cu piatra. Ah, ce setos este de sîngele meu! Dar spuneti-mi, ticãlosilor: gînditu-v-ati vreodatã ce greu o sã vã cadã la stomac moartea mea? Nu va invidiez.
Anotimpul si starea sufleteascã în care, în primãvara lui 1967, îmi terminam textul principal al acestei cãrti au multe elemente comune cu conjunctura în care termin acuma, poate pentru totdeauna, cartea de fatã; trebuie însã si sã stii sã te opresti, cãci, oricît de sprinten ti-ar fi condeiul, cu el nu poti trece în revistã chiar toate etapele unei vieti. si atunci, ca si acum, îmi descîlceam firele memoriei, ca sã fie mai usor înainte de a lovi, înainte de a ataca. Atunci totul pãrea, si chiar era, mai înfricosãtor: era mai slabã pozitia, mai micã încrederea în fortele proprii, în prezent vor fi lovituri cu duiumul de ambele pãrti, dar si eu mã tin mult mai bine si, pentru prima datã, plec la luptã punîndu-mi în valoare toatã statura si toatã vocea.
Biografia mea destinatã culegerii editate de comitetul Nobel am terminat-o cu aceastã aluzie: dacã nici evenimentele în care am fost implicati nu le putem aproape niciodatã evalua si întelege imediat, la cald, cu atît mai imprevizibil si mai deconcertant se dovedeste a fi mersul evenimentelor viitoare.
Pentru propria mea viatã, un mare moment îl reprezintã acea confruntare pentru care, poate, am si trãit. (Dar cînd larma acestor lupte s-ar potoli, ce s-ar întîmpla? Sã petreci ani de zile într-un fund de provincie, printre cîmpii, sub cerul lor, printre pãduri si cai — si apoi sã scrii pe îndelete un roman...)
Dar pentru ei? N-a venit în sfîrsit timpul ca Rusia sã înceapã a se trezi? Nu este aceasta clipa, tîsnitã din prezicerile fantomelor din pesteri, clipa cinã pãdurea de la Birnam1 se va pune în miscare!
1 Aluzie la prezicerea fãcutã de vrãjitoare lui Macbeth în drama lui Shake-speare: el, Macbeth, nu va fi învins decît atunci cînd pãdurea de la Birnam va veni la Dunsinane. (N.t.)
Probabil existã, si de data aceasta, erori în previziunile si calculele mele. Multe lucruri, chiar apropiate, încã îmi scapã; Mîna Celui Prea-înalt mã va corecta încã în multe lucruri. Dar aceasta nu mã mîhneste. Aceasta mã si bucurã, aceasta mã si întãreste în credinta cã nu concep si nu conduc eu totul, cã eu nu sînt decît o sabie bine ascutitã atîmînd deasupra fortei impure, o sabie vrãjitã, capabilã s-o taie în bucãti si s-o împrãstie în cele patru vînturi.
Ajutã-mã, Doamne, sã nu mã frîng lovind! Sã nu alunec din mîna Ta!
Decembrie 1973 Peredelkino
CUPRINS
NOTA EDITORULUI RUS
PRECIZARE
SCRIITORUL ILEGALIST
DESCOPERINDU-MÃ  
LA SUPRAFAtÃ   
ANIMAL RÃNIT
PRIMA COMPLETARE. Noiembrie 1967
LAtUL RUPT ÎN DOUÃ   
COMPLETAREA A DOUA. Februarie 1971
STRÃPUNGEREA   
SUGRUMAREA
COMPLETAREA A TREIA. Decembrie 1973
NOBELIANA  
LUPTA INOPINATÃ