Leagănul pisicii/Kurt Vonnegut;
trad. şi note de Raluca Popescu - Iaşi: Polirom,2004
352 p., 18 cm (Biblioteca Polirom. Proză XX,)
ISBN: 973-681-556-0 I. Popescu, Raluca (trad.) 821.111(73)-31=135.1
POLIROM
Printed in ROMÂNIA	2004

Kurt Vonnegut s-a născut la 11 noiembrie 1922 în Indianapolis,   într-o   familie   de   origine   germană. Studiază la Corneli University, Carnegie Institute şi University of Chicago. In 1942 se înrolează în armata Statelor Unite. în 1944, în urma bătăliei de la Bulge, este luat prizonier de război la Drcsda, unde, peste mai puţin de două luni, va fi martor al teribilului bombardament asupra oraşului din februarie 1945. Este decorat cu „Inima purpurie", una dintre cele mai înalte distincţii militare americane. In 1946 lucrează ca reporter la agenţia de ştiri din Chicago, iar între 1947 şi 1950 se ocupă de relaţii publice la compania General Electric. în 1950 îşi publică prima povestire, iar în anul următor se mută în Provincetown, statul Massachusetts, dedicîndu-se exclusiv scrisului. în 1952 îi apare primul roman, Pianul mecanic, care va fi urmat de Sirenele de pe Titan (1959), Mama Noapte (1961), Leagănul pisicii  (1963), Fii binecuvlntat,  domnule Rosewater sau Nu strica orzul pe gişte (1965), Abatorul cinci sau Cruciada copiilor  Un dans obligatoriu cu moartea   (1969),   Mic-dejunul   campionilor  sau   La revedere, Blue Monday (1973), Făcăleţul sau Adio, singurătate (1976), Deţinutul (1979), Deadeye Dick (1982), Galăpagos (1985), Barbă Albastră (1987), Hocus-Pocus (1990), Cutremurul timpului (1997). A mai publicat volumele de povestiri Canarul din cuşca pisicii (1961), Bine aţi venit la Monkey House (1968) şi Tabachera din Bagombo (1999), piese de teatru, eseuri şi „colaje autobiografice".
Leagănul pisicii (1963) este romanul care îi aduce lui Kurt Vonnegut consacrarea literară, confirmîndu-i vocaţia satirică şi stilul narativ alert. Autorul american combină elemente de utopie sumbră şi de science-fiction într-o naraţiune eshatologică : o descoperire ştiinţifică făcută într-un orăşel mohorît din America declanşează apocalipsa în decorul grotesc al unei republici bananiere pierdute în Marea Caraibelor.

Nxi cumpăraţi această carte dacă nu are supracopertâ. înseamnă că e un exemplar furat. Editorului i s-a spus că „a rămas în stoc şi a fost distrus", şi nici autorul, nici editorul nu şi-au primit banii pe această „carte dezbrăcată".
Pentru Kenneth Littauer, un gentleman de mare rafinament.
Nimic din ce e scris în această carte nu e adevărat.
„Trăieşte-ţi viaţa conform acelei foma* care-ţi dă posibilitatea să fii curajos, şi bun, şi sănătos, şi fericit."
Cărţile lui Bokonon, 1.5
Adevăruri care nu dor.

1
Ziua în care lumea s-a sfîrsit
Numiţi-mă lona. Cam aşa au făcut şi părinţii mei. Mi-au spus John.
lona, John - şi dacă m-ar fi chemat Sam, tot un lona aş fi fost, nu pentru că le-aş fi purtat ghinion altora, ci pentru că cineva sau ceva m-a silit să fiu în anumite locuri, la un moment dat, negreşit. Mi s-au oferit mijloace de transport şi motive convenţionale sau bizare. Şi, în conformitate cu planul, lona a fost, clipă de clipă, în locurile indicate.
Ascultaţi:
Cînd eram mai tînăr - cu două soţii în urmă, cu 250 000 de ţigări în urmă, cu 3 000 de sticle de băutură în urmă...
Cînd eram mult mai tînăr, am început să adun material pentru o carte care avea să se numească Ziua In care lumea s-a sflrşit.
Cartea urma să se bazeze pe fapte reale.
Voiam să fie o relatare despre ce au făcut americanii de seamă în ziua cînd a fost lansată prima bombă atomică asupra Hiroshimei.
Urma să fie o carte creştină. Pe vremea aceea eram creştin.
Acum sînt bokononist.

Aş fi fost bokononis'^. şi atunci, dacă s-ar fi găsit cineva care să mă înveţe minciunile dulci-amârui ale lui Bokonon. Dar bokono-nismul nu era cunoscut dincolo de plajele acoperite cu pietriş şi de muchiile de coral care înconjoară Republica San Lorenzo, o insuliţă din Marea Caraibelor.
Noi, bokononiştii, credem că lumea este organizată în echipe care îndeplinesc Voia Domnului fără să descopere vreodată ce fac. Bokonon dă numele de karass unei astfel de echipe, iar instrumentul, kan-kan-ul, care m-a adus în karass-u\ meu a fost cartea pe care n-am terminat-o niciodată, cartea pe care voiam să o intitulez Ziua în care lumea s-a sfirşit.

Ce frumos, ce frumos
„Dacă viaţa ta se intersectează cu viaţa altcuiva fără vreo explicaţie logică, scrie Bokonon, atunci persoana aceea poate face parte din karass-vl tău."
într-un alt loc din Cărţile lui Bokonon el ne spune : „Omul a creat tabla de şah; Dumnezeu a creat karass-nV. Bokonon vrea să spună că un karass nu ţine seama de deosebirile naţionale, instituţionale, ocupaţionale, familiale sau de clasă.
Forma lui este la fel de laxă ca a unei amibe.
în Al cincizeci şi treilea calipso, Bokonon ne îndeamnă să cîntăm laolaltă cu el:
Un beţiv din parc Care doarme dus, Un vlnător din junglă Vînînd după apus. Un dentist chinez Şi-a Angliei regină. Toţi se întîlnesc -Piese-ntr-o maşină. Ce frumos, ce frumos. Ce frumos, ce frumos. Ce frumos, ce frumos, Oameni atît de-ndepărtaţi Laolaltă angrenaţi.

Sminteală
Bokonon nu ne avertizează nicăieri în scrierile sale asupra încercărilor de a-ţi descoperi limitele ^arass-ului său şi natura lucrării pe care Dumnezeu Atotputernicul ti-a hărăzit-o. Bokonon notează doar că, în mod inevitabil, aceste investigaţii nu pot fi duse la bun sfîrşit.
In capitolul autobiografic al Cărţilor lui Bokonon, el povesteşte o parabolă despre nesăbuinţa de a pretinde să descoperi şi să înţelegi:
Am cunoscut odată o doamnă, membră a Bisericii Episcopale, care locuia în Newport, Rhode Island; mi-a cerut să proiectez şi să construiesc o cuşcă pentru dogul ei danez. Doamna aceasta susţinea că II înţelege deplin pe Dumnezeu şi Căile Sale. Nu putea pricepe de ce există persoane pentru care ceea ce s-a petrecut sau ceea ce urma să aibă loc reprezintă un mister.
Şi totuşi, cînd i-am arătat schiţele cuştii pe care i-o propuneam, mi-a spus: „îmi pare rău, dar n-am putut niciodată să descifi-ez chestiile astea".

„Daţi-i-le soţului sau preotului dumneavoastră ca să I le transmită lui Dumnezeu, i-am răspuns, şi, cînd Dumnezeu o să aibă un moment liber, sînt sigur că va explica atît de limpede cuşca pe care am desenat-o, încît pînă şi dumneavoastră veţi înţelege."
M-a concediat. Nu o voi uita niciodată. Credea că lui Dumnezeu Ii sînt mai dragi cei care navighează în bărci cu pînze decît cei care au bărci cu motor. Nu suporta să se uite la un vierme. Cînd vedea unul, începea să ţipe.
Era o smintită, şi la fel sînt şi eu, şi toţi cei care cred că pot înţelege lucrarea Domnului, scrie Bokonon.

10

11

înfiriparea împletirii firelor
Orice-ar fî, vreau ca această carte să cuprindă cît mai mulţi membri ai karass-ului meu cu putinţă şi am de gînd să examinez toate indiciile referitoare la ce dracu' am fost noi sortiţi să facem pe acest pămînt.
Nu vreau să fac din această carte un manifest al bokononismului. Doresc totuşi să formulez un avertisment bokononist în legătură cu ea. Iată prima propoziţie din Cărţile lui Bokonon:
„Toate adevărurile pe care vi Ie voi spune sînt minciuni sfruntate".
Avertismentul meu bokononist este următorul :
Orice persoană care nu e în stare să înţeleagă cum poate o religie folositoare să fie întemeiată pe minciuni nu va înţelege nici această carte.
Am zis.
Despre karass-ul meu, deci.
Cu siguranţă din el fac parte copiii doctorului Felix Hoenikker, unul dintre „părinţii" primei bombe atomice. Dr. Hoenikker făcea şi el parte din karass, fără îndoială, deşi a murit   cu   mult   înainte   ca  smoo^as-urile

mele, firele din urzeala vieţii mele, să se întreţeasă cu urzeala vieţilor copiilor săi.
Prima dintre progeniturile sale care a fost atinsă de smoo^as-urile mele a fost Newton Hoenikker, cel mai mic dintre cei trei copii şi cel mai mic dintre cei doi fîi ai săi. Am aflat, dintr-o revistă a frăţiei mele, The Delta Upsilon Quarterly, că Newton Hoenikker, fiul laureatului Nobel pentru fizică Felix Hoenikker, a fost primit în grupul din care făceam şi eu parte. Grupul Corneli.
Aşa că i-am scris lui Newt următoarea scrisoare:
„Dragă domnule Hoenikker,
(sau poate ar trebui să spun dragă frate
Hoenikker?)
Sînt un membru al frăţiei Delta Epsilon din Universitatea Corneli şi în prezent îmi cîştig existenţa ca scriitor liber-profesionist. Adun materiale pentru o carte referitoare la prima bombă atomică. Cartea va conţine exclusiv evenimente care au avut loc pe data de 6 august 1945, cînd bomba a fost lansată asupra Hiroshimei.
Intrucît răposatul dumneavoastră tată este considerat unul dintre principalii autori ai bombei, v-aş fî extrem de recunoscător dacă mi-aţi comunica orice fel de anecdotă referitoare la viaţa din casa dumneavoastră în ziua lansării bombei.

12

13

Trebuie sâ mărturisesc cu părere de rău că nu cunosc prea multe detalii despre ilustra dumneavoastră familie, astfel încît nu ştiu dacă mai aveţi fraţi sau surori. Dacă aveţi fraţi sau surori, mi-as dori foarte mult să la aflu adresele, ca să le trimit şi lor rugăminţi similare.
îmi dau seama că eraţi foarte mic în momentul lansării bombei, ceea ce este cum nu se poate mai bine. Cartea mea va pune accentul mai degrabă pe latura umană decît pe cea tehnică a bombei, astfel încît reflectarea acelei zile prin ochii unui „prichindel", dacă-mi permiteţi acest cuvînt, ar fi cum nu se poate mai nimerită.     ,
Nu trebuie să vă faceţi griji asupra formei sau stilului. Lăsaţi aceasta în seama mea. Oferiţi-mi doar scheletul povestirii.
Desigur, vă voi supune spre aprobare versiunea finală înaintea publicării.
Al dumneavoastră, frăţeşte..."

Scrisoare de la un student la medicină
La care Newt mi-a scris:
„îmi pare rău că mi-a luat atît de mult să vă răspund. Cartea pe care o scrieţi pare foarte interesantă. Eram atît de mic în momentul lansării bombei, încît nu cred că vă pot fi de mare ajutor. Ar trebui să vă adresaţi fratelui meu şi surorii mele. Sora mea este doamna Harrison C. Conners şi are următoarea adresă: North Meridian Street nr. 4918, Indianapolis, Indiana. Acolo locuiesc şi eu acum. Cred că va fi fericită să vă ajute. Nimeni nu ştie unde se află Frank, fratele meu. A dispărut acum doi ani, imediat după înmormîntarea tatălui meu, şi nu a mai dat nici un semn de-atunci. Din cîte ştim, nu este exclus să fi murit.
Aveam doar şase ani atunci cînd a fost lansată bomba asupra Hiroshimei, aşa că am fost ajutat să-mi aduc aminte tot ceea ce ştiu despre acea zi.
îmi amintesc că mă jucam în sufragerie pe covor, în faţa uşii biroului tatălui meu, în casa din Uium, New York. Uşa era deschisă şi îl puteam vedea pe tata. Era îmbrăcat în pijama şi cu halat de casă. Fuma un trabuc.

14

15

îşi făcea de lucru cu un capăt de sfoară. în ziua aceea, tata a stat acasă în pijama tot timpul. Stătea acasă ori de cîte ori avea chef.
După cum probabil ştiţi, tata şi-a petrecut aproape întreaga sa carieră lucrînd pentru Laboratorul de cercetare al Companiei Siderurgice din Uium. Cînd a fost demarat Proiectul Manhattan, proiectul bombei, tata nu a acceptat să părăsească oraşul ca să lucreze la el. A spus că nu va lua parte la proiect decît dacă va fi lăsat să lucreze acolo unde dorea. în cea mai mare parte a timpului, acest loc era acasă. Singurul loc în care îi plăcea să meargă, în afara orăşelului Uium, era cabana noastră din Cape Cod. La Cape Cod a si murit. In seara de Crăciun. Probabil că ştiţi şi asta.
Deci, în ziua bombei, mă jucam pe covor în dreptul uşii biroului. Angela, sora mea, îmi spune că mă jucam tot timpul cu nişte maşinuţe, imitînd zgomotul motorului, făcînd „vruummm, vruummm" fără încetare. Aşa că presupun că făceam „vruummm, vruummm" şi în acea zi, iar tata era în birou, jucîndu-se cu o sfoară.
întîmplarea face să ştiu de unde provenea sfoara cu care se juca. Poate veţi folosi informaţia la un moment dat. Tata luase sfoara de la manuscrisul unui roman pe care i-1 trimisese un om aflat în închisoare. Era un roman despre sfirşitul lumii, intitulat 2000 d.Hr.   Cartea  povestea  cum  nişte  savanţi

nebuni fabricaseră o bombă îngrozitoare, care distrusese toată planeta. Cînd oamenii şi-au dat seama că lumea se va sfîrşi, a avut loc o imensă orgie sexuală, iar lisus Hristos şi-a făcut apariţia cu zece secunde înainte de detonarea bombei. Autorul se numea Marvin Sharpe Holderness şi îi scria tatălui meu, în scrisoarea care însoţea manuscrisul, că era condamnat pentru că îşi ucisese fratele. îi trimisese manuscrisul tatălui meu deoarece nu ştia ce fel de explozibili trebuia să conţină bomba. Credea că tata îi putea sugera ceva.
N-as vrea să credeţi că am citit cartea la şase ani. Am avut-o în casă mult timp. Frank, fratele meu, şi-o însuşise, datorită pasajelor porcoase. Frank o ţinea ascunsă în ceea ce el numea «seiful din perete», aflat în dormitorul lui. De fapt, nu era un seif, ci un coş de sobă acoperit cu un capac de tablă. în copilărie, eu şi Frank am citit de vreo mie de ori fragmentul cu orgia. Am păstrat cartea ani de zile, pînă cînd a dat de ea Angela. A citit-o şi a zis că e doar o mizerie plină de porcării. A aruncat-o în foc, cu sfoară cu tot. Angela era ca o mamă pentru noi, deoarece mama noastră murise la naşterea mea.
Tata nu a citit niciodată cartea, sînt sigur. Cred că în toată viaţa lui (sau poate în toată viaţa lui adultă) nu a citit un roman sau o povestire. Nu îşi citea nici corespondenţa sau ziarele. îmi închipui că citea multe publicaţii

16

17

tehnice, dar, ca să fu sincer, nu mi-1 pot aminti pe tatăl meu citind ceva.
După cum spuneam, tot ce îi trebuia lui din manuscrisul acela era sfoara. Aşa era el. Nimeni nu putea să prevadă ce anume îi va stîrni interesul. în ziua bombei era vorba de o sfoară.
Aţi citit discursul lui de acceptare a Premiului Nobel? Iată tot discursul: «Doamnelor şi domnilor, mă aflu în faţa dumneavoastră pentru că nu am încetat niciodată să hoinăresc ca un băiat de opt ani pe drumul spre şcoală, într-o dimineaţă de primăvară. Orice lucru mă poate face să mă opresc, să privesc, să mă minunez şi, uneori, să învăţ. Sînt un om fericit. Vă mulţumesc».
Cum spuneam, tata s-a uitat o vreme la sfoară şi apoi a început să o înfăşoare pe degete. Degetele lui făceau modelul acela numit «leagănul pisicii». Nu ştiu de unde învăţase tata să facă aşa ceva. Poate de la tatăl lui. Era croitor, aşa că în copilărie tata trebuie să fi avut o mulţime de sfori şi aţe la îndemînă.
A fost singura dată cînd l-am văzut pe tata antrenat în ceva pe care unii l-ar numi joc. Nu avea nici o aplecare spre trucurile, jocurile şi regulile pe care le inventează oamenii. Sora mea ţinea un album cu tăieturi din ziare, şi printre acestea se afla un articol din Time, în care cineva îl întrebase pe tata ce jocuri joacă pentru a se relaxa, iar el răspunsese «De

ce să mă obosesc cu nişte jocuri inventate, cînd există atît de multe jocuri reale ?»
Probabil că se surprinsese şi pe sine atunci cînd făcuse din sfoara aceea leagănul pisicii, şi poate că îşi amintise de copilărie. A ieşit brusc din birou şi a făcut ceva ce nu mai făcuse niciodată. A încercat să se joace cu mine. Pînă în acel moment, nu numai că nu se mai jucase cu mine, ci abia dacă-mi adresase vreun cuvînt.
S-a pus în genunchi pe covor lîngâ mine şi a rînjit, scuturînd sfoara prin faţa ochilor mei. «Vezi ? Vezi ? Vezi ?» m-a întrebat. «Leagănul pisicii. Vezi leagăîiul pisicii ? Vezi unde doarme pisicuţa? Miau! Miau!»
Porii de pe faţa lui erau mari ca nişte cratere de pe Lună. Avea smocuri de păr în urechi şi în nări. Din cauza fumului de trabuc, gura lui mirosea ca o hazna. De la o distanţă atît de mică, tata era cel mai urît lucru pe care-1 văzusem vreodată. Visez mereu imaginile astea.
Şi apoi a început să cînte: «în pom într-un leagăn doarme pisicuţaA'^întul cînd bate, ea se dă huţa./Dacă o creangă va fi ruptă de vînt,/Leagănul şi mîţa se vor izbi de pămînt».
Am început să plîng. M-am ridicat şi am fugit afară cît am putut de repede.
Trebuie să mă opresc aici. E trecut de două noaptea. Colegul meu de cameră s-a trezit şi se plînge de zgomotul pe care îl face maşina de scris".

18

19

6 Luptele de gîndaci
Newt şi-a reluat scrisoarea a doua zi. Iată ce mi-a scris:
„E dimineaţă. lată-mă din nou, proaspăt ca o floricică după opt ore de somn. Casa frăţiei este foarte liniştită acum. Toată lumea e la cursuri, în afară de mine. Sînt un personaj privilegiat. Nu mai trebuie să merg la cursuri. Am fost dat afară săptămîna trecută. Eram în anul pregătitor la medicină. Au avut dreptate să mă pice. Aş fi ajuns un doctor prost.
După ce voi termina scrisoarea, cred că mă voi duce la film. Sau, dacă iese soarele, mă voi duce să mă plimb prin defileu. Defileele sînt foarte frumoase, nu-i aşa ? Anul acesta, două fete s-au aruncat într-unui, ţinîndu-se de mină. Nu fuseseră primite în frăţia pe care o doreau. Voiau să fie acceptate în Tri-Delta.
Să revenim la data de 6 august 1945. Sora mea, Angela, mi-a spus de multe ori că l-am supărat foarte tare pe tata în ziua aceea, cînd n-am vrut să admir leagănul pisicii şi să stau pe covor cu el, să-1 ascult cum cîntă. Poate că l-am supărat, dar nu cred că l-am putut supăra foarte tare. Era una dintre cele mai bine protejate fiinţe umane de pe faţa pâmîntului. Oamenii nu-1 puteau impresiona.

pentru că nu avea nici un interes faţă de ei. Mi-aduc aminte că am încercat la un moment dat, cu vreun an înainte să moară, să-1 fac să-mi povestească ceva despre mama. Nu a fost în stare să-şi amintească nimic despre ea.
Aţi auzit anecdota aceea celebră despre dimineaţa cînd mama şi tata au plecat în Suedia, pentru primirea Premiului Nobel? A fost relatată în The Saturday Evening Post. Mama a pregătit un mic dejun impresionant. Pe urmă, cînd a strîns farfuriile de pe masă, a găsit lîngă ceaşca de cafea a tatei o monedă de 25 de cenţi, una de 10 şi trei bănuţi de-un cent. Ii lăsase bacşiş.
După ce l-am rănit atît de îngrozitor pe tata, dacă asta am făcut, am fugit în curte. Nu ştiam unde mă duc, dar l-am văzut pe Frank, fratele meu, sub o tufa mare de coroniţa-mire-sei. Frank avea atunci doisprezece ani, şi nu am fost deloc mirat să-1 găsesc în acel loc. Petrecea mult timp acolo în zilele calde. îşi făcea, ca un cîine, o groapă în pămîntul răcoros din jurul rădăcinilor. Niciodată nu puteai şti cu ce se ascunde Frank sub tufa. Uneori avea o carte porcoasă. Alteori o sticlă de sherry. In ziua lansării bombei Frank avea o lingură şi un borcan. Punea cu lingura tot felul de gîndaci şi gîze în borcan şi îi făcea să se lupte.
Lupta dintre gîze era atît de interesantă încît m-am oprit imediat din plîns - am uitat complet de ăl bătrîn. Nu-mi amintesc ce gîndaci pusese Frank să se lupte în borcan în

20

21

ziua aceea, dar îmi ad.ac aminte de alte lupte pe care le-a provocat mai tîrziu: o rădaşcă împotriva a vreo sută de furnici roşii, un miriapod contra trei păianjeni, furnici negre contra furnici roşii. Nu se luau la luptă decît dacă scuturai tot timpul borcanul. Şi asta făcea Frank, scutura tot timpul borcanul.
După o vreme, Angela a ieşit să mă caute. A ridicat ramurile tufei şi mi-a zis: «Deci aici erai!» L-a întrebat pe Frank ce naiba face, iar el a răspuns: «Experimente». Asta spunea Frank atunci cînd era întrebat ce face. întotdeauna răspundea: «Experimente».
Angela avea douăzeci şi doi de ani. De la şaisprezece ani devenise adevăratul cap al familiei, de cînd murise mama, la naşterea mea. Angela spunea tot timpul că are trei copii- pe mine, pe Frank şi pe tata. Nu exagera deloc. îmi aduc aminte de dimineţile reci în care eu, Frank şi tata stăteam aliniaţi în holul de la intrare, iar Angela ne înfofolea, purtîndu-se la fel cu fiecare dintre noi. Numai că eu mergeam la grădiniţă, Frank la şcoală, iar tata se ducea să lucreze la bomba atomică. Mi-aduc aminte o astfel de dimineaţă, cînd carburatorul se arsese, alimentarea era îngheţată şi maşina nu voia să pornească. Am stat cu toţii în maşină în vreme ce Angela a tot răsucit cheia în contact pînâ ce s-a terminat bateria. Atunci tata a deschis gura. Ştiţi ce a spus ? «Mă tot gîndesc la broaştele ţestoase.» «Ce-i cu ele?» a întrebat Angela. «Cînd îşi

bagă capul în carapace, a răspuns el, şira spinării li se contractă, sau li se curbează ?»
în treacăt fie spus, Angela a fost una dintre eroinele neştiute ale fabricării bombei atomice, şi nu cred că povestea aceasta este cunoscută. Poate vă va fi utilă. După întîm-plarea cu broaştele ţestoase, tata a devenit atît de interesat de animalele astea încît nu a mai lucrat la bomba atomică. Nişte oameni din echipa Proiectului Manhattan au venit la noi acasă să o întrebe pe Angela ce e de făcut. Ea le-a spus să îi ia ţestoasele. Aşa că, într-o noapte, s-au dus în laboratorul lui şi au furat ţestoasele şi acvariul. Tata nu a suflat nici o vorbă despre dispariţia broaştelor ţestoase. S-a dus la serviciu a doua zi şi a căutat nişte lucruri cu care să se joace şi la care să se gîndească, iar acolo toate lucrurile cu care se putea juca şi la care se putea gîndi aveau legătură cu bomba atomică.
Cînd m-a scos de sub tufa, Angela m-a întrebat ce s-a petrecut între mine şi tata. îi tot spuneam cît de urît era tata şi cît de tare îl uram. Mi-a tras o palmă. «Cum îndrăzneşti să vorbeşti aşa de tatăl tău ? mi-a spus. Este unul dintre cei mai importanţi oameni care au trăit vreodată! Azi a cîştigat războiul! îţi dai seama? A cîştigat războiul!» Şi mi-a mai tras o palmă.
Nu îi port pică pentru că m-a plesnit. Nu îl avea decît pe tata. Nu avea prieten. De

22

23

fapt, nu avea nici un fc;l de prieteni. Avea o singură pasiune: cînta la clarinet.
I-am spus din nou cît de tare îl urăsc pe tata; mi-a mai tras o palmă şi atunci Frank a ieşit de sub tufă şi i-a dat un pumn în stomac. A lovit-o foarte tare. Angela s-a prăbuşit şi a început să se tăvălească. Cînd şi-a mai revenit, a ţipat după tata.
«N-o să vină», i-a spus Frank rîzînd. Avea dreptate. Tata a scos capul pe fereastră şi s-a uitat la Angela şi la mine rostogolindu-ne pe jos şi la Frank, care rîdea, în picioare. Apoi a băgat capul înăuntru şi nu ne-a întrebat nici după aceea despre ce fusese vorba. Oamenii nu erau domeniul lui.
E de ajuns ? V-am fost de ajutor la carte ? Fireşte, m-aţi legat de mîini cerîndu-mi să mă limitez strict la ziua lansării bombei. Există o groază de anecdote despre bombă şi tata, din alte zile. De exemplu, ştiţi povestea despre tata, din ziua cînd au testat pentru prima oară o bombă la Alamogordo? După detonare, cînd a devenit clar că America putea şterge un oraş de pe faţa pămîntului cu o singură bombă, unul dintre oamenii de ştiinţă s-a întors şi i-a spus tatălui meu: «Ştiinţa a aflat acum ce este păcatul». Ştiţi ce i-a zis tata? «Ce este păcatul?»
Cu cele mai bune gînduri. Newton Hoenikker"

Ilustra familie Hoenikker
Newt a adăugat şi următoarele post-scriptum-uri:
„P.S. Nu pot să semnez «Al dumneavoastră, frăţeşte» pentru că nu voi fi confirmat din cauza examenelor picate. Fusesem doar acceptat, dar în curînd nici asta n-o să mai fie valabil.
P.P.S. Aţi caracterizat familia noastră drept «ilustră» şi cred că ar fi o greşeală să păstraţi această caracterizare şi în cartea dumneavoastră. De exemplu, eu sînt pitic - am doar un metru treizeci. Ultima oară cînd am avut veşti despre Frank, era urmărit de poliţia din Florida, de F.B.I. şi de Ministerul de Finanţe pentru că strecurase maşini furate în Cuba pe transportoare amfibii reformate. Aşa că sînt sigur că «ilustru» nu este chiar cuvîntul de care aveţi nevoie. «Spectaculoasă» s-ar potrivi mai bine.
P.P.P.S. 24 de ore mai tîrziu. Am recitit scrisoarea şi îmi dau seama că las impresia unei persoane care nu face altceva decît să stea să-şi aducă aminte lucruri triste şi să-şi plîngă de milă. De fapt, sînt un om norocos şi sînt conştient de asta. Mă voi căsători în scurt timp cu o fetită extraordinară. In lumea aceasta există dragoste pentru toţi, nu trebuie decît să cauţi. Sînt dovada vie a acestui lucru".

24

25

8
Relaţia lui Newt cu Zinka
Newt nu îmi spusese cine era prietena lui. Dar la vreo două săptămîni după ce mi-a scris, toată lumea a aflat că o cheamă Zinka - Zinka şi-atît. Se pare că nu avea nume de familie.
Zinka era o liliputană ucraineancă, balerină în Compania de Dans Borzoi. S-a întîm-plat ca Newt să se ducă la un spectacol al companiei în Indianapolis, chiar înainte să plece la Universitatea Corneli. Compania a avut un spectacol apoi şi la Corneli. La terminarea spectacolului, micuţul Newt era la intrarea actorilor, cu un buchet de trandafiri American Beauty cu cozi lungi.
Ziarele au preluat povestea atunci cînd Zinka a cerut azil politic în Statele Unite, iar ea şi Newt au dispărut.
După o săptămînă, micuţa Zinka s-a prezentat la Ambasada Uniunii Sovietice. A spus că americanii erau prea materialisti şi a cerut să se întoarcă acasă.
Newt şi-a găsit adăpost în casa surorii lui, în Indianapolis. A dat o scurtă declaraţie presei. „Este o chestiune privată, spunea el. A fost o poveste de iubire. Nu regret nimic. Cele întîmplate ne privesc strict pe mine şi pe Zinka."

Un reporter american descurcăreţ trimis la Moscova pentru a afla informaţii despre Zinka de la colegii ei de breaslă a făcut neplăcuta descoperire că Zinka nu avea doar douăzeci şi trei de ani, aşa cum susţinea.
Avea patruzeci şi doi de ani, suficient ca sâ-i fie mamă lui Newt.

26

27

9
Vicepreşedintele responsabil cu vulcanii
Băteam pasul pe loc cu cartea mea despre ziua lansării bombei.
După vreun an, cu două zile înainte de Crăciun, o altă poveste m-a dus în Uium, New York, unde dr. Felix Hoenikker îşi desfaşu-rase cea mai mare parte a activităţii şi unde au crescut micul Newt, Frank şi Angela.
M-am oprit în Ilium să văd ce era de văzut.
In Ilium nu mai trăia nici un Hoenikker, în schimb erau o mulţime de oameni care susţineau că i-au cunoscut bine pe bătrîn şi pe cei trei copii ciudaţi ai acestuia.
Mi-am stabilit o întîlnire cu dr. Asa Breed, vicepreşedintele responsabil cu Laboratorul de cercetare al Companiei Siderurgice. Presupun că şi dr. Breed era un membru al karass-ulni meu, deşi i-am fost antipatic aproape de cum ne-am văzut.
„Simpatiile şi antipatiile nu au nici o legătură cu asta", spune Bokonon - un avertisment uşor de trecut cu vederea.
— Am înţeles că l-aţi supervizat pe dr. Hoenikker pe mai toată durata vieţii sale profesionale, i-am spus la telefon.

—	Pe hîrtie, mi-a răspuns.
—	Nu înţeleg,
—	Dacă eu chiar l-am supervizat pe Felix, mi-a zis, atunci sînt gata să devin acum responsabil cu vulcanii, cu mareele şi cu migraţia păsărilor şi a lemingilor. Omul ăla era o forţă a naturii pe care nici un muritor n-ar fi putut-o controla.
—	

—	
28

29

10 Agentul secret X-9
Dr. Breed mi-a fixat o întîlnire a doua zi devreme. Urma să treacă să mă ia de la hotel, în drum spre serviciu, uşurîndu-mi astfel intrarea în Laboratorul de cercetare, care era bine păzit.
Aşa că a trebuit să petrec o noapte în Uium. Mă aflam deja în hotelul Del Prado, locul unde încejpea şi se sfîrşea viaţa de noapte din Uium. Barul hotelului. Salonul Cape Cod, era locul unde îşi făceau veacul curvele.
S-a întîmplat - „a fost menit să se întîm-ple", ar fi spus Bokonon - ca barmanul şi curva care stătea lîngă mine la bar să fi fost colegi cu Franklin Hoenikker, spaima gînda-cilor, mijlociul, fiul dispărut.
Curva, care spunea că o cheamă Sandra, mi-a propus plăceri pe care nu le-aş fi putut obţine decît în Place Pigalle şi Port Said. I-am spus că nu sînt interesat şi s-a dovedit suficient de isteaţă ca să-mi răspundă că nici ea nu se prea dădea în vînt, la drept vorbind. După cum s-au petrecut lucrurile mai apoi, a reieşit că ne supraestimaserăm amîndoi apatia, însă nu cu mult.
înainte să vedem de cît entuziasm eram în stare, am vorbit despre Frank Hoenikker,

despre tatăl îui, am vorbit un pic despre Asa Breed, despre Compania Siderurgică, despre Papă şi contracepţie, despre Hitler şi evrei. Am vorbit despre impostori. Am vorbit despre adevăr. Am vorbit despre gangsteri; am vorbit despre afaceri. Am vorbit despre bieţii amărîţi care ajung pe scaunul electric şi despre nenorociţii bogaţi care nu sfîrşesc niciodată acolo. Am vorbit despre oamenii credincioşi care practică perversiuni sexuale. Am vorbit despre o grămadă de lucruri.
Ne-am îmbătat.
Barmanul se purta foarte frumos cu Sandra. O plăcea. O respecta. Mi-a spus că Sandra fusese şefa Comitetului Culorilor Clasei la liceul din Uium. Fiecare clasă, mi-a explicat el, trebuia să-şi aleagă în primul an de liceu nişte culori distinctive, pe care să le poarte apoi cu mîndrie.
—	Ce culori aţi ales? l-am întrebat.
—	Negru şi portocaliu.
—	Drăguţe culori.
—	Aşa mi-am zis şi eu.
—	Franklin Hoenikker era şi el în Comitetului Culorilor Clasei?
—	Nu era nicăieri, a spus Sandra cu dispreţ. Nu făcea parte din nici un comitet, nu participa la nici o activitate, nu invita nici o fată în oraş. Nu cred că i-a adresat vreodată o vorbă unei fete. îi spuneam „agentul secret X-9".
—	

—	
30

31

—	X-9?
—	Se purta întotdeauna de parcă s-ar fi deplasat dintr-un loc secret într-altul; nici măcar nu vorbea cu ceilalţi.
—	Poate chiar avea o viaţă secretă plină de evenimente, le-am sugerat.
—	Nţţ.
—	Nţţ, se strîmbă barmanul. Era doar un puşti dintr-ăia care fac machete de avioane şi şi-o iau la labă tot timpul.
32

11
O proteină
—	Trebuia să vorbească la noi în ziua absolvirii, spuse Sandra.
—	Cine? am întrebat.
—	Doctorul Hoenikker - tatăl.
—	Şi ce-a zis ?
—	N-a venit.
—	Şi n-aţi avut nici un discurs de absolvire ?
—	Ba da. Doctorul Breed, cu care te întîlneşti mîine, a apărut, de-abia suflînd, şi a rostit un fel de discurs.
—	Şi ce-a spus?
—	A spus că speră că mulţi dintre noi vor îmbrăţişa o carieră ştiinţifică, mi-a răspuns Sandra.
Nu vedea nimic comic în asta. îşi amintea o lecţie care o impresionase. O repeta orbeşte, conştiincios. A continuat, cu ezitări:
—	A mai spus că problema cea mai mare
a omenirii...
S-a oprit să se gîndească.
—	...Problema cea mai mare a omenirii
este că oamenii sînt superstiţioşi, în loc să
aibă o gîndire ştiinţifică. A spus că, dacă
fiecare dintre noi ar studia mai temeinic
ştiinţa, nu ar mai exista atîtea probleme.
33

—	A zis că într-o ^i ştiinţa va descoperi
secretul ultim al vieţii, preciza barmanul.
S-a scărpinat în cap şi s-a încruntat:
—	N-ai citit zilele trecute în ziar că l-au descoperit ?
—	N-am apucat, am îngăimat eu.
—	Da, am văzut şi eu, a spus Sandra. Acum vreo două zile.
—	Care e secretul vieţii? am întrebat.
—	îmi scapă acum, a zis ea.
—	O proteină, declară barmanul. Au descoperit ceva despre o proteină.
—	Da, a spus Sandra, asta era.

12 Deliciul sfîrsitului lumii
Un barman mai în vîrstă a venit lîngă noi ca să ia parte la conversaţia care se desfăşura în Salonul Cape Cod din Del Prado. Cînd a aflat că scriu o carte despre ziua lansării bombei atomice, mi-a spus cum fusese ziua aceea pentru el, cum decursese ea chiar în barul unde ne aflam. Avea o voce hîrîită, de actor specializat în roluri negative, şi un nas ca o căpşună record.
— Pe vremea aia aici nu era Salonul Cape Cod, îmi spuse. Nu aveam toate rrrahatele astea de scoici şi plase pescăreşti. Pe-atunci barul se numea Cortul Navajo. Avea pături indiene şi cranii de vacă pe pereţi. Pe mese erau tam-tam-uri mici. Cînd voiau să fie serviţi, clienţii trebuiau să bată în tam-tam. Au încercat să mă facă să îmi pun pene în păr, dar n-am acceptat. într-o zi a venit aici un indian Navajo adevărat şi mi-a spus că indienii Navajo nu trăiesc în corturi. „Mare păcat", i-am zis. înainte de asta, locul se numise Salonul Pompei şi totul era plin de chestii din ipsos. Dar, indiferent de cum se chema locul, rrrahatele astea de lămpi nu au fost schimbate niciodată. Rrrahaţii de

34

35

oameni care veneau pe-aici nu s-au schimbat, şi nici rrrahatul de oraş. în ziua cînd au lansat asupra japonezilor rrrahata aia de bombă a lui Hoenikker, în bar a intrat un vagabond care voia să capete băutură de pomană. Voia să-i dau un pahar pe chestia că se apropia sfîrşitul lumii. Aşa că i-am preparat un „Deliciul sfîrşitului lumii". I-am pus un sfert de litru de lichior de mentă într-un ananas scobit, cu frişca deasupra şi o cireaşă de decor. „Na, amărîtule, i-am zis. Să nu te-aud că n-am vrut să te-ajut." Apoi a intrat alt tip, care a spus că-şi dă demisia din postul pe care îl avea la Laboratorul de cercetare. Zicea că orice ar inventa un om de ştiinţă avea să ajungă pînă la urmă o armă. Spunea că nu vrea să-i ajute pe politicieni în războaiele lor de rrrahat. îl chema Breed. L-am întrebat dacă e rudă cu şeful laboratorului ăluia de rrrahat. Mi-a zis că bineînţeles. Era rrrahatul de fiu al şefului laboratorului.

13
Punctul de plecare
Dumnezeule, cît de urît era Uium!
„Dumnezeule, spune Bokonon, cît de urîte sînt toate oraşele!"
Lapoviţa cădea printr-un strat încremenit de smog. Era devreme. Mă aflam în Lincoln-ul doctorului Asa Breed. Doctorul era la volan. Roţile maşinii se tot prindeau în şinele de tramvai de mult abandonate.
Breed era un bătrîn rozaliu, înfloritor, elegant îmbrăcat. Avea un aer politicos, optimist, competent, senin. în schimb, eu mă simţeam ţîfnos, suferind, cinic. Petrecusem noaptea cu Sandra.
Sufletul meu era puturos ca fumul de păr de pisică ars.
Vedeam totul în culori sumbre şi ştiam de la Sandra nişte lucruri destul de sordide despre Asa Breed.
Sandra îmi spusese că toată lumea din Uium era sigură că dr. Breed fusese îndrăgostit de soţia lui Felix Hoenikker. Mulţi credeau, mi-a mai spus, că Breed era tatăl celor trei copii ai familiei Hoenikker.
— Cunoaşteţi Uium? mă întrebă dr. Breed dintr-o dată.

36

37

—	E pentru prima oară cînd vin aici.
—	E un oraş de familie.
—	Poftim?
—	Nu prea există viaţă de noapte. Viaţa fiecăruia se învîrte în mare măsură în jurul casei şi familiei.
—	Pare un lucru foarte sănătos.
—	Chiar este. Avem o rată foarte scăzută a delincventei juvenile.
—	Mă bucur.
—	Ştiţi, Ilium are o istorie foarte interesantă.
—	Da? Foarte interesant.
—	Pe vremuri era punctul de plecare.
—	Poftim?
—	Pentru migraţia spre Vest.
—	Aha!
—	Aici se pregăteau oamenii de drum.
—	Foarte interesant.
—	Chiar pe locul Laboratorului de cercetare se afla fortul oraşului. Acolo se defaşu-rau şi execuţiile publice din întreg ţinutul.
—	Presupun că nici pe-atunci nu era vreo afacere să fii criminal.
—	în 1782 au spînzurat aici un bărbat care omorîse douăzeci şi şase de oameni. M-am ^ndit de multe ori că ar trebui scrisă o carte despre el. II chema George Minor Moakely. Cînd l-au suit pe eşafod, a cîntat. Un cîntec pe care îl compusese special pentru acea ocazie.

—	Despre ce era cîntecul ?
—	Dacă te interesează, poţi găsi textul la Muzeul de Istorie al oraşului.
—	Aş fi vrut să ştiu doar care era tonul general al cîntecului.
—	Nu regreta nimic.
—	Aşa sînt unii oameni.
—	îţi dai seama? zise dr. Breed. Avea douăzeci şi şase de oameni pe conştiinţă!
—	Te doare mintea, i-am răspuns.
—	

—	
38

39

14
Pe cînd maşinile aveau vaze de cristal
Capul suferind mi se bălăbănea pe gîtul înţepenit. Şinele de tramvai prinseseră din nou roţile Lincoln-ului strălucitor al doctorului Breed.
L-am întrebat cîţi oameni încercau să ajungă pînă la ora opt la Compania Siderurgică şi mi-a răspuns că vreo treizeci de mii.
în fiecare intersecţie se aflau poliţişti cu mantale de ploaie galbena şi mănuşi albe, semnalizînd pe dos faţă de semafoare.
Semafoarele, ca nişte arătări înzorzonate prin lapoviţa deasă, îşi continuau giumbuşlucurile fără rost, dînd indicaţii şuvoiului îngheţat de maşini. Verde însemna „mergi", roşu - „stai", iar galben - „atenţie".
Dr. Breed mi-a spus că, pe cînd era tînăr, Felix Hoenikker îşi abandonase într-o dimineaţă maşina în mijlocul traficului.
—	Cînd poliţia s-a dus să vadă ce anume bloca traficul, a găsit maşina lui Felix drept în mijlocul drumului, cu motorul pornit, cu un trabuc fumegînd în scrumieră, cu flori proaspete în vaze...
—	Vaze ?

—	Era un automobil Marmon, cam cît o locomotivă. Avea vaze mici de cristal la portiere, şi soţia lui Felix schimba florile în fiecare zi. Iar maşina era oprită în mijlocul traficului.
—	Ca o corabie-fantomă, i-am sugerat.
—	Poliţia a ridicat maşina. Ştiau a cui este şi l-au sunat pe Felix, spunîndu-i politicos de unde şi-o poate recupera. Felix le-a zis că n-au decît s-o păstreze, fiindcă s-a săturat de ea.
—	Şi au păstrat-o?
—	Nu. Au sunat-o pe soţia lui şi a venit ea să ia Marmon-ul.
—	Cum o chema ?
—	Emily.
Dr. Breed şi-a umezit buzele, cu o privire visătoare, şi a rostit din nou numele femeii care murise de-atîta timp: „Emily".
—	Credeţi că ar putea avea cineva vreo obiecţie dacă aş folosi povestea cu automobilul Marmon în cartea mea? l-am întrebat.
—	Nu, atîta vreme cît nu pomeneşti sfîrşitul.
—	Sfirşitul?
—	Emily nu era obişnuită să conducă Marmon-ul. A avut un accident urît pe drumul de întoarcere. I-a fost afectat pelvisul...
Maşinile nu înaintau în acel moment. Dr. Breed a închis ochii şi şi-a încleştat mîinile pe volan.
—	Şi, din această cauză, a murit la naşte
rea lui Newt.

40

41

15 Crăciun fericit
Laboratorul de cercetare al Companiei Siderurgice se afla aproape de intrarea principală în halele companiei şi la vreo sută de metri distanţă de parcarea directorilor, unde îşi lăsase dr. Breed maşina.
L-am întrebat pe dr. Breed cîţi oameni lucrează în Laboratorul de cercetare.
— Şapte sute, îmi răspunse, dar mai puţin de o sută dintre ei fac cercetare propriu-zisă. Ceilalţi şase sute sînt, într-un fel sau altul, menajere, iar eu sînt menajera-şefa peste toţi.
După ce ne-am alăturat şuvoiului de oameni de pe aleea companiei, o femeie din spatele nostru i-a urat doctorului Breed un Crăciun fericit. Dr. Breed s-a întors să îi răspundă la urare şi a identificat-o, în masa de feţe palide, pe domnişoara Francine Pefko. Domnişoara Pefl^^o avea vreo douăzeci de ani, o înfăţişare acceptabilă şi un aer sănătos -era banal de normală.
Din respect pentru spiritul Crăciunului, dr. Breed a invitat-o pe domnişoara Pefko să vină cu noi. Mi-a prezentat-o ca fiind secretara dr. Nilsak Horvath şi apoi mi-a spus cine era Horvath:

—	Celebrul specialist în chimia suprafeţelor, cel care face adevărate minuni cu filmele.
—	Ceva noutăţi în chimia suprafeţelor? am întrebat-o pe domnişoara Pefko.
—	Dumnezeule, nu mă întrebaţi pe mine. Eu doar bat la maşină ce îmi dictează.
Apoi îşi ceru scuze că a spus „Dumnezeule".
—	Ba eu cred că înţelegi mai multe decît spui, zise dr. Breed.
—	Ba nu.
Domnişoara Pefko nu era obişnuită să stea la taclale cu o persoană atît de importantă ca dr. Breed şi părea stînjenită. Căpătase o ţinută afectată, ţeapănă, aducea cu o găină. Avea un zîmbet încremenit şi îşi scormonea mintea în căutarea unor replici, dar acolo nu găsea decît şerveţele mototolite şi gablonţuri.
—	Şi, spune-mi, bubui vocea plină de efuziune a doctorului Breed, îţi place aici, acum că s-a făcut aproape un an - nu-i aşa - de cînd lucrezi cu noi?
—	Dumneavoastră, oamenii de ştiinţă, gîn-diţi prea mult, izbucni domnişoara Pefko şi apoi rîse prosteşte.
Bunăvoinţa doctorului Breed îi arsese toate circuitele sistemului nervos. Nu mai era responsabilă.
—	Toţi gîndiţi prea mult.
O femeie grasă, cu un aer abătut, care se tîra gîfîind lîngă noi, într-o salopetă soioasă, o auzi pe domnişoara Pefko. Se întoarse să

42

43

îl examineze pe dr. Brecd, aruncîndu-i priviri pline de o dezaprobare făţişă. Nu putea să îi sufere pe cei care gîndeau prea mult. In acel moment, am văzut în ea un reprezentant tipic pentru aproape întreaga specie umană.
Expresia de pe faţa ei ne avertiza că îşi va pierde minţile dacă se va mai găsi cineva care să gîndească în continuare.
—	De fapt, cred că îţi vei da seama la un moment dat, spuse dr. Breed, că fiecare dintre noi gindeşte la fel de mult. Oamenii de ştiinţă se gîndesc la nişte lucruri într-un anumit fel, iar ceilalţi se gîndesc într-un mod diferit.
—	Ăăă, bolborosi în gol domnişoara Pefko. Eu scriu ce-mi dictează dr. Horvath şi totul parcă e în limbi străine. Nu cred că aş fî înţeles nici dacă aş fi mers la facultate. Cine ştie dacă nu vorbeşte de lucruri care o să răstoarne lumea cu susu-n jos, ca bomba atomică. Cînd mă întorceam de la şcoală, continuă ea, mama mă întreba ce s-a întîm-plat în ziua aceea, iar eu îi povesteam. Acuma vin de la serviciu şi mama îmi pune aceeaşi întrebare, iar eu nu zic decît - domnişoara Pefko scutură din cap, iar buzele ei purpurii plescăiră flasc - „Nu ştiu, nu ştiu, nu ştiu".
—	Dacă e ceva ce nu înţelegi, o îndemnă dr. Breed, roagă-1 pe dr. Horvath să-ţi explice. Se pricepe foarte bine să explice.

Apoi se întoarse către mine:
—	Dr. Hoenikker spunea că orice om de ştiinţă care nu e în stare să-i explice unui copil de opt ani cu ce se ocupă este un şarlatan.
—	Atunci înseamnă că sînt mai proastă decît un copil de opt ani, se posomori domnişoara Pefko. Nici măcar nu ştiu ce-i aia un şarlatan.
—	

—	
44

45

16 înapoi la grădiniţă
Am urcat cele patru trepte de granit din faţa intrării în Laboratorul de cercetare. Era o clădire sobră din cărămidă, cu cinci etaje. Am trecut printre doi paznici înarmaţi pînâ în dinţi.
Domnişoara Pefko îi arătă paznicului din stînga ecusonul roz „confidenţial" agăţat în dreptul sfîrcului ei stîng.
Dr. Breed îi arătă paznicului din dreapta ecusonul negru „top-secret" de pe reverul moale al hainei sale. Solemn, dr. Breed îşi petrecu mîna peste umerii mei, fără a mă atinge însă, pentru a le arăta paznicilor că mă aflam sub augusta lui protecţie şi supraveghere.
I-am zîmbit unuia din paznici. Nu a schiţat nici un gest de răspuns. Cu siguranţa naţională nu era de glumit.
Dr. Breed, domnişoara Pefko şi cu mine am traversat îngînduraţi holul laboratorului, îndreptîndu-ne spre lifturi.
— Roagă-1 la un moment dat pe dr. Horvath să îţi explice ceva, îi spuse dr. Breed domnişoarei Pefko. O să vezi că o să-ţi dea un răspuns uşor de înţeles.

—	Ar trebui să o ia de la clasa întîi, dacă nu chiar de la grădiniţă, răspunse domnişoara Pefko. Am pierdut mult.
—	Cu toţii am pierdut mult, încuviinţă dr. Breed. Ar trebui să o luăm cu toţii de la capăt, chiar de la grădiniţă.
Am urmărit-o pe recepţionista laboratorului cum pune în funcţiune nenumăratele exponate educaţionale înşirate pe lîngă pereţii holului. Era o fată slabă şi înaltă, palidă şi glacială. La atingerea ei de gheaţă, luminiţele pîlpîiau, roţile se învîrteau, soneriile zbîrnîiau şi lichidul bolborosea în retorte.
—	Magie, declară domnişoara Pefko.
—	îmi pare rău să aud un membru al familiei laboratorului folosind acest cuvînt obscurantist şi foarte nelalocul lui, spuse dr. Breed. Toate aceste exponate se explică singure. Sînt proiectate anume ca să nu nedumerească. Sînt exact antiteza magiei.
—	Ce anume a magiei ?
—	Opusul magiei.
—	Nu cred că asta e valabil şi pentru mine.
Dr. Breed arăta doar un pic iritat.
—	Ei bine, spuse, nu vrem să păcălim pe
nimeni. Crede măcar asta.

46

47

17 Sala fetelor
Secretara dr. Breed era cocoţată pe birou în anticameră, legînd un clopoţel de hîrtie creponată de lampa din tavan.
—	Ai grijă, Naomi, strigă dr. Breed, n-am
mai avut un accident mortal de şase luni!
Să nu strici totul câzînd de pe birou!
Domnişoara Naomi Faust era o bătrînică uscăţivă şi plină de voioşie. Cred că dr. Breed lucrase cu ea aproape toată viaţa lui - şi a ei, de altfel.
—	Sînt indestructibilă, rîse ea. Şi, chiar
dacă o să cad, îngerii Crăciunului mă vor
prinde.
—	Să ştii că îngerii mai şi dau greş.
Două ghirlande de hîrtie creponată spîn-
zurau de limba clopotului. Domnişoara Faust trase de una din ele. Aceasta se desfăcu foşnind şi se transformă într-un banner lung pe care scria ceva.
—	Poftim, spuse domnişoara Faust, dîndu-i
capătul liber dr. Breed, întindeţi-1 pînă la
capăt şi agăţaţi-1 de avizier.
Dr. Breed se conformă, dîndu-se în spate ca să vadă mesajul de pe banner.
—	Pace pe pămînt! citi el cu entuziasm.

Domnişoara Faust se dădu jos de pe birou, desfăcînd cealaltă ghirlandă. Pe aceasta scria „Armonie între oameni!"
—	Măi să fie, chicoti dr. Breed, podoabele astea sînt un fel de concentrat de Crăciun la cutie! Locul ăsta arată festiv, foarte festiv.
—	Şi n-am uitat nici ciocolata pentru sala fetelor, spuse ea. Nu sînteţi mîndru de mine ?
Dr. Breed îşi dădu o palmă peste frunte, uluit de scăparea sa.
—	Slavă Domnului! Mi-a ieşit din minte.
—	Nu putem să uităm aşa ceva, spuse domnişoara Faust. A devenit o tradiţie de Crăciun - dr. Breed cu batoanele de ciocolată pentru sala fetelor.
îmi explică apoi că sala fetelor era biroul dactilografelor, aflat în subsolul laboratorulm.
—	Fetele îi deservesc pe toţi cei care au
acces la un dictafon.
Tot anul, îmi mai spuse ea, fetele ascultau vocile fără chip ale savanţilor, înregistrate pe benzi care le erau aduse de fetele de la corespondenţă. O dată pe an, fetele ieşeau din celula lor de ciment ca să colinde şi să capete ciocolată de la dr. Asa Breed.
—	Şi ele slujesc ştiinţa, mă asigură dr.
Breed, chiar dacă nu înţeleg nici o iotă. Fie
binecuvîntate cu toatele!

48

49

18
Bunul cel mai de preţ de pe lume
Cînd am intrat în biroul doctorului Breed, am încercat să-mi pun ordine în gînduri ca să-i iau un interviu de bun-simţ. Am constatat că durerea mea de cap nu se ameliorase. Şi, cînd am început să-i pun doctorului Breed întrebări despre ziua lansării bombei, mi-am dat seama că toţi centrii mei cerebrali însărcinaţi cu relaţiile publice erau înecaţi în alcool şi fum de păr de pisică. Toate întrebările pe care le formulam dădeau de înţeles că părinţii bombei atomice fuseseră complici la cea mai josnică dintre crime.
Dr. Breed a fost consternat, apoi a devenit foarte acru. S-a lăsat pe spate şi a mormăit:
—Văd că nu vă prea plac oamenii de ştiinţă.
—	N-aş putea spune asta, domnule.
—	Toate întrebările dumneavoastră par să aibă scopul de a mă face să admit că oamenii de ştiinţă nu au inimă şi nici conştiinţă, că sînt nişte idioţi mărginiţi, indiferenţi la soarta semenilor lor, asta dacă îi considerăm membri ai speciei umane.
—	Sînt termeni duri.
—	Nu mai duri decît cei pe care îi veţi folosi în cartea dumneavoastră, după cîte se pare.

Credeam că urmăriţi realizarea unei biografii corecte şi obiective a lui Felix Hoenikker - o sarcină demnă de a fi asumată de către un tînăr autor în zilele noastre. Dar dumneavoastră veniţi aici cu idei preconcepute despre savanţi nebuni. De unde aveţi asemenea idei? Din revistele de benzi desenate?
—	De la fiul doctorului Hoenikker, dacă ţineţi să-mi aflaţi sursa.
—	Care dintre fii ?
—	Newton, i-am răspuns.
Aveam la mine scrisoarea de la Newt şi i-am arătat-o.
—	Cît de mic este de fapt Newt? am întrebat.
—	Cît un suport de umbrele, spuse dr. Breed, citind încruntat scrisoarea.
—	Ceilalţi doi copii sînt normali ?
—	Desigur! îmi pare rău dacă vă dezamăgesc, dar oamenii de ştiinţă au copii normali, ca toată lumea.
Am făcut tot ce mi-a stat în puteri ca să-1 calmez şi să-1 conving că eram interesat de un portret fidel al doctorului Hoenikker.
—	Am venit aici cu unicul scop de a consemna exact ceea ce îmi veţi spune despre dr. Hoenikker. Scrisoarea de la Newt a fost doar începutul, şi o voi contrabalansa cu informaţiile pe care mi le veţi da.
—	M-am săturat de oamenii care nu înţeleg ce este şi ce face un om de ştiinţă.
—	O să fac tot posibilul să lămuresc această neînţelegere.
—	

—	
50

51

—	în ţara asta, majoritatea oamenilor nici nu înţeleg ce este cercetarea pură.
—	V-aş fi recunoscător dacă mi-aţi spune în ce constă aceasta.
—	Cercetarea pură nu constă în căutarea unui filtru de ţigări mai bun, a unor şerveţele mai moi sau a unei vopsele mai rezistente, ferească Dumnezeu! Toată lumea vorbeşte despre cercetare, dar aproape nimeni în ţara asta nu face cercetare. Sîntem una dintre puţinele companii care angajează oameni care să facă cercetare pură. Cînd celelalte companii se împăunează cu activitatea lor de cercetare, se referă de fapt la tehnicieni industriali de duzină, cu halate albe, care lucrează după reţete primite de-a gata şi visează la un ştergător de parbriz mai performant pentru următorul model de Oldsmobile.
-—în vreme ce aici...
—	Aici, şi în şocant de puţine alte locuri din ţara asta, oamenii sînt plătiţi pentru a spori cunoaşterea, pentru a lucra în acest unic scop.
—	Este un gest foarte generos din partea Companiei Generale Siderurgice.
—	Nu e nici o generozitate la mijloc. Cunoaşterea este bunul cel mai de preţ de pe lume. Cu cît dispunem de mai mult adevăr, cu atît devenim mai bogaţi.
Dacă aş fi fost bokononist pe-atunci, afirmaţia aceasta m-ar fi făcut să urlu.

19 Gata cu noroiul
^ —Vreţi să spuneţi, l-am întrebat pe dr. Breed, că nici unei persoane de aici nu i se spune vreodată la ce să lucreze ? Nimeni nu le sugerează cu ce să se ocupe?
—	Oamenii fac sugestii tot timpul, dar unui cercetător pur nu îi stă în fire să acorde vreo atenţie sugestiilor. Mintea lui este plină de proiecte personale, şi asta ne şi dorim.
—	A încercat vreodată cineva să-i facă sugestii doctorului Hoenikker?
—	Desigur. Mai ales amiralii şi generalii. II priveau ca pe un magician în stare să facă America de neînvins cu o simplă atingere de baghetă. Veneau aici - de fapt, încă mai vin - cu tot felul de planuri aiuritoare. Problema cu planurile este că, în stadiul actual al cunoaşterii, nu pot fi puse în aplicare. Savanţilor de talia doctorului Hoenikker li se cerea să umple golurile. îmi aduc aminte că pe Felix, cu puţin timp înainte să moară, îl tot hăituia un general din Marina militară să facă ceva cu noroiul.
—	Cu noroiul ?
—	După două sute de ani de umblat prin noroi, cei de la marină se saturaseră, spuse
—	

—	
52

53

dr. Breed. în numele lor, generalul considera că ar fi un mare pas înainte dacă soldaţii n-ar mai fi nevoiţi să lupte prin noroi.
—	Şi ce avea în vedere generalul ?
—	Dispariţia noroiului. Gata cu noroiul.
—	Presupun, am speculat eu, că aşa ceva ar fi cu putinţă dacă s-ar folosi munţi de chimicale sau un fel de maşinărie...
—	Generalul se gîndea la o pastilă sau la un dispozitiv de mici dimensiuni. Cei din marină nu erau doar sătui să umble prin noroi, ci şi să care tot felul de obiecte greoaie. Voiau ceva mic de data asta.
—	Şi ce-a zis dr. Hoenikker ?
—	într-un fel jucăuş - el era tot timpul jucăuş -, Felix a sugerat că ar putea exista o fărîmă - poate chiar microscopică - de substanţă care să transforme întinderi nefîr-şite de noroi, nămol, mlaştină, clisă, băltoace, heleştee, nisipuri mişcătoare şi mocirlă în ceva la fel de solid ca biroul ăsta.
Dr. Breed dădu cu pumnul lui bătrîn, plin de pete, în birou. Biroul era în formă de rinichi, dintr-un oţel verde marin.
—	Un soldat din trupele de marină putea să aibă asupra lui suficientă substanţă ca să elibereze o divizie blindată împotmolită într-o mlaştină. Felix spunea că un soldat ar putea purta sub unghie suficientă substanţă pentru aşa ceva.
—	Aşa ceva e imposibil.

—	Asta spuneţi dumneavoastră, asta spun şi eu - practic toată lumea spune asta. Dar pentru Felix, în felul lui jucăuş, era întru totul posibil. Miracolul lui Felix - şi sper din toată inima că veţi scrie asta în cartea dumneavoastră - era că se gîndea la nişte probleme vechi ca şi cînd ar fi fost complet noi.
—	Mă simt ca Francine Pefko în clipa asta, i-am spus, şi ca toate angajatele din sala fetelor. Nu cred că dr. Hoenikker mi-ar fi putut explica în ce fel o chestie care încape sub unghie poate face o mlaştină să devină solidă ca biroul dumneavoastră.
—	V-am spus cît de bine se pricepea Felix să explice...
—	Chiar si asa...
—	A reuşit să îmi explice mie, spuse dr. Breed, şi sînt sigur că eu vă pot explica. Deci, problema este cum îi putem scăpa pe cei din infanteria marină de noroi, da?
—	Da.
—	Bun, zise dr. Breed, ascultaţi-mă cu atenţie. Să începem.
—	

—	
54

55

20 Gheata-9
—	Există mai multe moduri, îmi spuse
dr. Breed, în care lichidele se pot cristaliza -
adică îngheţa -, cîteva moduri în care atomii
lor se pot ordona şi. fixa într-o structură
regulată rigidă.
Bătrînul cu pete pe mîini mă invită să mă gîndesc la cele cîteva feluri în care pot fi aranjate grămezile de ghiulele din monumentele aflate în faţa judecătoriilor orăşeneşti, la felurile în care pot fi împachetate portocalele în lăzi.
—	La fel se întîmplă şi cu atomii din cris
tale. Două cristale diferite ale aceleiaşi sub
stanţe pot avea proprietăţi fizice foarte
diferite.
îmi povesti despre o fabrică producătoare de cristale mari de diamino-tartrat etilenic. Acestea sînt folositoare într-o serie de operaţiuni tehnice. însă într-o zi fabrica a descoperit un lucru: cristalele produse nu mai aveau proprietăţile dorite. Atomii începuseră să se ordoneze şi să se fixeze - să îngheţe - într-un alt mod. Lichidul cristalizat rămăsese acelaşi, dar cristalele formate erau, din punctul de vedere al aplicaţiilor tehnice, lipsite de orice valoare.

Cum se întîmplase aceasta era un mister.-Vinovatul presupus era ceea ce dr. Breed numea „o sămînţâ". Desemna prin aceasta o cantitate infimă de cristal cu structură nedorită. Sămînţa, care venise Dumnezeu ştie de unde, i-a învăţat pe atomi noul mod de ordonare şi fixare, de cristalizare, de îngheţ.
—	Gîndiţi-vă din nou acum la grămada
de ghiulele sau la lădiţa cu portocale, îmi
sugeră el.
Dr. Breed mă ajută să înţeleg că modul de aranjare a straturilor de la bază determina modul în care avea să se ordoneze si fixeze fiecare strat succesiv.
—	Stratul de la bază este sămînţa
comportării fiecărei ghiulele sau portocale
care urmează, fie şi pentru un număr infinit
de ghiulele sau portocale. Să presupunem
acum - chicoti el exultînd - că există mai
multe moduri în care apa ar putea să se
cristalizeze, să îngheţe. Să presupunem că
gheaţa pe care patinăm şi pe care o punem
în băutură - să o număm. gheaţă-1 - este doar
unul dintre cele cîteva tipuri de gheaţă. Să
presupunem că apa îngheaţă doar în acest fel
pe păniînt deoarece nu a existat nici o sămînţa
care să-i spună cum să formeze gheaţă-2,
gheaţă-3, gheaţă-4... Să mai presupunem -
aici bătu din nou cu pumnul îmbătrînit în
tăblia biroului - că există o formă, pe care
o vom numi gheaţă-9, un cristal la fel de dur

56

57

ca biroul ăsta, care are un punct de topire de, să zicem, 35 de grade, sau, şi mai bine, de 55 de grade.
— Bun, am înţeles, i-am răspuns.
Dr. Breed a fost întrerupt de nişte şoapte puternice şi entuziaste care se auzeau din anticameră. Era rumoarea fetelor venite să colinde.
Fetele se pregăteau să cînte în anticameră.
Au început să cînte, iar eu şi dr. Breed am ieşit în pragul uşii. Fiecare dintre cele aproape o sută de fete se transformase în coristă, croindu-şi un guler alb din hîrtie, prins cu o agrafă de birou. Cîntau minunat.
Am fost surprins şi m-am simţit copleşit de emoţie. întotdeauna mă emoţionează comoara aceasta, atît de rar scoasă la iveală, a duioşiei cu care ştiu să cînte fetele.
Au cîntat O, Bethleem. Nu cred că voi putea uita prea curînd felul în care au interpretat versul: „Căci soarta noastră, a tuturor, e-n cumpănă astă-seară".

21
Infanteria marină înaintează
După ce dr. Breed, ajutat de domnişoara Faust, le-a împărţit fetelor batoanele de ciocolată de Crăciun, ne-am întors în birou, unde îmi spuse:
—	Unde rămăsesem ? A, da!
Şi apoi îmi ceru să îmi imaginez soldaţii din Marina Statelor Unite într-o mlaştină uitată de Dumnezeu.
—	Camioanele, tancurile şi tunurile sînt
împotmolite, se plînse el, şi se afundă în
miasme puturoase şi în nămol.
Aici ridică un deget şi-mi făcu cu ochiul.
—	Dar ce-ar fi, tinere, dacă un soldat ar avea la el o capsulă de gheaţă-9, un nou mod de ordonare şi fixare, de îngheţare a moleculelor de apă ? Ce s-ar întîmpla dacă acest soldat ar arunca sămînţa în cea mai apropiată băltoacă...?
—	Băltoaca ar îngheţa? am ghicit eu.
—	Dar mocirla din jurul băltoacei ?
—	Ar îngheţa?
—	Dar celelalte băltoace din mocirla îngheţată ?
—	Ar îngheţa?
—	

—	
58

59

■■M

—	Dar heleşteele şi pîraiele din mocirla îngheţată ?
—	Ar îngheţa?
—	Poţi să fii sigur! răcni el. Iar soldaţii din Marina Satelor Unite s-ar ridica din noroi si ar înainta.

22
Un ziarist de scandal
—	Există aşa ceva? l-am întrebat.
—	Nu, nu! răspunse dr. Breed, pierzîndu-şi din nou răbdarea. V-am spus asta doar ca să vă faceţi o idee despre extraordinara noutate a modului în care Felix aborda probleme vechi. V-am spus doar ceea ce i-a spus el generalului de marină care îl tot bătea la cap cu noroiul. în fiecare zi, Felix mînca singur la bufetul de aici. Nimeni nu stătea cu el la masă, ca să nu îi întrerupem raţionamentele. Insă generalul a dat buzna în sala de mese, si-a tras un scaun si a început să vorbească despre noroi. Ceea ce v-am spus acum este răspunsul spontan al lui Felix.
—	Chiar nu există aşa ceva?
—	Tocmai v-am spus că nu! strigă cu înverşunare dr. Breed. Felix a murit la scurt timp după această întîmplare. Şi, dacă aţi fi fost atent la ce v-am spus despre cercetătorii puri, n-aţi mai fi pus o astfel de întrebare! Cei care fac cercetare pură se ocupă de lucrurile care îi fascinează pe ei, nu de cele care îi fascinează pe ceilalţi.
—	Mă tot gîndesc la mlaştină...
—	

—	
60

61

—	încetaţi să vă gînd-ţi la ea! Am vorbit de mlaştină doar cu scopul de a mă face înţeles mai uşor.
—	Dacă apa din mlaştină ar îngheţa sub formă de gheaţă-9, ce s-ar întîmpla cu rîurile si lacurile care sînt alimentate de mlaştină ?
—	Ar îngheţa. Dar gheaţa-9 nu există.
—	Dar oceanele în care se varsă rîurile îngheţate ?
—	Ar îngheţa şi ele, desigur, îmi răspunse el sec. Presupun că vă veţi repezi să daţi drumul pe piaţă unei povestiri senzaţionale despre gheaţa-9. Vă spun că nu există!
—	Şi pîrîiaşele care se varsă în rîurile şi lacurile îngheţate, şi apele freatice care alimentează pîrîiaşele?
—	Ar îngheţa, la dracu'! ţipă el. Dacă aş fi ştiut că sînteţi un ziarist de scandal - îmi spuse solemn, ridicîndu-se în picioare -, nu mii-aş fi irosit timpul cu dumneavoastră.
—	Dar ploaia ?
—	Cînd ar cădea pe pămînt, stropii s-ar preface în aşchii de gheaţă-9, şi aşa se va sfîrşi lumea! Şi interviul, de altfel! La revedere !

23 Ultimul rînd de plăcinte
Dr. Breed se înşela cel puţin asupra unui lucru: gheaţa-9 exista.
Gheaţa-9 exista pe pămînt.
Gheaţa-9 era ultimul dar pe care i-1 făcuse omenirii dr. Hoenikker înainte să intre în lumea celor drepţi.
O obţinuse fără ca nimeni să-şi dea seama cu ce se ocupa. O obţinuse fără să consemneze ceea ce făcuse.
Ce-i drept, avusese nevoie de aparatură sofisticată pentru crearea ei, dar aceasta exista deja în Laboratorul de cercetare. Dr. Hoenikker nu mai trebuise decît să meargă pe la colegii lui din laborator - împrumutînd una-alta, ca un vecin pisălog, dar de treabă -pînă cînd reuşise, ca să zicem aşa, să-şi coacă ultimul rînd de plăcinte.
Obţinuse o fărîmă de gheaţă-9. Era alb-albăstruie. Punctul ei de topire se situa la 46 de grade Celsius.
Felix Hoenikker pusese bucăţica de gheaţă-9 într-un flacon, pe care-1 băgase apoi în buzunar. După aceea plecase la cabana lui din Cape Cod, împreună cu cei trei copii, ca să petreacă acolo Crăciunul.

62

63

Pe-atunci, Angela avea treizeci şi patru de ani, Frank, douăzeci şi patru, iar micul Newt, optsprezece.
Bătrînul murise în seara de Ajun, după ce le spusese copiilor săi despre gheaţa-9.
Copiii îşi împărţiseră gheaţa-9 între ei.

24 Ce este un wampeter
Ceea ce mă aduce la conceptul bokononist de wampeter.
Wampeter-u\ este pivotul unui karass. Nu există karass fără wampeter, ne spune Bokonon, tot aşa cum nu există roată fără osie.
Orice lucru poate fi wampeter: un copac, o piatră, un animal, o idee, o carte, Sfîntul Graal. Indiferent de natura sa, membrii karass-ului din care face parte gravitează în jurul lui, în haosul maiestuos al unei nebuloase în spirală. Orbitele descrise de membrii /jorass-ului în jurul M;ampe^er-ului lor comun sînt spirituale, desigur. Sufletele sînt cele care gravitează, nu corpurile. După cum ne îndeamnă Bokonon să cîntăm:
Cu aripi de tinichea şi de plumb picioare Ne rotim, ne rotim, ne rotim fâră-ncetare.
Wampeter-ii vin şi pleacă, ne spune Bokonon.
De fapt, un karass are mereu doi wampeter-i, unul crescînd în import&nţă, iar altul pălind.
Sînt aproape sigur că, în timp ce stăteam de vorbă cu dr. Breed în Ilium, wampeter-ul

64

65

care ieşea la suprafaţă în karass-nl meu era forma cristalizată a apei, nestemata alb-albăs-truie, sămînţa pierzaniei numită gheaţă-9.
în timp ce stăteam de vorbă cu dr. Breed în Uium, Angela, Franklin şi Newton Hoenikker se aflau în posesia seminţelor de gheaţă-9, seminţe din sămînţa tatălui lor - aşchii, într-un anumit sens, din gheţarul cel vechi.
Soarta celor trei fărîme era, cu siguranţă, misiunea principală a ^arass-ului meu.

25
Cel mai important lucru despre dr. Hoenikker
Atît, deocamdată, despre wampeter-u\ ^arass-ului meu.
După dezagreabilul interviu luat doctorului Breed la Laboratorul de cercetare al Companiei Siderurgice, am fost lăsat în seama domnişoarei Faust, care primise însărcinarea de a mă conduce pînă la ieşire. Am convins-o totuşi să îmi arate mai întîi laboratorul răposatului dr. Hoenikker.
Pe drum, am întrebat-o cît de bine îl cunoscuse pe dr. Hoenikker. îmi dădu un răspuns sincer şi interesant, însoţit de un zîmbet ironic pe măsură:
—	Nu cred că era cu putinţă să-1 cunoşti, în general, cînd spui despre o persoană că o cunoşti bine sau puţin, te referi la secrete care ţi-au fost împărtăşite sau, dimpotrivă, pe care nu le ştii. Te referi la lucruri intime, legate de familie, de iubire. Viaţa doctorului Hoenikker, ca a oricărui om de pe faţa pămîn-tului, cuprindea astfel de lucruri, dar pentru el acestea nu erau cele mai importante.
—	Dar care erau lucrurile cele mai importante? am întrebat.
—	

—	
66

67

—	Dr. Breed îmi spune mereu că adevărul era lucrul cel mai important pentru dr. Hoenikker.
—	Nu prea păreţi să fiţi de acord.
—	Nu ştiu dacă sînt de acord sau nu. Pur şi simplu mi-e greu să înţeleg că adevărul îi poate fi de ajuns unui om.
Domnişoara Faust era coaptă pentru bokonism.

26 Ce este Dumnezeu
—	Aţi discutat vreodată cu dr. Hoenikker? am întrebat-o pe domnişoara Faust.
—	Sigur că da. Vorbeam mult.
—	Vă aduceţi aminte de o conversaţie anume ?
—	Da, una în care a pus pariu că nu-i pot spune nici un lucru care să fie complet adevărat. Aşa că i-am zis „Dumnezeu este iubire".
—	Şi el ce-a spus?
—	M-a întrebat: „Ce este Dumnezeu? Ce este iubirea?"
—	Hmm...
—	Dar Dumnezeu este într-adevăr iubire, indiferent de ce zicea dr. Hoenikker, spuse domnişoara Faust.
—	

—	
68

69

27 Martienii
încăperea în care se afla laboratorul doctorului Hoenikker era la etajul cinci, ultimul din clădire.
In faţa uşii fusese pus un cordon purpuriu, iar pe perete se afla o placă de bronz care explica de ce anume era sacră acea încăpere :
ÎN ACEASTĂ ÎNCĂPERE ŞI-A PETRECUT ULTIMII 28 DE ANI DIN VIAŢĂ DR. FELIX HOENIKKER, LAUREAT AL PREMIULUI NOBEL PENTRU FIZICĂ. „ACOLO UNDE SE AFLA EL, ERA ŞI GRANIŢA CUNOAŞTERII." IMPORTANŢA PE CARE AAVUT-O ACEST OM ÎN ISTORIA OMENIRII ESTE INESTIMABILĂ.
Domnişoara Faust se oferi să dea la o parte cordonul purpuriu ca să intru în laborator şi să cunosc mai îndeaproape fantomele care ar fi putut bîntui locul. Am acceptat.
—	Este exact aşa cum 1-a lăsat, spuse ea, numai că una dintre mese era acoperită de elastice.
—	Elastice?
—	Nu ştiu la ce-i foloseau. Nu ştiu la ce-i folosea nici unul dintre lucrurile de aici.
Laboratorul fusese lăsat vraişte. Am fost frapat imediat de mulţimea de jucării ieftine împrăştiate peste tot. Un zmeu de hîrtie.

cu scheletul de lemn rupt. Un giroscop de jucărie, agăţat de o sfoară, gata să se rotească şi să se echilibreze. Un titirez. Un tub pentru făcut baloane de săpun. Un acvariu în care se aflau un castel şi două broaşte ţestoase.
—	Ii plăceau magazinele de mărunţişuri, spuse domnişoara Faust.
—	Observ.
—	Unele dintre cele mai celebre experimente ale lui au fost realizate cu echipament care costa mai puţin de un dolar.
—	Un bănuţ economisit e un bănuţ agonisit.^
Fireşte, în încăpere erau şi ustensile convenţionale de laborator, dar acestea păreau accesorii insignifiante ale jucăriilor ieftine şi atît de vesele.
Biroul doctorului Hoenikker era plin de scrisori.
—	Nu cred că a răspuns vreodată la o
scrisoare, spuse domnişoara Faust gînditoare.
Dacă aveau nevoie de un răspuns, oamenii
trebuiau să-1 prindă la telefon sau să vină
să-1 vadă.
Pe birou se afla o fotografie înrămată. Era cu spatele la mine aşa că m-am aventurat să ghicesc ce înfăţişa.
—	Soţia lui ?
—	Nu.
1.   In original A penny saved is a penny earned maximă lansata de Benjamin Franklin.

70

71

—	Unul dintre copii ?
—	Nu.
—	El în persoană?
—	Nu.
Am întors-o ca să văd ce era. Am constatat că era fotografia unui monument închinat eroilor, situat în faţa unui tribunal orăşenesc. Monumentul avea o placă pe care erau scrise numele cetăţenilor acelui orăşel care muriseră în diferite războaie; am crezut că placa explica prezenţa fotografiei. Distingeam literele şi mă aşteptam să găsesc printre nume pe acela de Hoenikker. însă nu am reuşit.
—	Era una dintre pasiunile lui, spuse domnişoara Faust.
—	Ce anume?
—	Să fotografieze grămezile de ghiulele din faţa tribunalelor. Se pare că modul în care sînt aranjate ghiulelele în fotografia de faţă este foarte neobişnuit.
—	înţeleg.
—	Era un om neobişnuit.
—	Aşa cred şi eu.
—	Poate că peste un milion de ani toţi oamenii vor fi la fel de deştepţi ca el şi vor vedea lucrurile în felul în care o făcea el. Dar, în comparaţie cu o fiinţă umană obişnuită din ziua de azi, era ca un marţian.
—	Poate chiar era marţian, am sugerat eu.
—	Asta ar fi explicaţia celor trei copii ciudaţi pe care-i are.
72

28 Maioneză
în timp ce aşteptam un ascensor care să ne ducă la parter, domnişoara Faust îmi spuse că speră să nu nimerim în ascensorul nr. 5. înainte să o pot întreba de ce îşi doreşte aşa ceva, ascensorul nr. 5 sosi.
Liftierul era un negru mărunt, matusale-mic, pe care îl chema L3Tnan Enders Knowles. Sînt aproape sigur că Knowles era nebun, deoarece se lua cu mîinile de fund şi striga „Da, da!" ori de cîte ori considera că a zis ceva important.
—	Salutare, semeni antropoizi, vizigoţi şi guvizi, ne spuse. Da, da!
—	La parter, vă rog, solicită domnişoara Faust cu răceală.
Knowles nu trebuia decît să închidă uşile şi să apese pe un buton, dar nu avea încă de gînd s-o facă. Poate că aveau să treacă ani de zile pînă să se hotărască.
—	Mi-a zis cineva, ne spuse el, că lifturile
d-acilea au arhitectură maya. N-am avut
habar de asta pînă azi. Şi atunci îi spun:
„Păi şi eu ce mi-s, maioneză?" Da, da! Şi,
cum se muncea el să înţeleagă, i-am mai
aruncat înc-o întrebare care să-1 puie şi mai
tare pe gînduri! Da, da !
73

—	Vă rog, domnule Knovles, n-am putea coborî la parter? îl imploră domnişoara Faust.
—	I-am zis, spuse Knowles, „Aici avem un laborator de cercetare. Cercetare înseamnă să cauţi mai bine, păi nu ?^ Adică âi d-acilea se uită la ceva ce-au mai văzut o dată şi care le-a scăpat, de.^cuma tre' să-1 cerceteze? De ce-au construit o hardughie ca asta, cu şase lifturi maioneze şi tot tacîmu', pe care-au umplut-o cu ţicniţi? Ce caută ei acuma? Cine ce-a pierdut ?" Da, da!
—	Foarte interesant, domnule Knowles, suspină domnişoara Faust. Am putea coborî ?
—	Nu putem decît să coborîm, se răsti domnul Knowles. Ne aflăm la ultimul etaj. Păi şi să vreţi să urcăm n-aş avea cum să v-ajut. Da, da!
—	Atunci să coborîm, spuse domnişoara Faust.
—	Acuşica. Domnu' a fost să îl salute pe dr. Hoenikker?
—	Da, i-am răspuns. L-aţi cunoscut?
—	Intim, spuse el. Ştiţi ce-am zis cînd s-a prăpădit ?
—	Nu.
—	Am zis: „Dr. Hoenikker nu s-a prăpădit".

Da?
Doar a intrat în altă dimensiune. Da,
da!
Lovi un buton şi pornirăm în jos.
—	Ii ştiaţi pe copiii familiei Hoenikker?
—	Copii cu mintea la prostii, îmi răspunse. Da, da!
—	
Joc    de    cuvinte    intraductibil:    research    -cercetare, search — căutare.

74

75

Mereu în amintire
Mai era ceva ce voiam să fac în Uium. Să fotografiez mormîntul bătrînului. M-am întors în camera de hotel, de unde Sandra plecase, mi-am luat aparatul de fotografiat şi am chemat un taxi.
Lapoviţa cădea în continuare, cenuşie şi acidă. Mi-am zis că mormîntul bătrînului în lapoviţa deasă ar da o fotografie ca lumea, poate chiar o ilustraţie pentru coperta Zilei în care lumea s-a sjirşit.
Paznicul de la poarta cimitirului mi-a spus cum să ajung la mormintele familiei Hoenikker.
—	N-aveţi cum să nu-1 observaţi. Are cea
mai mare piatră de mormînt de-aici.
Nu minţea. Piatra era un falus de alabastru înalt de şase metri şi lat de unul. Lapoviţa îl acoperise ca o tencuială.
—	Dumnezeule, am exclamat, dîndu-mă
jos din taxi cu aparatul de fotografiat şi rîzînd,
halal monument pentru unul dintre părinţii
bombei atomice!
L-am întrebat pe şofer dacă nu vrea să stea lîngă monument, ca să pot reda mărimea acestuia. Apoi l-am rugat să şteargă

zăpada udă de pe piatră, ca să fie vizibil numele celui decedat.
S-a conformat.
Pe stîlp, cu litere de 15 centimetri - nu mint - era scris:
MAMA

76

77

30 Doar ai adormit
—	Mama? nu-i veni şoferului să creadă.
Am mai şters din zăpadă şi am scos la
lumină poezioara:
Mamă dragă, zi de zi Mă rog alături să ne fii.
Angela Hoenikker
Sub aceasta, se mai afla o strofa:
*
Mamă, n-ai murit. Ştim că doar ai adormit. Şi-n loc să ne tînguim, Ar fi mai bine să zîmbim.
Franklin Hoenikker
Şi sub aceasta, încastrat în stîlp, era un dreptunghi de ciment purtînd amprenta mîinii unui copil. Sub amprentă era scris:
Micuţul Newt
—	Dacă aici e mama, spuse şoferul, oare
ce-or fi pus peste mormîntul tatălui?
Şi făcu o presupunere obscenă în legătură cu piatra care s-ar fi potrivit.

L-am găsit pe tata în imediata apropiere. Piatra sa funerară - după cum specificase în testament, aveam să aflu mai tîrziu - era un cub de marmură cu latura de patruzeci de centimetri.
Pe ea scria „TATA".

78

79

31 Alt Breed^
Pe cînd ieşeam de pe aleile cimitirului, şoferul taxiului deveni preocupat de starea mormîntului mamei sale. Mă întrebă dacă m-ar deranja să facem un ocol să aruncăm o privire.
Nu că ar avea vreo importanţă, dar mor-mîntul mamei lui era marcat cu o piatră mică şi amărîtă.
Şoferul mă întrebă apoi dacă aş fi de acord să facem încă un ocol, de data asta pe la un magazin de pietre funerare aflat peste drum de cimitir.
Nu eram bokononist pe-atunci, aşa că am încuviinţat cu o oarecare iritare. Ca bokononist, aş fi acceptat cu dragă inimă să merg oriunde mi s-ar fi propus. După cum spune Bokonon, „Sugestiile de călătorie neobişnuite sînt lecţii de dans pe care ni le dă Dumnezeu".
Magazinul de pietre funerare se numea ,^vram Breed şi Fiii". în timp ce şoferul discuta cu vînzătorul, m-am plimbat printre monumente - pietre goale, ridicate în amintirea nimănui.

Am descoperit un „tablou" ironic printre exponate: un înger de piatră era aşezat sub o crenguţă de vise. Pe soclul statuii erau sprijinite ramuri de cedru, iar în jurul gîtu-lui de marmură al îngerului era înfăşurată o instalaţie de pom de Crăciun.
—	Cit costă ? l-am întrebat pe vînzător.
—	Nu-i de vînzare. E veche de-o sută de ani. A fost sculptat de străbunicul meu. Avram Breed.
—	De-atunci durează afacerea dumneavoastră ?
—	Da.
—	Sînteţi un Breed?
—	A patra generaţie în acest loc.
—	Aveţi vreo legătură cu dr. Asa Breed, directorul Laboratorului de cercetare?
—	Sînt fratele lui.
îmi spuse că se numeşte Marvin Breed.
—	Ce mică-i lumea! am remarcat.
—	Intr-un cimitir, chiar că e.
Marvin Breed era un om alunecos si dintr-o bucată, isteţ şi sentimental.

1.  Joc de cuvinte intraductibil: breed - rasă, neam.

80

81

32 Bani din dinamită
—	Tocmai am fost la fratele dumneavoastră la birou. Sînt scriitor. I-am luat un interviu despre dr. Hoenikker, i-am spus lui Marvin Breed.
—	O javră dementă. Dr. Hoenikker, nu fratele meu.
—	Dunmeavoastră i-aţi vîndut piatra funerară pentru soţia sa?
—	Le-am vîndut-o copiilor lui. El n-a avut nici o legătură cu treaba asta. Nici nu i-a trecut prin minte să-i ridice un monument funerar. La vreun an de la moartea ei, cei trei copii Hoenikker - fata aia tare înaltă, băiatul şi copilaşul - au venit la mine. Voiau cea mai mare piatră cu putinţă, iar cei doi fraţi mai mari scriseseră şi nişte poezii. Voiau să fie gravate pe monument. N-aveţi decît să rîdeţi de piatra aia - spuse Marvin Breed -, dar le-a adus copiilor mai multă alinare decît orice altceva. Veneau cu flori la mormînt de nu ştiu cîte ori pe an.

—	Cred că a costat o groază de bani.
—	Au luat-o cu banii de la Premiul Nobel. Două lucruri au cumpărat cu banii ăia: cabana de la Cape Cod şi monumentul.

—	Bani din dinamită, m-am minunat eu, gîndindu-mă la violenţa distructivă a dinamitei şi la pacea deplină reprezentată de o piatră funerară şi o casă de vacanţă.
—	Poftim ?
—	Nobel a fost inventatorul dinamitei.
—	Fel de fel...
Dacă aş fi fost bokononist pe-atunci, contemplarea lanţului inextricabil de evenimente care aduseseră bani-dinamită într-o firmă de pietre funerare m-ar fi făcut să şoptesc „treabă, treabă, treabă".
Treabă, treabă, treabă sînt cuvintele pe care le şoptim noi, bokononiştii, cînd ne gîn-dim la cît de complicat şi imprevizibil este mecanismul vieţii.
însă, creştin fiind, tot ce am putut spune a fost:
—	Uneori viaţa e tare ciudată.
—	Iar alteori nu e, zise Marvin Breed.
—	

—	
82

83

33 Un om nerecunoscător
L-am întrebat pe Marvin Breed dacă o cunoscuse pe Emily Hoenikker, soţia lui Felix, mama Angelei, a lui Franklin şi Newt, femeia care zăcea sub stîlpul monstruos.
—	Dacă am cunoscut-o?
Vocea îi căpătă un ton tragic.
—	Dacă am cunoscut-o, domnule ? Sigur
că da. Am fost colegi de liceu. Prezidam
împreună Comitetul Culorilor Clasei. Tatăl
ei era proprietarul magazinului de muzică
din Uium. Emily ştia să cînte la orice instru
ment. Am fost atît de îndrăgostit de ea încît
m-am lăsat de fotbal şi am încercat să cînt
la vioară. Şi pe urmă frate-meu Asa s-a întors
în vacanţă de la M.I.T.^ şi-am făcut greşeala
să îi fac cunoştinţă cu iubita mea.
Marvin Breed pocni din degete.
—	Uite-aşa de repede mi-a suflat-o. Mi-am
sfarîmat vioara de şaptezeci şi cinci de dolari
de unul dintre picioarele de alamă ale patului
şi m-am dus la florărie, unde am cumpărat
o cutie dintr-alea în care se împachetează
trandafirii, am pus scripca în cutie şi i-am
1.  Massachussetts Institute of Technology. 84

trimis-o   lui   Eniily   printr-un   comisionar Western Union.
—	Era frumoasă?
—	Frumoasă? repetă el. Domnule dragă, cînd o să dau prima oară ochii cu un înger, dac-o vrea Dumnezeu sâ am parte de aşa ceva, o să mă minunez de aripile, nu de chipul său. Am văzut deja cel mai frumos chip cu putinţă. Nu era bărbat în Uium care să nu fie îndrăgostit de ea, în taină sau pe faţă. Ar fi putut lua pe oricine. (Scuipă pe podea.) Şi cînd colo s-a măritat cu stîrpitura aia de olandez nenorocit! Se logodise cu frate-meu, şi pe urmă a apărut javra aia prefăcută. (Marvin Breed pocni din nou din degete.) I-a suf!at-o cit ai clipi lui frate-meu. Ştiu că e o dovadă de nerecunoştinţa, de înaltă trădare, de înapoiere şi anti-intelec-tualism să spui despre o persoană care nu mai e printre noi şi atît de celebră ca dr. Hoenikker că era o javră. Ştiu cît de inofensiv, blînd şi visător trebuia să fie, că nu era în stare sâ omoare nici o muscă şi cum nu îl interesau banii, puterea, hainele scumpe, maşinile şi alte lucruri, că era diferit de noi, că era mai bun decît noi, cît de nevinovat era - ce mai, un lisus în carne şi oase, mai puţin partea cu Fiul lui Dumnezeu...
Marvin Breed consideră că nu mai era nevoie să continue. L-am rugat să îşi ducă gîndul la capăt.
85

—	Dar? spuse el. Dar?
Se duse la o fereastră şi privi spre poarta cimitirului.
—	Dar? murmură el către poartă, lapo-
viţă şi obeliscul Hoenniker care de-abia se
întrezărea. Dar cum dracu' poate fi nevi
novat un om care ajută la fabricarea unui
lucru ca bomba atomică ? Şi cum poţi spune
despre un om că avea un suflet mare, cînd
el nu a mişcat un deget în timp ce soţia lui,
cea mai frumoasă şi bună femeie din lume,
se stingea încet din lipsă de dragoste şi înţe
legere ?
Se înfiora.
—	Uneori mă-ntreb dacă nu se născuse
mort. N-am mai văzut niciodată un om care
să fie atît de puţin interesat de viaţă. Cred
că asta e buba cu lumea: prea mulţi oameni
sus-puşi sînt morţi de-a binelea.

34 Vin-dit
In magazinul de pietre funerare am trăit primul meu vin-dit. Acest termen bokono-nist desemnează un brînci brusc şi foarte personal spre bokononism, spre convingerea că Dumnezeu Atotputernicul ştia totul despre mine, în fond, că Dumnezeu Atotputernicul avea planuri foarte amănunţite în ceea ce mă priveşte.
Vin-dit-ul a fost legat de îngerul de marmură care stătea sub vîsc. Taximetristului îi intrase în cap că trebuie neapărat să cumpere îngerul şi sâ-1 pună la mormîntul mamei sale. Stătea cu lacrimi în ochi în faţa statuii.
Marvin Breed încă se mai uita pe geam la poarta cimitirului, după ce-şi spusese părerea despre Felix Hoenikker.
—	O fi fost stîrpitura aia de olandez nenorocit un fel de sfînt al zilelor noastre, adăugă el, dar să dea dracu' dacă a făcut vreodată ceva ce nu i-a convenit şi dacă nu a primit întotdeauna tot ce şi-a dorit. Din cauza muzicii.
—	Poftim?
—	De-aia s-a măritat cu el. Spunea că mintea lui aude cea mai măreaţă muzică, muzica sferelor. (Scutură din cap.) Prostii.
—	

—	
86

87

<«M

Poarta cimitirului îl făcu să-şi aducă aminte cînd îl văzuse pentru ultima oară pe Frank Hoenikker, fabricantul de machete, spaima gîndacilor închişi în borcane.
—	Frank, spuse el.
—	Ce-i cu el?
—	Ultima oară cînd l-am văzut pe puştiul ăla ţicnit, săracul, a fost cînd a ieşit pe poarta asta. înmormîntarea lui taică-său nu se terminase. Bâtrînul încă nu ajunsese în pămînt şi Frank ieşea deja pe poartă. A făcut semn cu mîna la prima maşină care a trecut pe drum. Un Pontiac nou cu număr de Florida. Maşina s-a oprit. Frank s-a urcat şi aia a fost ultima oară cînd a fost văzut de cineva din Uium.
—	Am auzit că e căutat de poliţie.
—	E o întîmplare, o aberaţie. Frank nu putea fi delincvent. Nu avea curaj pentru aşa ceva. Singurul lucru la care se pricepea era să facă machete. Singura slujbă pe care a avut-o vreodată a fost la Magazinul de bricolaj al lui Jack, unde vindea machete, construia machete şi le dădea oamenilor sfaturi despre construirea machetelor. Cînd şi-a luat tălpăşiţa de-aici s-a dus în Florida, unde a găsit de lucru ca vînzător într-un magazin de machete din Sarasota. Magazinul nu era decît un paravan pentru o reţea de hoţi de maşini, care furau Cadillac-uri, le încârcau pe transportoare amfibii reformate si le duceau în Cuba.

Aşa a intrat Frank în încurcătură. Cred că poliţiştii nu dau de el pentru că e mort. Probabil că a auzit prea multe în timp ce lipea cu prenadez o turelă pe crucişătorul Missouri.
—	Ştiţi cumva unde e Newt acum?
—	Cred că e la soră-sa, în Indianapolis. Ultima oară cînd am auzit de el era încurcat cu o pitică rusoaică şi picase cursurile pregătitoare la medicină de la Corneli. Vă puteţi închipui un pitic ajuns doctor? Şi, în aceeaşi familie nefericită, mai e şi fata aia greoaie, de aproape un metru nouăzeci. Omul ăla, atît de faimos pentru mintea lui luminată, a retras-o pe fiică-sa de la liceu la şaisprezece ani, ca să aibă în continuare o femeie care să vadă de el. Tot ce-i mai rămăsese era clarinetul la care cîntase în orchestra liceului din Uium, The Marching Hundred. După ce a abandonat şcoala, spuse Breed, nimeni nu i-a dat întîlnire. Nu avea nici un prieten, iar lui taică-său nici măcar nu-i trecea prin cap să-i dea bani ca să iasă şi ea în oraş. Ştii ce făcea ?
—	Nu.
—	De multe ori se încuia seara în camera ei, punea discuri şi acompania la clarinet melodiile. E o adevărată minune a zilelor noastre că şi-a găsit un soţ.
—	Cît vreţi pe îngerul ăsta ? întrebă taxi-metristul.
—	
89

■HH

—	V-am zis că nu-i de vînzare.
—	Cred că nu se mai găsesc meşteri în stare să cioplească aşa, am remarcat.
—	Am eu un nepot în stare, spuse Breed. Băiatul lui Asa. Era pe cale să devină mare cercetător, dar pe urmă au lansat bomba asupra Hiroshimei şi şi-a dat demisia, s-a îmbătat, a venit la mine şi mi-a spus că vrea să-nveţe să cioplească.
—	Lucrează aici ?
—	E sculptor la Roma.
—	Dacă vi s-ar oferi suficient de mulţi bani pe statuie, spuse şoferul, aţi vinde-o, nu-i aşa?
—	Poate. Dar ar fi nevoie de o groază de bani.
—	Unde treceţi numele pe un monument ca ăsta? întrebă taximetristul.
—	Are deja un nume pe el, pe soclu.
Nu vedeam din cauza crengilor sprijinite
de piedestal.
—	Nu 1-a ridicat nimeni ? m-am interesat.
—	Nu \-a plătit nimeni. Povestea e urmă
toarea : un imigrant neamţ mergea spre Vest
cu nevastă-sa, iar ea a murit de vărsat de
vînt aici, în Uium. Aşa că omul a comandat
îngerul ăsta ca să i-1 pună pe mormînt şi i-a
arătat străbunicului meu că are cu ce să
plătească. Numai că după aceea a fost jefuit.
Pînă la ultimul cent. Singura avuţie care-i
mai rămăsese era nişte pămînt cumpărat în

Indiana şi pe care nu-1 văzuse niciodată. Aşa că a plecat mai departe, spunînd că se va întoarce să plătească îngerul.
—	Şi nu s-a mai întors ? am întrebat.
—	Nu.
Marvin Breed dădu la o parte cu piciorul cîteva ramuri, ca să vedem numele de pe piedestal. Era un nume de familie.
—	Un nume cam ciudat, spuse el. Dacă imigrantul ăla o fi avut urmaşi, probabil că şi-au americanizat numele. Acuma i-o fi che-mînd Jones, Black sau Thompson.
—	Vă înşelaţi, am şoptit eu.
încăperea îşi schimbase brusc forma, pereţii, tavanul şi podeaua transformîndu-se în guri de tunel căscate, tunelurile străbătînd timpul în toate direcţiile. Am avut o viziune bokononistă a unităţii în care se află de-a pururi toţi oamenii ce rătăcesc pe faţa pămîn-tului, bărbaţi, femei şi copii.
—	Vă înşelaţi, i-am spus, cînd viziunea dispăruse.
—	Ştiţi pe cineva cu numele ăsta ?
—	Da.'
Era numele meu de familie.

90

91

35 Magazinul de bricolaj
în drum spre hotel, am zărit Magazinul de bricolaj al lui Jack, locul unde lucrase Franklin Hoenikker. L-am rugat pe taxime-trist să oprească acolo şi să mă aştepte.
Am intrat şi l-am găsit pe Jack în persoană tronînd peste motoare, trenuleţe, avioane, bărci, case, felinare, pomi, tancuri, rachete, maşini, hamali, şefi de tren, poliţişti, pompieri, mumii, taţi, cîini, pisici, găini, soldaţi, rate si vaci miniaturale. Era un om cada-veric, serios, murdar şi care tuşea des.
— Cum era Franklin Hoenikker? repetă el, şi tuşi interminabil. Dădu din cap şi-mi arătă că îl adorase pe Frank mai mult decît pe oricine de pe lume. Asta nu e o întrebare la care să răspund prin vorbe. Dar pot să vă arăt ce fel de puşti era Franklin Hoenikker. (Tuşi.) Puteţi să vedeţi şi să trageţi singur concluziile.
Am coborît cu Jack în pivniţa magazinului. Acolo locuia. în încăpere se găseau un pat dublu, un dulăpior de toaletă şi un reşou.
Jack îşi ceru scuze pentru că patul nu era făcut.

—	Nevasta m-a lăsat acum o săptămînă.
(Tuşi.) încă mai încerc să mă adun.
Apăsă pe un comutator şi capătul opus al pivniţei fu inundat de o lumină orbitoare.
Ne-am apropiat de lumină şi am constatat că însufleţea, ca un soare, o ţărişoară fantastică, ridicată pe foaie de placaj, o insulă perfect dreptunghiulară, ca un district din Kansas. Orice suflet zbuciumat care s-ar fi aventurat mai departe de hotarele sale înverzite ar fi căzut dincolo de marginile lumii.
Fiecare amănunt era gîndit, modelat şi vopsit atît de meşteşugit, încît nu era nevoie să privesc cu ochii întredeschişi ca să cred că ţărişoara aceea - cu dealurile, lacurile, rîurile, pădurile şi oraşele sale, şi cu tot ce îndrăgesc oamenii la locurile lor natale -era reală.
Peste tot se întindeau, ca nişte spaghetti, şine de cale ferată.
—	Priviţi uşile caselor, spuse Jack cu respect.
—	Perfecte. Fin lucrate.
—	Mînerele sînt de alamă, iar inelele de bătut în uşă funcţionează.
—	Dumnezeule!
—	M-aţi întrebat cum era Franklin Hoenikker; el a construit asta.
Vocea lui Jack se înecă.
—	Singur ?

92

93

—	L-am mai ajutat şi eu, dar am respectat planurile lui. Puştiul era un geniu.
—	Nimic de zis.
—	Fratele lui mai mic era pitic, ştiţi?
—	Da.
—	El ne-a ajutat să prindem astea pe dedesubt.
—	Totul arată exact ca-n realitate.
—	Să stiti că n-a fost uşor.
—	Cu răbdarea treci şi marea.
—	Puştiul ăla nu prea avea de ce să stea acasă.
—	Am auzit.
—	Aici era casa lui. Şi-a petrecut mii de ore aici, în subsol. Uneori nici nu dădea drumul la trenuleţe; doar stătea şi se uita, cum facem noi acum.
—	Ai ce vedea. E ca o excursie în Europa: dacă te uiţi cu atenţie, sînt atît de multe lucruri de văzut!
—	Frank vedea lucruri care nouă ne scăpau. Dintr-o dată rădea un deal, despre care noi am fi putut jura că-i adevărat. Şi, culmea, avea dreptate. Punea un lac în locul dealului şi o podişcă peste lac şi totul arăta de zece ori mai bine ca înainte.
—	E un talent rar.
—	Aşa e! spuse Jack cu o înflăcărare care îi provocă încă un acces de tuse. Cînd termină de tuşit, ochii îi lăcrimau. Ascultă, i-am zis puştiului să se ducă la facultate ca

să ajungă inginer şi să lucreze pentru o companie de aeronave sau altă firmă de genul ăsta - o firmă mare, care să-i sprijine ideile.
—	Mi se pare că şi dumneavoastră l-aţi sprijinit mult.
—	Aş vrea s-o fi făcut, să fi putut s-o fac, se întrista Jack. Nu aveam bani. îl ajutam cu materiale de cîte ori puteam, dar majoritatea materialelor le cumpăra din banii cîştigaţi lucrînd sus ca vînzător. Nu cheltuia nici un bănuţ pe altceva - nu bea, nu fuma, nu se ducea la film, nu umbla cu fete, nu era mort după maşini.
—	Ţara asta are nevoie de astfel de oameni.
Jack ridică din umeri,
—	Ei bine... cred că gangsterii din Florida i-au venit de hac. Ca să nu vorbească.
—	Tot ce se poate.
Jack clacă brusc şi izbucni în lacrimi.
—	Mă-ntreb, spuse el printre sughiţuri,
dacă nenorociţii ăia ştiau ce fel de om omoară!

94

95

3& Miau
în timpul călătoriei mele în Uium şi nu numai - o expediţie de două săptămîni, în perioada Crăciunului - l-am lăsat pe un poet amărît, pe care-1 chema Sherman Krebbs, să locuiască în apartamentul meu din New York. Cea de-a doua soţie tocmai mă părăsise, susţinînd că eram prea pesimist ca să mă suporte o persoană optimistă.
Krebbs era bărbos, un lisus blond platinat cu ochi blînzi de cocker spaniol. Nu eram prieteni apropiaţi. îl întîlnisem la un cocteil unde mi s-a prezentat ca fiind Preşedinte General al Poeţilor şi Pictorilor militînd pentru Războiul Atomic Imediat. Căuta adăpost, nu neapărat antiatomic, iar eu dispuneam de aşa ceva.
Cînd m-am întors, încă impregnat de uluitoarele implicaţii spirituale ale îngerului de marmură din Uium, pe care nu-1 ridicase nimeni, mi-am găsit apartamentul distrus de o orgie nihilistă. Krebbs nu mai era acolo, dar, pînă să plece, îmi tocase trei sute de dolari pe convorbiri interurbane, îmi arsese canapeaua în cinci locuri, îmi omorîse pisica, îmi distrusese arborele de avocado şi smulsese uşa dulăpiorului de medicamente.

Pe linoleumul galben din bucătărie îmi scrisese - cu fecale, aveam să-mi dau seama -o poezioară.
Am o eh ici netă
Dar nu e completă
Nu va fi cu-adevărat veselă
Pînă nu voi avea
Un tocător de gunoi la chiuvetă.
Mai era un mesaj, scris cu ruj de o mînă de femeie, pe tapetul de deasupra tăbliei patului. „Nu, nu, nu, spuse puicuţa-sără-cuţa."
La gîtul pisicii omorîte era un bilet. Pe el scria „Miau".
Nu l-am mai văzut niciodată pe Krebbs. Cu toate astea, am impresia că făcea parte din karass-ul meu. Dacă aşa stau lucrurile, înseamnă că avea funcţia de wrang-wrang. Potrivit spuselor lui Bokonon, un wrang-wrang este o persoană care îi abate pe ceilalţi de la o anumită direcţie de gîndire, dezvăluind absurditatea acesteia prin simplul exemplu dat de viaţa sa personală.
Poate că avusesem tendinţa să consider că îngerul de marmură era lipsit de semnificaţie şi, de aici, să ajung la convingerea că nimic nu are semnificaţie. Dar, după ce am văzut ce făcuse Krebbs, şi mai ales ce îi făcuse pisicutei mele, nihilismul nu mai era de mine.

96

97

Ceva sau cineva nu do/ea să fiu nihilist. Misiunea lui Krebbs, fie că el o ştia, fie câ nu, era să mă scîrbească de această filosofic. Felicitări, domnule Krebbs, felicitări.

37
Un general-maior modern

Şi apoi, într-o bună zi, într-o duminică, am aflat unde putea fi găsit fugarul, făuritorul de machete, Dumnezeul şi Satana gîzelor din borcane - Franklin Hoenikker.
Trăia!
Ştirea era publicată într-un supliment special din New York Sunday Times. Suplimentul era o reclamă plătită pentru o republică bananieră. Pe copertă era fotografiată, din profil, cea mai sfîşietor de frumoasă fată pe care aş fi putut spera s-o văd vreodată.
In spatele ei, nişte buldozere doborau palmieri, deschizînd un bulevard larg. La capătul acestui bulevard se vedeau structurile de oţel a trei clădiri noi.
„Republica San Lorenzo în transformare! scria pe copertă. Un popor fericit, frumos, progresist, iubitor de libertate devine o atracţie atît pentru investitorii americani, cît şi pentru turişti."
Nu aveam nici o grabă să citesc suplimentul. Fata de pe copertă îmi era de-ajuns -chiar mai mult decît atît, pentru că mă îndrăgostisem de ea pe loc. Era foarte tînără şi foarte serioasă, de asemenea, plină de compasiune şi înţeleaptă.

98

99

Era ciocolatie. Părul ci era blond-auriu.
Se numea Mona Aamons Monzano, preciza coperta. Era fiica adoptivă a dictatorului din fruntea statului.
Am deschis suplimentul, sperînd să găsesc alte fotografii ale sublimei madone mulatre.
Am găsit în schimb un portret al dictatorului, Miguel „Papa" Monzano, o gorilă de peste şaptezeci de ani,
Lîngâ portretului lui „Papa" Monzano era fotografia unui tînăr imatur, cu umeri înguşti, cu faţă de vulpe. Avea un veston militar alb, pe care strălucea un fel de bijuterie în formă de soare. Avea ochii apropiaţi şi umbriţi de cearcăne. Arăta de parcă toată viaţa le ceruse frizerilor să-1 radă în părţi şi pe ceafă, fără să se atingă de părul din creştet. Avea o claie sîrmoasâ pieptănată în sus, ca un cub de păr ondulat, care ajungea la dimensiuni incredibile.
Puştiul dizgraţios era generalul-maior Franklin Hoenikker, Ministru al Ştiinţei şi Progresului în Republica San Lorenzo.
Avea douăzeci şi şase de ani.

38
Capitala mondială a baracudei
Din suplimentul publicaţiei New York Sunday Times am aflat că San Lorenzo măsura şaptezeci de kilometri lungime pe treizeci lăţime. Avea o populaţie de patru sute cincizeci de mii de suflete „...dedicate idealurilor Lumii Libere".
Punctul cel mai înalt al insulei, muntele McCabe, avea trei mii cinci sute de metri deasupra nivelului mării. Capitala insulei era Bolivar, „...un oraş izbitor de modern, construit într-un golf care ar putea adăposti întreaga flotă navală a Statelor Unite". Principalele produse de export erau zahărul, cafeaua, bananele, indigoul şi bibelourile artizanale.
„Iar pescarii sportivi recunosc San Lorenzo drept capitala mondială de necontestat a baracudei."
M-am întrebat cum de reuşise Franklin Hoenikker, care nici nu terminase liceul, să ajungă într-o poziţie atît de înaltă. Răspunsul mi-a fost oferit, in parte, de un material despre San Lorenzo, semnat de „Papa" Monzano.
„Papa" spunea că Frank este arhitectul „Planului General San Lorenzo", care cuprindea

100

101

o reţea nouă de drumuri, electrificarea satelor, staţii de tratai'e a deşeurilor, hoteluri, spitale, clinici, căi ferate - tot tacîmul. Şi, deşi materialul era scurt şi redactat cu grijă, „Papa" îl numea de cinci ori pe Frank „.. .came din carnea doctorului Felix Hoenikker".
Expresia trăsnea a canibalism de la o poştă.
Pur şi simplu, „Papa" îl considera pe Frank o halcă din carnea magică a tatălui său.

39 Fata Morgana
Un alt material din supliment, un articol pompos, intitulat „Ce a însemnat San Lorenzo pentru un american", arunca încă un strop de lumină. Era aproape sigur scris de altcineva, la comandă. Purta semnătura generalului-maior Franklin Hoenikker.
In materialul respectiv, Frank povestea despre cum se afla singur pe un iaht cu motor de douăzeci de metri, pe punctul de a se duce la fund în Marea Caraibelor. Nu dădea explicaţii despre ce anume făcea acolo sau despre motivul pentru care era singur. Preciza, totuşi, că punctul de plecare fusese Cuba.
„Ambarcaţiunea de lux se ducea la fund, şi, o dată cu ea, şi viaţa mea pustie, spunea articolul. De patru zile, nu mîncasem decît doi biscuiţi şi un pescăruş. înotătoarele dorsale ale rechinilor despicau apele calde din jur, iar bancurile de baracuda cu dinţi ascuţiţi făceau valurile să clocotească.
Mi-am ridicat ochii spre Creatorul meu, gata să accept voia Sa. Privirea mi-a poposit asupra unui pisc semeţ, plutind printre nori. Să fi fost Fata Morgana, cruda amăgire a unui miraj ?"

102

103

în acel punct, mi-am întrerupt lectura ca să caut ce înseamnă Fata Morgana; am aflat că era un miraj, numit după Morgan le Fay, o zînă care trăia pe fundul unui lac. Fusese observat în strîmtoarea Messina, între Calabria şi Sicilia. Pe scurt, Fata Morgana era un rahat poetic.
Ceea ce văzuse Frank de pe ambarcaţiunea lui care se scufunda nu era cruda Fata Morgana, ci vîrful muntelui McCabe. Curenţii binevoitori au purtat iahtul spre ţărmul stîncos al insulei San Lorenzo, ca şi cum Dumnezeu ar fi dorit să-1 ducă acolo.
Frank a păşit pe mal, cu încălţările uscate, şi a întrebat unde se află. Materialul nu pomenea nimic despre aceasta, dar javra de Frank avea o farîmă de gheaţă-9 la el, într-un termos.
Neavînd paşaport, Frank a fost băgat la închisoare în Bolivar. Acolo a primit vizita lui „Papa" Monzano, care dorea să afle dacă nu cumva Frank era rudă de sînge cu nemuritorul dr. Frank Hoenikker.
„Am recunoscut că da, spunea Frank în articol. Din acel moment, toate uşile mi-au fost deschise."

40 Casa Indurării şi Speranţei
S-a întîmplat - „A fost menit să se întîmple", ar spune Bokonon - ca o revistă să-mi ceară să mă duc să fac un reportaj în San Lorenzo. Articolul nu urma să fie despre „Papa" Monzano sau Frank. Era despre Julian Castle, un milionar american, îmbogăţit din zahăr, care, la vîrsta de patruzeci de ani, urmase exemplul lui Albert Schweitzer, înfiin-ţînd un spital gratuit în mijlocul junglei şi dedicîndu-şi viaţa năpăstuiţilor aparţinînd altei rase.
Spitalul lui Castle se numea „Casa din Junglă a îndurării şi Speranţei". Jungla sa se afla în San Lorenzo, printre arborii de cafea sălbatici, pe versantul nordic al muntelui McCabe.
La data cînd am venit cu avionul în San Lorenzo, Julian Castle avea şaizeci de ani. în ultimii douăzeci de ani fusese cu desă-vîrşire altruist.
în vremurile sale de egoism, pentru cititorii ziarelor de scandal fusese la fel de cunoscut ca Tommy Manville, Adolf Hitler, Benito Mussolini şi Barbara Hutton. Faima lui se datora destrăbălării, alcoolismului, condusului imprudent şi refuzului încorporării.

104

105

Avea un talent uimitor de a cheltui milioane fără ca omenirea să se aleagă cu altceva în afară de suferinţă.
Fusese căsătorit de cinci ori şi avea un singur fiu.
Acest unic fiu, Philip Castle, era managerul şi proprietarul hotelului unde aveam de gînd să stau. Hotelul se numea Casa Mona, după Mona Aamons Monzano, negresa blondă de pe coperta suplimentului revistei New York Sunday Times. Casa Mona era nou-nouţă. Era una dintre cele trei clădiri noi care se vedeau în fundalul portretului Monei.
Nu mă simţeam purtat spre San Lorenzo de curenţi însufleţiţi de un scop anume, ci de aripile dragostei. Fata Morgana, mirajul fericirii de a fi iubit de Mona Aamons Monzano, devenise o forţă copleşitoare în viaţa mea lipsită de sens. îmi închipuiam că m-ar putea face mult mai fericit decît reuşiseră toate celelalte femei din viaţa mea.

41
Un karass pentru doi
Locurile din avionul care pleca din Miami cu destinaţia San Lorenzo erau dispuse în rîn-duri de cîte trei. S-a întîmplat - „A fost menit să se întîmple" - să stau lîngă Horlick Minton, noul ambasador american în Republica San Lorenzo, şi soţia sa, Claire. Amîndoi aveau părul alb, erau blînzi şi fragili.
Minton mi-a spus că era diplomat de carieră, fiind pentru prima oară cînd deţinea titlul de ambasador. Pînă în acel moment, el şi soţia lui lucraseră în Bolivia, Chile, Japonia, Franţa, Iugoslavia, Egipt, Africa de Sud, Liberia şi Pakistan.
Erau ca nişte porumbei. Se distrau neîncetat unul pe celălalt cu mici cadouri: privelişti demne de văzut prin hubloul avionului, fragmente amuzante sau instructive din cărţile pe care le citeau, amintiri răzleţe de demult. Cred că reprezentau exemplul desăvîrşit a ceea ce Bokonon numeşte duprass, un karass format din două persoane.
„Un duprass veritabil, spune Bokonon, nu poate fi destrămat nici măcar de copiii rezultaţi din uniunea celor doi."
Prin urmare, exclud familia Minton din karass-ul meu, din cel al lui Frank, din cel

106

107

al lui Newt, din cel al Angelei, din cel al lui Asa Breed, din cel al lui Lyman Enders Knowles, din cel al lui Sherman Krebbs. Karass-u\ familiei Minton era foarte neîncăpător, căci avea doar doi membri.
—	Cred că sînteţi extrem de încîntat, i-am spus lui Horlick Minton.
—	De ce anume ?
—	De faptul că aţi fost numit ambasador.
Din privirile compătimitoare pe care le-au
schimbat, mi-am dat seama că spusesem o prostie. însă au dat dovadă de bunăvoinţă.
—	Da, încuviinţă Minton cu o grimasă,
sînt încîntat.
Zîmbi ostenit.
—	Sînt extrem de onorat.
Cam aşa au decurs lucrurile cu toate subiectele de conversaţie pe care le găseam. Nu reuşeam să le stîrnesc entuziasmul cu nici un chip. De exemplu:
—	îmi închipui că ştiţi multe limbi străine, am spus eu.
—	Vreo şase, sau chiar şapte, între noi fie vorba, răspunse Minton.
—	Cred că e o mare satisfacţie.
—	Ce anume ?
—	Faptul că puteţi vorbi cu oameni de diferite naţionalităţi.
—	O mare satisfacţie, spuse Minton mecanic.
—	O mare satisfacţie, repetă soţia lui.

Şi s-au întors la lectura unui voluminos manuscris dactilografiat, aşezat pe minerul dintre cele două locuri pe care le ocupau.
—	Spuneţi-mi, vă rog, am zis eu, după ceva timp, în călătoriile pe care le-aţi făcut aţi constatat că peste tot oamenii sînt, în linii mari, la fel?
—	Ha? întrebă Minton.
—	Vi s-a părut că oamenii sînt în esenţă la fel, peste tot în lume?
Se uită la soţia lui, ca să se asigure că şi ea a auzit întrebarea, apoi se întoarse spre mine.
—	în esenţă, sînt peste tot la fel, încuviinţă el.
—	îhîm, i-am răspuns eu.
Bokonon spune, la un moment dat, că membrii unui duprass mor la cel mult o sâptămînă distanţă unul de altul. Cînd celor doi Minton le-a venit vremea, au murit în aceeaşi clipă.

108

109

42 Biciclete pentru Afganistan
Spre coada avionului era un băruleţ, aşa că m-am dus să beau un pahar. Acolo am întîlnit alţi concetăţeni, pe H. Lowe Crosby, din Evanston, Ilinois, şi soţia lui Hazel.
Erau corpolenţi şi aveau vreo cincizeci de ani. Vorbeau pe nas. Crosby mi-a spus că avea o fabrică de biciclete în Chicago şi că angajaţii lui erau nişte nerecunoscători. Avea de gînd să-şi mute afacerea în recunoscătorul San Lorenzo.
—	Cunoaşteţi bine San Lorenzo? l-am întrebat.
—	Acum e prima oară cînd pun piciorul pe insulă, dar am auzit numai lucruri bune despre ea, spuse H. Lowe Crosby. Acolo există disciplină. Lucrurile nu se schimbă de la un an la altul. Guvernul lor nu îi încurajează pe cetăţeni să devină nişte mucoşi plini de ifose.
—	Poftim ?
—	Doamne-Dumnezeule, în Chicago nici nu mai facem biciclete. Totul se reduce acum la relaţiile umane. Capetele luminate stau şi se gîndesc cum să facă să fie toată lumea fericită. Nu mai poţi concedia pe nimeni,

orice-ar fi. Şi dacă, din întîmplare, fabrici o bicicletă, sindicatul te acuză de tratament crud şi inuman, iar guvernul confiscă bicicleta în contul impozitelor şi o donează unui orb din Afganistan.
—	Şi credeţi că lucrurile stau altfel în San Lorenzo ?
—	Ba bine că nu! Locuitorii sînt suficient de săraci, de neştiutori şi de speriaţi ca să dea dovadă de bun-simt!
Crosby a vrut să afle cum mă cheamă şi cu ce mă ocup. I-am spus, iar Hazel, soţia lui, mi-a recunoscut numele ca fiind din Indiana. Şi ea era din Indiana.
—	Doamne, îmi spuse, eşti un hoosier^ ?
Am recunoscut că sînt.
—	Şi eu sînt, cotcodăci ea. Nimănui nu trebuie să-i fie ruşine că e hoosier.
—	Mie nu mi-e, i-am spus. Şi nici nu ştiu pe nimeni căruia să îi fi fost ruşine cu asta.
—	Să ştii că ne descurcăm de minune. Am făcut o dată o călătorie în jurul lumii cu Lowe, şi peste tot am dat de oameni din Indiana aflaţi în posturi de conducere.
—	E plăcut să auzi asta.
—	îl ştii pe directorul hotelului ăluia nou din Istanbul?
—	Nu.
1. Nume dat persoanelor care s-au născut sau trăiesc în statul Indiana.

110

111

—	E din Indiana. Şi un nu-ştiu-cum militar din Tokio...
—	Ataşatul, spuse soţul ei.
—	Tot din Indiana e, continuă Hazel. Şi noul ambasador în Iugoslavia...
—	E din Indiana? am întrebat.
—	Şi nu numai el, ci şi corespondentul de la Hollywood al revistei Life. Şi bărbatul acela din Chile...
—	Şi el tot din Indiana?
—	Nu e loc unde un hoosier să nu-şi fî adus contribuţia, spuse ea.
—	Cel care a scris Ben Hur era hoosier.
—	Şi James Whitcomb Riley^.
—	Şi dumneavoastră sînteţi din Indiana? l-am întrebat pe soţ.
—	Nu. Eu sînt din Statul Preriilor. „Ţara lui Lincoln", cum i se mai spune.
—	De fapt, spuse Hazel plină de satisfacţie, Lincoln era şi el un hoosier. A crescut în districtul Spencer.
—	Desigur, i-am răspuns.
—	Cei din Indiana au ceva aparte, continuă Hazel, dar n-aş putea să spun ce anume. Dacă ai sta să faci o listă cu ei, nu ţi-ar veni să crezi.
—	Aşa e, am zis eu.
Hazel şi-a pus mîna pe braţul meu.
—	Noi, cei din Indiana, trebuie să fim uniţi.

—	Desigur.
—	Spune-mi „mami".
—	Poftim?
—	Cînd întîlnesc un hoosier tînăr, îl pun să-mi spună „mami".
—	Aha.
—	Hai, să te văd cum spui, mă îndemnă ea.
—	Mami?
Zîmbi şi-mi dădu drumul. Un angrenaj îşi încheiase ciclul. Faptul că îi spusesem „mami" îl oprise, iar acum Hazel îl aducea în poziţia iniţială pentru următorul hoosier care avea să îi iasă în cale.
Obsesia lui Hazel pentru răspîndirea celor din Indiana în toată lumea era un exemplu clasic de karass fals, de echipă aparentă, lipsită de orice semnificaţie în ceea ce priveşte căile prin care Dumnezeu rezolvă lucrurile, un exemplu clasic pentru ceea ce Bokonon numeşte gargalon. Alte exemple degargalon sînt Partidul Comunist, Fiicele Revoluţiei Americane, Compania de Electricitate, Clubul Excentricilor şi toate popoarele, de oricînd şi oriunde.
După cum ne îndeamnă Bokonon să cîntăm:
Dacă vrei să ştii ce e un gargalon Uită-te sub cauciucul unui balon.

1. Poet american (1849-1916).

112

113

:M

43
Un manechin pentru demonstraţie
H. Lowe Crosby considera că dictaturile erau, de cele mai multe ori, foarte benefice. Nu era un om râu, şi nici prost. Felul hîtru şi din topor în care privea lumea îl prindea foarte bine, dar multe dintre lucrurile pe care le spunea despre omenirea nedisciplinată nu erau doar amuzante, ci şi adevărate.
Raţiunea şi simţul umorului îl părăseau însă atunci cînd discuta despre adevărata menire a oamenilor pe pămînt.
Credea cu tărie că aceştia trebuiau să fabrice biciclete pentru el.
—	Sper că San Lorenzo va confirma toate lucrurile bune pe care le-aţi auzit despre insulă.
—	Nu trebuie decît să discut cu un singur om ca să văd dacă e adevărat, răspunse el. Cînd „Papa" Monzano îşi dă cuvîntul de onoare în legătură cu ceva de pe insulă, înseamnă că aşa e. Aşa stau şi aşa vor sta lucrurile.
—	Ce-mi place mie, spuse Hazel, e că toţi vorbesc engleza şi sînt creştini. Asta uşurează considerabil lucrurile.

—	Ştiţi cum pedepsesc delictele acolo ? mă întrebă Crosby.
—	Nu.
—	Nu există delicte. „Papa" Monzano a transformat delictele în ceva atît de respingător, încît oamenii nici nu se pot gîndi la ele fără să li se facă rău. Am auzit că poţi să laşi un portofel plin în mijlocul drumului şi peste o săptămînă e tot acolo, neatins.
—	Aha.
—	Ştiţi care e pedeapsa pentru furt ?
—	Nu'
—	Cîrligul. Fără amenzi, eliberare condiţionată sau arest preventiv. Doar cîrligul. Pentru furt, pentru omor, pentru incendiere pentru trădare, pentru viol, pentru trasul cu ochiul. încâlci legea - nu contează care lege - şi ai parte de cîrlig. Oricine poate înţelege asta, de aceea San Lorenzo e cea mai disciplinată ţară din lume.
—	Dar ce e cîrligul ?
—	Construiesc un fel de spînzurătoare. Doi stîlpi şi o grindă. Pe urmă iau un fel de cîrlig de undiţă imens, de oţel, şi îl atîrnă de grindă. Apoi îl iau pe ăla care a fost atît de fraier încît să încalce legea, îi bagă cîrligul în burtă şi îl lasă pe nenorocit să atîrne acolo, pe legea mea!
—	Dumnezeule mare!
—	Nu zic că e un lucru bun, spuse Crosby. Dar nici rău nu e. Uneori mă întreb dacă
—	

—	
114

115

aşa ceva nu ar pune capăt delincventei juvenile. Poate că într-o democraţie, cîrligul e prea de tot. Poate că spînzurarea publică ar fi mai potrivită. Ia să atîrni vreo cîţiva puşti care au furat maşini de felinarele din faţa caselor lor şi să le pui de gît o inscripţie cu „Mamă, uite-ţi băiatul". Fă-o de cîteva ori, şi cheia din contact o să aibă soarta scaunului rabatabil şi a treptei pentru urcare în limuzinele de epocă.
—	Am văzut chestia asta în pivniţa Muzeului Figurilor de Ceară din Londra, spuse Hazel.
—	Ce chestie? am întrebat-o.
—	Cîrligul. în Camera Ororilor, care se află la subsol; aveau un om atîrnat în cîrlig. Arăta atît de real că mi-a venit să vomit.
—	Harry Truman nu semăna deloc cu Harry Truman, spuse Crosby.
—	Poftim ?
—	In muzeu, răspunse Crosby. Statuia lui Truman nu prea semăna cu el.
—	Dar majoritatea semănau, spuse Hazel.
—	în cîrlig era agăţat cineva cunoscut? o întrebai eu.
—	Nu cred. Era un oarecare.
—	Un manechin pentru demonstraţie ?
—	Da. Exponatul era în spatele unei perdele de catifea neagră şi trebuia s-o dai la o parte ca să priveşti. Pe draperie era agăţată

o plăcuţă pe care scria că nu trebuie să li se dea voie copiilor să se uite.
—	Dar copiii se uitau, spuse Crosby. în sală erau copii, şi toţi se uitau.
—	O plăcuţă de genul ăsta e un magnet pentru copii, zise Hazel.
—	Şi cum reacţionau copiii la vederea omului străpuns de cîrlig? întrebai eu.
—	A, cam la fel ca adulţii, răspunse Hazel. Se uitau fără să scoată o vorbă şi treceau mai departe la următorul exponat.
—	Care era?
—	Un scaun de fier pe care fusese ars un om, spuse Crosby. L-au prăjit pentru că îşi omorîse fiul.
—	Numai că, după ce l-au ars, completă neutru Hazel, au descoperit că, de fapt, nu-şi omorîse copilul.
—	

—	
116

117

44 Simpatizanţi comunişti
Cînd m-am întors la locul meu de lingă duprass-ul lui Claire şi Horlick Minton, deţineam noi informaţii despre ei. Le aflasem de la familia Crosby.
Nu îi cunoşteau pe Clan-e şi Horlick Minton, dar auziseră de ei. Erau indignaţi de numirea lui ca ambasador. Mi-au spus că Minton fusese la un moment dat destituit de Ministerul de Externe din cauza atitudinii sale îngăduitoare faţă de comunism, dar slugoii comimişti reuşiseră sâ-1 aducă înapoi.
—	Salonul e foarte agreabil, i-am zis lui Minton în timp ce mâ aşezam.
—	Hm?
El Şl soţia citeau în continuare manuscrisul pe care îl ţineau la mijloc.
—	Barul e foarte drăguţ.
—	Aha. Mă bucur.
îşi reluară lectura, fără să se arate cîtuşi de puţin interesaţi să discute cu mine. Apoi Minton se întoarse brusc, cu un zîmbet pe jumătate amar, şi mă întrebă:
—	Cine era ?
—	Cine era cine ?

—	Cel cu care vorbeaţi în bar. Veneam să bem ceva, dar, cînd să intrăm, v-am auzit vorbind cu un bărbat. Vorbea foarte tare. Spunea că sînt simpatizant comunist.
—	E un fabricant de biciclete, H. Lowe Crosby, i-am răspuns, simţind cum roşesc.
—	Am fost înlăturat din funcţie din cauza pesimismului. Nici vorbă de comunism.
—	A fost dat afară din cauza mea, spuse soţia lui. Singura dovadă împotriva lui pe care o aveau era o scrisoare pe care am trimis-o din Pakistan pentru New York Times.
—	Şi ce scria acolo?
—	Multe lucruri, răspunse ea, pentru că mă deranja foarte tare faptul că americanii nu pot concepe cum este să fii diferit de ei, să fii diferit şi mîndru de asta.
—	înţeleg.
—	Insă o frază anume era pomenită mereu în timpul audierii pe probleme de loialitate, suspină Minton. „Americanii", cită el din scrisoarea trimisă de soţia sa ziarului, „caută neîncetat dragostea, în forme pe care aceasta nu le poate lua şi în locuri unde nu se poate naşte. Fenomenul are, probabil, legătură cu felul în care ne-am cucerit teritoriile de la indieni."
—	

—	
118

119

45
De ce sînt detestaţi americanii
Scrisoarea trimisă de Claire Minton ziarului New York Times fusese publicată în zilele cele mai negre ale epocii McCarthy, iar soţul ei fusese destituit la douăsprezece ore după apariţia textului.
—	Dar ce era atît de groaznic în ea ? întrebai.
—	Cea mai înaltă formă de trădare, spuse Minton, este să afirmi că americanii nu sînt iubiţi, oriunde s-ar duce si indiferent ce ar face. Claire încerca să spună că politica externă americană ar trebui să recunoască ura, în loc să inventeze iubirea.
—	Presupun că sînt multe locuri unde americanii sînt urîţi.
—	Sînt multe locuri unde oamenii sînt urîţi. în scrisoarea ei, Claire scotea în evidenţă faptul că, dacă americanii sînt detestaţi, acesta este doar preţul pe care trebuie să îl plătească în calitate de oameni, şi că este o prostie să crezi că poţi fi scutit de acest preţ. Insă comisia pentru probleme de loialitate nu a dat atenţie acestui aspect. Tot ce-i interesa era că eu şi Claire consideram că americanii nu sînt iubiţi.

—	Ei, mă bucur că povestea s-a terminat cu bine
—	Poftim ?
—	Mă bucur că lucrurile s-au rezolvat pînă la urmă, am spus eu. Acum sînteţi în drum spre o ambasadă care v-a fost încredinţată.
Minton şi soţia sa schimbară din nou privirile acelea compătimitoare de membri ai unui duprass. Apoi Minton îmi spuse:
—	Da. Vasul de aur de la capătul
curcubeului este acum al nostru.

120

121

46
Metoda bokononistă de a-1 trata pe Cezar
Am discutat cu familia Minton statutul legal al lui Franklin Hoenikker, care, în fond, nu era doar un barosan din guvernul lui „Papa" Monzano, ci şi un fugar care se sus-trăsese justiţiei americane.
—	Situaţia s-a rezolvat, spuse Minton. Nu mai este cetăţean american şi se pare că face treabă bună acolo unde se află acum, aşa că asta e.
—	A renunţat la cetăţenie?
—	Toţi cei care jură loialitate faţă de o putere străină sau servesc în armata acesteia sau acceptă o funcţie în guvern îşi pierd automat cetăţenia. Citiţi-vă cu atenţie paşaportul. Nu poţi trăi genul de idilă internaţională siropoasă care i s-a întîmplat lui Frank şi să rămîi în continuare sub aripa Unchiului Sam.
—	Este îndrăgit în San Lorenzo?
Minton cîntări în mîini manuscrisul din
care citise împreună cu Claire:
—	Nu ştiu. Cartea asta nu pomeneşte nimic.
—	Ce carte e ?

—	Un fel de lucrare academică, spuse Claire.
—	Un fe! de lucrare academică, repetă Minton. Nu a fost încă publicată. Ăsta e unul dintre cele cinci exemplare.
Mi-1 întinse, îndemnîndu-mâ să citesc cît vreau.
Am deschis cartea la prima pagină şi am văzut că se numea San Lorenzo : pămîntul, istoria, poporul. Autorul era Philip Castle, fiul lui Julian Castle, odrasla-patron de hotel a marelui binefăcător pe care urma să-1 întîlnesc.
Am deschis cartea la întîmplare, şi s-a nimerit să se deschidă la capitolul despre Bokonon, profetul proscris al insulei.
Pe pagina din faţa ochilor mei era un citat din Cărţile lui Bokonon. Cuvintele au sărit de pe hîrtie, întipărindu-mi-se în minte, unde erau bine venite.
Era vorba de o parafrază a cuvintelor lui lisus: „Daţi Cezarului ce-i al Cezarului".
Parafraza lui Bokonon suna astfel:
„Nu-i daţi nici un strop de atenţie Cezarului. Cezarul n-are nici cea mai vagă idee despre ce se întîmplă cu adevărat".

122

123

47 Tensiunea dinamică
M-am adîncit atît de tare în lectura cârtii lui Philip Castle, încît nici nu mi-am ridicat ochii cînd am aterizat pentru zece minute în San Juan, Porto Rico. Nu mi-am ridicat ochii nici măcar atunci cînd, în spatele meu, cineva a şoptit surescitat că la bord urcase un pitic.
După un timp, am privit în jur, ca să-1 văd pe pitic, dar nu l-am zărit. Am văzut însă o pasageră nouă, o femeie cu mutră de cal şi păr blond platinat, aşezată chiar în faţa lui Hazel şi H. Lowe Crosby. Locul de lîngă ea părea gol, dar putea tot atît de bine să fie ocupat de un pitic, al cărui cap nu trecea de spătar.
însă în acel moment mă interesa San Lorenzo - pămîntul, istoria, poporul -, aşa că n-am făcut alte încercări de a-1 vedea pe pitic. în fond, piticii sînt amuzamente pentru vremuri iresponsabile sau liniştite, iar eu eram cît se poate de serios şi de entuziasmat de teoria lui Bokonon referitoare la „tensiunea dinamică", de simţul nepreţuitului echilibru dintre bine şi rău.
Cînd am văzut pentru prima oară sintagma „tensiune dinamică" în cartea lui Philip

Castle, am rîs cu un hohot pe care îl credeam superior. Potrivit lucrării lui Castle, aceasta era una dintre sintagmele preferate ale lui Bokonon, şi am presupus că ştiu ceva de care Bokonon nu avea habar: că termenul fusese popularizat de Charles Atlas, un instructor de culturism prin corespondenţă.
După cum am aflat apoi din carte, Bokonon ştia foarte bine cine era Charles Atlas. De fapt, Bokonon absolvise şcoala de culturism condusă de acesta.
Charles Atlas considera că muşchii pot fi modelaţi fără să ridici haltere sau să lucrezi la extensor, prin simpla încordare şi stimulare reciprocă a grupelor musculare.
Bokonon credea că, prin confruntarea controlată a binelui şi răului şi prin menţinerea tensiunii dintre acestea la cote înalte, se pot construi societăţi juste.
Tot în cartea lui Castle am citit şi primul poem - sau calipso - bokononist. Suna aşa:
„Papa" Monzano este tare rău,
Dar, de n-ar fi aşa, ce m-aş face eu ?
Fără răutatea lui -
Credeţi-mă cînd vă spun -,
Cum ar mai putea bătrînul Bokonon
Să treacă drept bun ?

124

125

48 Ca Sfîntul Augustin
Am aflat din cartea lui Castle că Bokonon se născuse în 1891. Era negru, de confesiune episcopaliană şi supus britanic din insula Tobago.
Numele lui de botez era Lionel Boyd Johnson.
Se născuse într-o familie înstărită şi era cel mai mic dintre cei şase fraţi. Averea familiei sale se datora faptului că bunicul lui Bokonon descoperise o comoară îngropată de piraţi, aparţinîndu-i, după cît se pare, lui Barbă-Neagră, Edward Teach, şi care valora un sfert de milion de dolari.
Comoara lui Barbă-Neagră a fost reinves-tită de familia lui Bokonon în bitum, cocos, cacao, creşterea vitelor şi păsărilor.
Tînârul Lionel Boyd Johnson a mers la şcoli episcopaliene, a avut rezultate bune la învăţătură si era extrem de interesat de credinţă. în pofida interesului pentru însemnele exterioare ale religiei organizate, se pare că fusese un chefliu, deoarece Al paisprezecelea calipso ne îndeamnă să cîntăm împreună cu el:

Tinăr, umblam după fete,
Fără grilă si suspin,
Eram rău şi beam,
Exact cn Sfintul Augustin.
Sfint trebuia s ajungă
Sfîntul Augustin
Deci, clacă si mie mi se-ntîmplă,
Mamă, te rog să nu leşini.

126

127

49 Peste dus de val
7
pe furioasa mare
Lionel Boyd Johnson a fost suficient de ambiţios încît să navigheze singur între Tobago şi Londra într-o goeletă numită Condurul doamnei. Scopul lui era să beneficieze de educaţie superioară.
S-a înscris la Şcoala de Ştiinţe Economice şi Politice din Londra.
Studiile i-au fost întrerupte de Primul Război Mondial. S-a înrolat ca infanterist, a luptat cu bravură, i s-a încredinţat comanda, a fost citat de patru ori în comunicate. A fost gazat în cea de-a doua bătălie de la Ypres, a stat în spitale doi ani şi apoi a fost lăsat la vatră.
Şi atunci s-a hotărît să se întoarcă acasă, în Tobago, tot în Condurul doamnei.
La numai optzeci de mile de destinaţie a fost oprit şi percheziţionat de un submarin german, U-99. A fost luat prizonier, iar mica lui ambarcaţiune a fost folosită de nemţălăi ca ţintă pentru exerciţii de tragere. în timp ce se afla la suprafaţă, submarinul a fost luat prin surprindere şi capturat de distrugătorul britanic Corbul.

Johnson şi nemţii au fost luaţi la bord, iar submarinul a fost scufundat.
Corbul trebuia să patruleze în Mediterana, dar nu a mai apucat să ajungă acolo. Şi-a pierdut cîrma; nu mai putea decît să plutească neajutorat sau să descrie cercuri imense, în sensul acelor de ceasornic. Şi-a găsit odihna, în cele din urmă, în Insulele Capului Verde.
Johnson a stat opt luni în insule, în aşteptarea unui mijloc de transport care să îl ducă în Emisfera Vestică.
In cele din urmă, a fost angajat în echipajul unui vas de pescuit care transporta imigranţi ilegali către New Bedford, Massachusetts. Vasul a eşuat la Newport, Rhode Island.
In momentul acela, Johnson căpătase deja convingerea că, din anumite motive, ceva îl împingea spre un loc anume. A rămas o vreme în Newport, ca să vadă ce soartă îl aşteaptă acolo. A lucrat ca grădinar şi dulgher pe faimoasele domenii Rumfoord.
In acea perioadă, a avut ocazia să vadă numeroşi oaspeţi de seamă ai familiei Rumfoord, printre care se numărau J.P. Morgan, generalul John J. Pershing, Franklin Delano Roosevelt, Enrico Caruso, Warren Gămăliei Harding şi Harry Houdini. Tot în acea perioadă a luat sfîrşit şi Primul Război Mondial, soldat cu zece milioane de victime

128

129

şi douăzeci de milioane de răniţi, printre aceştia din urmă numărîndu-se şi Johnson.
După sfîrşitul războiului, odrasla depravată a familiei, Remington Rumfoord IV, s-a hotărît să navigheze în jurul lumii pe iahtul său cu motor, Şeherezada, vizitînd Spania, Franţa, Italia, Grecia, Egiptul, India, China şi Japonia. I-a propus lui Johnson să îl însoţească în călătorie, ca secund, iar acesta a acceptat.
In această călătorie, Johnson a putut vedea multe dintre minunile lumii.
Şeherezada s-a sfărîmat pe vreme de ceaţă în Golful Bombay, Johnson fiind unicul supravieţuitor. A rămas în India doi ani, devenind adeptul lui Mohandas K. Gandhi. A fost arestat şi închis pentru că a condus grupuri de oameni care protestau împotriva dominaţiei britanice, stînd întinşi pe calea ferată. După ispăşirea sentinţei a fost trimis, pe cheltuiala Coroanei, acasă, în Tobago.
Aici şi-a construit o goeletă nouă, pe care a botezat-o Condurul doamnei II.
A început să navigheze prin Marea Caraibelor, lîncezind în aşteptarea furtunii care să-1 poarte spre ţărmul ce-i era hărăzit.
In 1922, s-a adăpostit de furia unui uragan în Port-au-Prince, capitala Haiti-ului, ţară ocupată, la vremea aceea, de Marina Statelor Unite.

Aici, Johnson a fost abordat de un dezertor din marină, un autodidact idealist extrem de inteligent, pe care îl chema Earl McCabe. McCabe era caporal. Furase fondurile pentru recreere ale companiei din care făcea parte. I-a oferit cinci sute de dolari lui Johnson ca să îl ducă la Miami.
Vînturile puternice au sfărîmat goeleta de stîncile de pe ţărmul insulei Ban Lorenzo. Ambarcaţiunea s-a scufundat. Johnson şi McCabe au reuşit să înoate pînă la ţărm, goi-puşcă. Iată cum povesteşte Bokonon aventura lor:
Peşte dus de val Pe furioasa mare Am ajuns la mal Şi la iluminare.
Era fascinat de misterul prin care ajunsese gol pe ţărmul unei insule necunoscute. S-a hotărît să lase evenimentele să-şi urmeze cursul, să vadă pînă unde poate ajunge un om care a ieşit gol din spuma sărată a mării.
Pentru el, aceasta a însemnat renaşterea:
Fiţi, ne spune Biblia, Ca nişte copii Şi-am rămas copil Pinâ-n astă zi.
Explicaţia noului său nume, Bokonon, este  foarte   simplă.   „Bokonon"  reprezintă

130

131

pronunţia numelui Johnson în dialectul englez al locuitorilor insulei.
In ceea ce priveşte acest dialect...
Dialectul englez din San Lorenzo este în egală măsură uşor de înţeles şi greu de transcris. Spun că e uşor de înţeles, dar vorbesc strict în numele meu. Alte persoane îl consideră la fel de incomprehensibil ca limba bască, aşa că faptul că eu îl înţelegeam ţine, poate, de telepatie.
In cartea sa, Philip Castle oferea o transcriere fonetică a dialectului, surprinzînd foarte bine esenţa sa. îşi alesese, pentru exemplificare, versiunea san lorenziană a cîntecelului Stea-steluţă, licăreşti.
In engleza americană, una dintre variantele acestui poem nemuritor sună astfel:
Stea-steluţă, licăreşti, Cît aş vrea să ştiu ce eşti. Străluceşti pe cer departe. Ca un ibricel în noapte. Stea-steluţă, licăreşti, Cît aş vrea să ştiu ce eşti.^
în dialectul din San Lorenzo, scria Castle, acelaşi poem suna aşa:
Stoi-stoluţa, leacorieist.
Corn de-iş vreeai se stui şeai ieist.

Strealuchu'ist pei şe.ar doparte Cam iinn icibişeail on napte Stoi-stoluţa, leacorieist. Corn de-iş vreeai se stui ceai ieist.
în treacăt fie spus, la scurt timp după ce Johnson a devenit Bokonon, barca de salvare a goeletei naufragiate a fost găsită pe ţărm. Barca a fost ulterior vopsită auriu, devenind patul conducătorului insulei.
„Există o legendă, lansată de Bokonon -spunea Philip Castle în lucrarea sa -, potrivit căreia barca de aur va pluti din nou pe ape atunci cînd sfirsitul lumii va fi aproape."

1. Variantă parodică a textului cîntecelului pentru copii Twinkle, Twinkle, Little Star.

132

133

50
Un pitic drăguţ

51 OK, mami

Am fost întrerupt din lectura despre viaţa lui Bokonon de Hazel, soţia lui H. Lowe Crosby. Se oprise în dreptul meu, pe interval.
—	N-o să-ţi vină să crezi, dar am mai dat de doi hoosiers în avionul ăsta.
—	Măi să fie !
—	Nu sînt născuţi în Indiana, dar locuiesc acolo. în Indianapolis.
—	Interesant.
—	Vrei să faci cunoştinţă cu ei ?
—	Credeţi că e cazul ?
întrebarea mea o umplu de consternare:
—	Sînt din acelaşi stat ca şi tine!
—	Cum îi cheamă?
—	Pe ea o cheamă Conners şi pe el Hoenikker. Sînt fraţi, iar el e pitic. Dar e un pitic drăguţ. (îmi făcu cu ochiul.) Foarte isteţ, mititelul.
—	Vă spune „mami"?
—	Era cît pe-aci să-i cer asta, dar m-am abţinut. Mi-am pus problema dacă nu e o impoliteţe să îi ceri asta unui pitic.
—	Aiurea!

Aşa că m-am dus să vorbesc cu Angela Hoenikker Conners şi cu micul Newton Hoenikker, membri ai karass-ului meu.
Angela era blonda platinată cu faţă de cal pe care o văzusem ceva mai devreme.
Newt era un tînăr foarte scund, într-adevăr, însă cîtuşi de puţin grotesc. Era pro-porţionat, ca un Gulliver printre uriaşii din Brobdingnag, şi avea acelaşi spirit de observaţie necruţător.
Avea în mînă un pahar de şampanie, care era inclus în preţul biletului de avion. Pe lîngă el, paharul arăta cît o vază pe lîngă un om normal, dar Newt sorbea şampania cu o dezinvoltură elegantă, de parcă dimensiunea paharului era cum nu se poate mai potrivită pentru el.
Javra aia mică avea în valiză, într-un termos, o fărîmă de gheaţă-9, la fel ca nenorocita de soră-sa, în vreme ce sub noi se întindea Marea Caraibelor, apă lăsată de Dumnezeu.
După ce savura cît putu de mult ocazia de a le face unor hoosiers cunoştinţă unii cu alţii, Hazel ne lăsă singuri.

134

135

—	Nu uitaţi, spuse, în dmp ce se îndepărta, de acum îmi puteţi spune „mami".
—	OK, mami, am zis eu.
—	OK, mami, spuse Newt. Avea o voce destul de subţire, pe măsura laringelui său micuţ, însă reuşea să-i dea o notă masculină de netăgăduit.
Angela continua să îl trateze pe Newt ca pe un copil - iar el i-o îngăduia, cu o eleganţă amiabilă care mi s-ar fi părut imposibilă pentru, persoană atît de scundă.
Newt şi Angela îşi aminteau de mine şi de scrisorile pe care li le trimisesem. M-au invitat să iau loc lîngă ei.
Angela şi-a cerut scuze pentru că nu-mi răspunsese la scrisori.
—	Nu-mi aminteam nimic care să poată interesa un cititor. Aş fi putut inventa ceva, dar mi-am închipuit că nu v-aţi fi dorit asta. De fapt, a fost o zi ca oricare alta.
—	Fratele dumneavoastră mi-a trimis o scrisoare foarte interesantă.
Angela se arătă surprinsă.
—	Newt? Ce-ar fi putut el să ţină minte
de-atunci ?
Se întoarse spre Newt:
—	Dragul meu, nu mai ţii minte nimic din ziua aia, nu-i aşa? Erai prea mic.
—	Ba ţin minte, spuse el încet.
—	Păcat că nu am văzut scrisoarea.

Voia să spună că Newt era prea imatur ca să aibă de-a face de unul singur cu lumea exterioară. Angela era o femeie îngrozitor de insensibilă, căreia nu-i trecea cîtuşi de puţin prin minte ce anume însemna pentru Newt să fie atît de mic.
—	Dragul meu, trebuia să îmi arăţi scrisoarea, îl mustră ea.
—	îmi pare rău, răspunse Newt. Nu m-am gîndit.
—	Trebuie să vă mai spun, îmi zise Angela, că dr. Breed mi-a zis că n-am de ce să vă ajut. Pentru că nu aveţi intenţia să realizaţi un portret fidel al tatălui meu.
Expresia ei îmi spunea că mă displace din această cauză.
Am contracarat, spunîndu-i că probabil nu aveam să termin cartea, deoarece nu îmi mai era foarte clar ce semnificaţie urma sau trebuia să aibă.
—	Oricum, dacă veţi termina vreodată
cartea, aveţi grijă să îl descrieţi pe tata ca
pe un sfint, pentru că asta şi era.
I-am promis că voi face tot ce îmi va sta în putinţă ca să realizez portretul de sfint. L-am întrebat pe Newt dacă se duceau în San Lorenzo pentru o reuniune de familie.
—	Frank se însoară, spuse Angela. Mergem la petrecerea de logodnă.
—	Aba! Si cine-i norocoasa?
—	

—	
136

137

— V-0 arăt imediat, zise Angela, şi scoase din poşetă un portofel în care era un fel de acordeon de folie transparentă. In fiecare dintre pliuri se afla cîte o fotografie. Angela le parcurse rapid, dîndu-mi ocazia să îl zăresc pe micul Newt pe plaja de la Cape Cod, pe dr. Felix Hoenikker primind Premiul Nobel, pe cele două fiice gemene ale Angelei şi pe Frank cu o machetă de avion atîrnată de un fir.
Apoi mi-a arătat fotografia fetei cu care urma să se însoare Frank.
Ar fi putut tot atît de bine să mă lovească în testicule. Efectul ar fi fost acelaşi.
Fotografia o înfăţişa pe Mona Aamons Monzano, femeia pe care o iubeam.

52 Fără durere
Odată deschis acordeonul de plastic, Angela nu avea de gînd să îl închidă pînă cînd cineva nu avea să se uite la toate fotografiile.
— Aici sînt toţi cei pe care îi iubesc, declară ea.
Aşa că m-am uitat la oamenii pe care îi iubea. Toate imaginile pe care le capturase în folie, asemenea unor gîze fosilizate în chihlimbar, înfăţişau o mare parte din karass-u\ nostru. Printre ele nu era nici un gargalonist.
Erau multe fotografii ale lui Felix Hoenikker, părintele bombei atomice, părintele a trei copii, părintele gheţii-9. Era un ora mărunt, tată prezumtiv al unui pitic şi al unei uriaşe.
Dintre toate fotografiile bătrînului aflate în colecţia de fosile a Angelei, cel mai mult mi-a plăcut una care îl înfăţişa înfofolit, cu hanorac, fular, galoşi şi o căciulă tricotată cu un mot mare în creştet.
Angela mi-a spus, cu o voce gîtuită, că fotografia fusese fâcutâ în Hyannis, cu doar trei ore înainte de moartea lui. Un fotograf de presă îl recunoscuse în spiridusul Crăciunului pe marele om de ştiinţă.

138

139

—	Tatăl dumneavoastră a murit în spital ?
—	Nu! A murit la cabană, aşezat cu faţa spre ocean, într-un fotoliu de răchită marc şi alb. Newt şi Frank ieşiseră să se plimbe pe plajă prin ninsoare...
—	Era o ninsoare foarte caldă, spuse Newt. Parcă am fi mers printre petale de flori de portocal. Era foarte ciudat. în celelalte cabane nu mai era nimeni...
—	Cabana noastră era singura încălzită, preciza Angela.
—	Nu mai era nimeni, pe o rază de cîţiva kilometri, îşi aminti Newt visător, iar eu şi Frank am dat peste un cîine negru pe plajă, un labrador. Am aruncat beţe în mare, iar el le-a adus înapoi.
—	Plecasem în sat să cumpăr becuri pentru instalaţia din brad. întotdeauna aveam un pom de Crăciun.
—	Tatălui dumneavoastră îi plăcea să aibă brad de Crăciun?
—	N-a pomenit niciodată nimic în legătură cu asta, spuse Newt.
—	Cred că-i plăcea, zise Angela. însă nu era prea comunicativ. Aşa e felul unora.
—	Iar al altora nu, spuse Newt, ridicînd uşor din umeri
—	în tot cazul, continuă Angela, cînd m-am întors l-am găsit în fotoliul de răchită. (Clătină din cap.) Nu cred că a suferit. Ziceai că

doarme. Dacă ar fi simţit fie şi cea mai mică urmă de durere, n-ar fi arătat aşa.
Angela a omis cea mai interesantă parte a poveştii. Nu a pomenit faptul că în aceeaşi seară, ea, Frank şi Newt au împărţit între ei gheaţa-9 a bătrînului.

140

141

53 Preşedinte la Fabri-Tek
Angela mă îndemnă să mă uit la toate fotografiile.
—	Asta sînt eu, dacă vă vine să credeţi,
îmi arătă o adolescentă de peste un metru
optzeci. Avea un clarinet în mîini şi purta uniforma orchestrei liceului din Ilium. Părul îi era strîns sub chipiul uniformei. Zîmbea cu un entuziasm timid.
Pe urmă, Angela, o femeie pe care Dumnezeu nu o înzestrase cu nici o calitate care să-i atragă pe bărbaţi, mi-1 arătă pe soţul ei.
—	Deci el este Harrison C. Conners.
Eram uluit. Soţul era un bărbat extrem
de arătos şi avea aerul că e conştient de asta. Era elegant, iar ochii lui exprimau fericirea leneşă a unui Don Juan.
—	Şi... cu ce se ocupă? am întrebat.
—	Este preşedinte la Fabri-Tek.
—	E ceva în domeniul electronicii ?

—	N-aş putea să-ţi spun, nici dacă aş şti. Sînt activităţi strict secrete ale guvernului.
—	Armament ?
—	Ceva legat de război, în tot cazul.
—	Si cum v-ati întîlnit?

—	Era asistentul de laborator al tatălui meu, spuse Angela. Pe urmă a plecat la Indianapolis şi a înfiinţat Fabri-Tek.
—	Deci căsătoria dumneavoastră a fost deznodămîntul fericit al unei idile de durată?
—	Nu. Nici n-aveam habar dacă el ştie că exist. Mi se părea drăguţ, dar pînă să moară tata nu mi-a acordat nici o atenţie. Intr-o zi a venit în Ilium. Eu stăteam în casa aia imensă, gîndindu-mă că viaţa mea s-a sfîrşit...
îmi vorbi despre săptămînile îngrozitoare de după moartea tatălui ei.
—	Nu mai eram decît eu şi Newt în casa
aia mare. Frank dispăruse, şi pînă şi fanto
mele făceau mai mult zgomot decît noi. îmi
petrecusem viaţa avînd grijă de tata, ducîn-
du-1 şi aducîndu-1 cu maşina de la birou,
dîndu-i haine groase cînd era frig şi haine
subţiri cînd era cald, dîndu-i să mănînce,
plătindu-i facturile. Şi, dintr-o dată, nu mai
aveam nimic de făcut. Nu avusesem niciodată
prieteni apropiaţi, n-aveam pe nimeni în afară
de Newt. Şi, apoi - continuă ea -, cineva a
bătut la uşă şi în prag stătea Harrison C.
Conners. Era cel mai frumos lucru pe care-1
văzusem în viaţa mea. A intrat, am vorbit
despre tata şi despre vremurile de demult.
Angelei aproape că îi dăduseră lacrimile.
—	După două săptămîni, ne-am căsătorit.

142

143

54
Comunişti, nazişti, monarhisti,
paraşutişti şi tineri care
fug de armată
întors la locul meu din avion, simţindu-mă distrus pentru că Frank mi-o suflase pe Mona Aamons Monzano, am reluat lectura manuscrisului lui Philip Castle.
Am căutat în indice numele Monzano, Mona Aamons, iar indicele m-a trimis să caut Aamons, Mona.
Am căutat, prin urmare, Aamons, Mona şi am găsit tot atîtea trimiteri ca în cazul lui „Papa" Monzano.
După Aamons, Mona venea Aamons, Nestor. Am citit cele cîteva pagini referitoare la Nestor şi am aflat că era un arhitect finlandez, tatăl Monei.
în timpul celui de-al Doilea Război Mondial, Nestor Aamons fusese luat prizonier de ruşi şi apoi eliberat de trupele germane. Eliberatorii săi nu l-au lăsat să meargă acasă, ci l-au silit să lupte împotriva partizanilor iugoslavi, într-o unitate de geniu a Wehrmacht-ului. A fost capturat de cetnici, partizani iugoslavi monarhisti, şi apoi de către comuniştii care i-au atacat pe cetnici.

A fost eliberat de trupele italiene de paraşutişti care i-au luat prin surprindere pe comunişti şi a fost trimis în Italia.
Italienii l-au pus să lucreze la planurile unor fortificaţii în Sicilia. Nestor a furat un vas de pescuit şi a fugit din Sicilia în Portugalia neutră.
Acolo a întîlnit un american care fugise de armată şi pe care îl chema Julian Castle.
Aflînd că era arhitect, Castle i-a propus lui Aamons să vină cu el în San Lorenzo şi să îi proiecteze un spital care urma să fie numit Casa din Junglă a îndurării şi Speranţei.
Aamons a acceptat. A desenat planurile spitalului, s-a căsătorit cu o băştinaşă pe nume Celia, a devenit tatăl unei fete desâ-vîrsite si a murit.

144

145

55
Să nu faci niciodată indicele cărţii tale
în ceea ce priveşte viaţa lui Aamons, Mona, indicele în sine oferea o imagine suprarealistă şi aiuritoare a nenumăratelor forţe contradictorii care se exercitaseră asupra ei, precum şi a răspunsurilor ei disperate în faţa acestor forţe.
j^amons, Mona: adoptată de Monzano pentru a-şi spori popularitatea, 194-199, 216 n.; copilăria în Casa îndurării şi Speranţei, 63-81; educată de Bokonon, 63-80; fuga de Bokonon, 199, fuga de Monzano, 197 ; idilă în copilărie cu P. Castle, 72 sq; întoarcerea la Bokonon, 197 ; întoarcerea la Monzano, 199; logodna cu Philip Castle, 193; moartea mamei, 92 sq; moartea tatălui, 89 sqq; naivitatea naturală, 67-71, 80, 95 sq, 116 n., 209, 274 n., 400-406, 566 n., 678; nemulţumită de rolul de simbol erotic naţional, 80, 95 sq, 166 n., 209, 247 n., 400-406, 566 n., 678; poezii de, 89, 92, 193; poezii despre 2n., 26, 114, 119, 311, 316, 477n., 501, 507, 555 n., 689, 718 sqq, 799 sqq, 800 n., 841, 846 sqq, 908 n., 971, 974; scrisori către O.N.U., 200; tentativă  de   urîţire   pentru   a   înceta   să
146

fie simbol erotic naţional, 80, 95 sq, 116 n., 209, 247 n., 400-406, 566n., 678; trăieşte în preajma lui Bokonon, 92-98,196-197 ; virtuoz al xilofonului, 71."
Le-am arătat celor doi Minton această intrare de indice, întrebîndu-i dacă aceasta nu constituie în sine o biografie fermecătoare, biografia unei femei devenite fără voie zeiţă a iubirii. Aşa cum se întîmplă cîteodată, am primit un răspuns neaşteptat de competent, în tinereţea sa, Claire Minton fusese un indexator profesionist. Nu mai auzisem de o asemenea meserie.
Claire îmi spuse că îşi întreţinuse soţul în facultate datorită veniturilor obţinute ca indexator, că aceste venituri erau substanţiale şi că puţini oameni se pricepeau să alcătuiască indici ca lumea.
îmi mai spuse că numai un scriitor de un amatorism extrem alcătuia indicele cărţii sale. Am întrebat-o cum i se pare că s-a descurcat Philip Castle.
—	Flatant pentru autor, insultător pentru cititor, îmi răspunse ea. într-un cuvînt compus, preciza ea cu amabilitatea precisă a unui expert, „autosuficient". întotdeauna mă simt jenată cînd văd un indice făcut de autor pentru cartea lui.
—	Jenată?
—	Indicele pe care şi-1 face un autor dezvăluie foarte multe lucruri, mă informă ea.
147

Pentru   un   ochi format,   este   o   exhibare neruşinată,
—	Claire poate citi caracterul omului dintr-un indice, îmi spuse soţul ei.
—	Da? zisei eu. Şi ce puteţi spune despre Philip Castle?
Zîmbi uşor.
—	Lucruri care nu trebuie spuse unui străin.
—	Pardon.
—	Este îndrăgostit de această Mona Aamons Monzano.
—	Cred că afirmaţia asta se aplică oricărui bărbat din San Lorenzo.
—	Arc sentimente contradictorii faţă de tatăl lui.
—	Asta se aplică oricărui om de pe faţa pămîntului, am încurajat-o eu uşor.
—	Este nesigur pe sine.
—	Ce muritor nu este? am întrebat eu. La vremea aceea nu ştiam că asta este o întrebare foarte bokononistă.
—	Nu se va căsători niciodată cu ea.
—	De ce ?
—	Asta-i tot ce am avut de spus, răspunse ea.
—	Sînt norocos să întîlnesc un indexator care respectă intimitatea celorlalţi.
—	Să nu faci niciodată indicele cărţii tale, declară ea.

Bokonon ne spune că un duprass este un instrument nepreţuit prin care poţi căpăta şi dezvolta, în intimitatea unei iubiri fără sfîrşit, perspective neobişnuite, dar adevărate. Priceperea cu care descifrau cei doi Minton indicii era cu siguranţă un astfel de exemplu. Un duprass, ne mai spune Bokonon, este o instituţie care manifestă un orgoliu uşor comic. Familia Minton nu constituia o excepţie.
După un timp, m-am întîlnit cu ambasadorul Minton pe interval, în absenţa soţiei lui, iar el mi-a arătat că ţine foarte mult să respect informaţiile pe care le putea extrage soţia lui din indici.
—	Ştiţi de ce nu se va căsători Castle cu fata aia, deşi o iubeşte, deşi si ea îl iubeşte, deşi au copilărit împreună? şopti el.
—	Nu, nu ştiu.
—	Pentru că e homosexual, îmi spuse el în şoaptă. Claire poate să-şi dea seama de asa ceva dintr-un indice.
—	

—	
148

149

56
O cuşcă de veveriţe învîrtindu-se în gol
Cînd Lionel Boyd Johnson şi caporalul Earl McCabe au fost aruncaţi goi pe ţărmul insulei San Lorenzo, am citit în continuare, au fost întîmpinaţi de oameni aflaţi într-o stare mult mai proastă decît ei. Locuitorii insulei nu aveau nimic în afară de boli, cărora nu le cunoşteau nici măcar numele, ca să nu mai vorbim de leac. Spre deosebire de ei, Johnson şi McCabe erau înzestraţi cu comorile educaţiei, ambiţiei, curiozităţii, îndrăznelii, ireve-renţei, sănătăţii, umorului şi cu informaţii consistente despre lumea înconjurătoare.
Iată un nou calipso :
Am găsit aici
Oameni trişti, plini de durere.
Muzică n-aveau
Şi n-aveau nici bere.
Fabrica de zahăr
Şi Biserica
Stăpîneau părnlntul
Şi tot ce mişca.
Potrivit lui Philip Castle, această descriere a situaţiei proprietăţii în San Lorenzo în 1922 este foarte exactă. Fabrica de zahăr Castlc

Sugar fusese înfiinţată de străbunicul lui Philip Castle. în 1922, deţinea tot pămîntul arabil de pe insulă.
„Activitatea Castle Sugar, scria Castle fiul, nu a adus niciodată profit. Dar, datorită faptului că muncitorii nu erau plătiţi, compania a reuşit să o scoată la capăt an după an, obţinînd exact veniturile necesare pentru salariile zbirilor.
Forma de guvernare era anarhia, cu excepţia situaţiilor în care Compania Castle Sugar dorea să obţină ceva. în aceste cazuri, forma de guvernare era feudalismul. Nobilimea era alcătuită din şefii plantaţiilor, albi din afara insulei, înarmaţi pînă-n dinţi. Acei băştinaşi care, în schimbul unor daruri mărunte şi privilegii stupide, omorau sau torturau la ordin reprezentau cavalerii. Nevoile spirituale ale poporului întemniţat în această cuşcă de veveriţe diabolică erau satisfăcute de o mînă de preoţi îmbuibaţi.
Catedrala din San Lorenzo, aruncată în aer în 1923, era considerată una dintre minunile Lumii Noi", scria Castle.

150

151

57 Un vis urît
Faptul că Johnson şi caporalul McCabe au preluat puterea în insula San Lorenzo nu era cîtuşi de puţin un miracol. Multă lume se înstăpînise asupra insulei, descoperind că era un teritoriu slab apărat. Explicaţia era simplă: în nemărginita Sa înţelepciune. Dumnezeu făcuse această insulă un teritoriu lipsit de orice valoare.
Hernando Cortes era primul om a cărui cucerire zadarnică fusese consemnată de istoria insulei. Cortes şi oamenii lui au acostat în căutare de apă dulce, în 1519, au dat un nume insulei şi au revendicat-o în numele lui Carol Quintul, pentru a nu se mai întoarce acolo niciodată. Au mai urmat nişte expediţii, în căutare de aur, de diamante, de rubine şi de mirodenii. Negăsind nimic din toate acestea, exploratorii, plictisiţi, au ars pe rug pentru erezie cîţiva băştinaşi şi au plecat mai departe.
„Cînd Franţa a revendicat insula, în 1682, scria Castle, nici un spaniol nu a protestat. Cînd Danemarca a revendicat San Lorenzo în 1699, nu a protestat nici un francez. Cînd olandezii au revendicat insula, în 1704, nu

a protestat nici un danez. Cînd englezii au revendicat insula în 1706, nu a protestat nici un olandez. Cînd Spania a revendicat din nou San Lorenzo, în 1720, nici un englez nu a protestat, Cînd, în 1786, negrii din Africa s-au răzvrătit, preluînd comanda unei corăbii engleze cu sclavi, acostînd în San Lorenzo şi proclamînd San Lorenzo stat independent - de fapt, un imperiu condus de un împărat -, nu a protestat nici un spaniol.
împăratul era Tum-bumwa, singurul om care a considerat insula demnă de apărat. Persoană maniacă, Tum-bumvi^a a dispus ridicarea Catedralei San Lorenzo şi a impresionantelor fortificaţii de pe coasta de nord a insulei, fortificaţii în interiorul cărora se află situată în prezent reşedinţa aşa-numi-tului Preşedinte al Republicii.
Fortificaţiile nu au fost niciodată supuse unui atac, şi nici un om întreg la minte nu a găsit niciodată vreun motiv pentru a le ataca. Zidurile nu au apărat niciodată nimic. Se spune că în timpul lucrărilor de construcţie, au murit o mie patru sute de oameni. Din aceştia, cam jumătate au fost executaţi public pentru lipsă de zel.
Compania Castle Sugar a venit în San Lorenzo în 1916, în momentului 6oom-ului zahărului din timpul Primului Război Mondial. Pe insulă nu exista nici o formă de guvernare. Castle Sugar credea că, dat fiind

152

153

preţul exorbitant al zahărului, putea scoate bani pînă şi din pietrişul şi argila din San Lorenzo. Nimeni nu a protestat.
Cînd McCabe şi Johnson au sosit în 1922, anunţînd că preiau controlul, Castle Sugar s-a retras fără proteste, ca dintr-un vis urît.
154

58 Tiranie cu un amendament
„Noii cuceritori ai insulei aveau o calitate cu adevărat nouă, scria Castle. McCabe şi Johnson visau să transforme San Lorenzo într-o Utopie. Pentru aceasta, McCabe a reformat economia şi legile, iar Johnson a făurit o religie nouă.''
Castle cita din nou un calipso:
Aş fi vrut ca totul S-aibă înţeles. Toţi să fie veseli. Fără strop de stres. Am, pus cap la cap Minciuni, încercînd Să prefac o lume tristă In raiul pe pămînt.
Pe cînd citeam, cineva mă trase de reverul hainei. Mi-am ridicat ochii.
Micul Nevi^t Hoenikker stătea în dreptul meu pe culoarul dintre scaune.
— M-am gîndit că poate vrei să mergem la bar, să mai dăm pe gît cîteva păhărele.
Aşa că am mai dat pe gît nişte păhărele, iar lui Newt i s-a dezlegat limba pînă-ntr-atît încît să-mi povestească despre Zinka, dansatoarea pitică din Rusia care îi fusese prietenă.
155

Cuibuşorul lor fusese cabana tatălui lui din Cape Cod.
—	Nu ne-om fi căsătorit noi, dar cel puţin
am avut parte de o lună de miere.
Newt îmi vorbi despre ceasurile idilice pe care le petrecuseră unul în braţele celuilalt, cuibăriţi în balansoarul alb al lui Felix Hoenikker, cu faţa spre mare.
Zinka dansa pentru el.
—	Imaginează-ţi cum e să danseze cineva doar pentru tine.
—	Nu regreţi nimic, din cîte văd.
—	Mi-a frînt inima. Nu a fost deloc plăcut. Dar ăsta e preţul. Pe lumea asta, capeţi doar lucrurile pentru care plăteşti.
Propuse un toast.
—	In cinstea iubitelor şi soţiilor, strigă el.
156

59
Puneti-vă centurile de siguranţă
Eram la bar cu Newt, H. Lowe Crosby şi cîţiva necunoscuţi cînd San Lorenzo deveni vizibil. Crosby vorbea despre mucoşi.
—	Ştii la ce mă refer cînd spun „mucos" ?
—	Cunosc termenul, i-am răspuns, dar e clar că pentru mine nu are o rezonanţă specială, ca pentru dumneavoastră.
Crosby se pilise şi avea, ca orice beţiv, impresia că poate vorbi pe şleau, cu condiţia să fie afectuos. Aşa că vorbi cu francheţe şi afecţiune despre statura lui Newt, pe care nici o persoană de acolo nu o comentase pînă în acel moment.
—	Nu mă refer la un om scund, aşa, ca el. (Crosby îşi petrecu mîna ca un jambon pe după umerii lui Newt.) Nu înălţimea îl face pe om mucos, ci felul în care gîndeşte. Am văzut oameni de patru ori mai mari decît băiatul ăsta şi care erau mucoşi. Şi am văzut oameni mici - de fapt, nu chiar atît de mici, dar al naibii de mici - despre care pot să spun că sînt bărbaţi adevăraţi.
—	Mulţumesc, spuse Newt amabil, fără să arunce nici o privire către mîna monstruoasă care îl apăsa.
157

Nu mai văzusem în viaţa mea o persoană mai bine adaptată la un handicap fizic atît de umilitor. M-am înfiorat de admiraţie.
—	Vorbeaţi de mucoşi, i-am spus lui Crosby, sperînd să-1 scap pe Newt de povara mîinii lui.
—	Aşa e, spuse Crosby îndreptîndu-se.
—	Nu ne-aţi zis ce anume este un mucos.
—	Un mucos e unul care se crede atît de deştept, încît nu-şi ţine gxira niciodată. Nu contează ce zic ceilalţi, el trebuie să contrazică, îi spui că-ţi place un lucru şi el îţi zice de ce nu ai dreptate. Un mucos face tot ce poate ca să te simţi permanent idiot. Poţi să spui orice, că el ştie mai bine cum stau lucrurile.
—	Nu e o trăsătură prea plăcută, am remarcat eu.
—	Fiică-mea a vrut să se mărite cu un mucos odată, spuse Crosby posomorit.
—	Şi s-a măritat ?
—	L-am strivit ca pe un gîndac. (Crosby izbi cu pumnul în tejgheaua barului, amin-tindu-şi lucrurile pe care le spusese şi făcuse mucosul.) Dumnezeule mare, spuse el, cu toţii am făcut o facultate!
Privirea lui îl întîlni din nou pe Newt.
—	Eşti la facultate ?
—	La Corneli, răspunse Newt.
—	La Corneli! strigă Crosby bucuros. Păi si eu am fost la Corneli.

—	La fel ca el, mă arătă Newt.
—	Trei studenţi la Corneli în acelaşi avion, spuse Crosby, şi astfel ne-am trezit că sărbătorim încă un gargalon.
Cînd entuziasmul a mai pălit, Crosby îl întrebă pe Newt cu ce se ocupă.
—	Pictez.
—	Case ?
—	Tablouri.
—	Mâi să fie, spuse Crosby.
—	Reveniţi la locurile dumneavoastră şi puneţi-vâ centurile de siguranţă, vă rugăm, ne avertiză stewardesa. Ne aflăm deasupra Aeroportului Monzano, din Bolivar, capitala Republicii San Lorenzo.
—	Doamne ! Ia stai un pic, spuse Crosby, privindu-1 pe Newt. Acum îmi dau seama că am mai auzit numele tău.
—	Tatăl meu a fost părintele bombei atomice.
Newt nu a spus că Felix Hoenikker a fost unul dintre părinţi, ci singurul părinte al bombei.
—	Serios? întrebă Crosby.
—	Serios.
—	Eu mă gîndeam la altceva, spuse Crosby. Se concentra. Ceva legat de o dansatoare.
—	Cred că e momentul să ne întoarcem la locurile noastre, zise Newt, un pic crispat.
—	Ceva cu o dansatoare rusoaică. (Crosby era suficient de abtiguit ca să i se pară în
—	

—	
158

159

regulă să gîndească cu voce tare.) Mi-aduc aminte de un articol în care scria că e posibil să fî fost spioană.
—	Vă rog, domnilor, trebuie să vă întoarceţi
la locurile dumneavoastră şi să vă puneţi
centurile de siguranţă, spuse stewardesa.
Newt îl privi cu un aer nevinovat pe H. Lowe Crosby.
—	Sînteţi sigur că numele era Hoenikker?
Şi, pentru a elimina orice posibilitate de
eroare, îi spuse numele pe litere.
—	S-ar putea să mă-nşel, zise H. Lowe
Crosby.

60 Un popor năpăstuit
Văzută de sus, San Lorenzo avea forma neverosimil de regulată a unui dreptunghi. Ace de stîncă nemiloase şi inutile se ridicau din mare, formînd un inel în jurul insulei.
în partea de sud-est se afla oraşul-port Bolivar.
Singurul oraş.
Capitala.
Fusese construit pe un platou mlăştinos. Pista Aeroportului Monzano se afla lîngă ţărm.
La nord de Bolivar începeau brusc munţii, ale căror povîrnişuri abrupte acopereau restul insulei. Se numeau Munţii Sangre de Cristo, dar pe mine mă făceau să mă gîndesc la o turmă de porci înghesuindu-se să mănînce din troc.
Bolivar avusese multe denumiri, printre care Caz-ma-caz-ma, Santa Măria, Saint Louis, Saint George and Port Glory. Numele actual îi fusese dat în 1922 de Johnson şi McCabe, în onoarea marelui idealist şi erou latino-american Simon Bolivar.
Cînd Johnson şi McCabe au descoperit oraşul, acesta era construit din surcele, tablă,

160

161

cartoane şi chirpici, acoperind vizuinile a nenumărate fiinţe care trăiau scormonind prin gunoaie, vizuini mustind de jeg, noroi şi fecale.
Cam aşa stăteau lucrurile şi în momentul în care am ajuns eu, exceptînd pospaiul de arhitectură nouă dinspre ţărm.
Johnson şi McCabe nu reuşiseră să scoată poporul din suferinţă şi mizerie.
„Papa" Monzano dăduse şi el greş.
Nimeni nu avea sorţi de izbîndă, de altfel, pentru că San Lorenzo era la fel de sterp ca o zonă cu suprafaţă egală din Sahara sau din calota polară.
In acelaşi timp, avea cea mai mare densitate a populaţiei cu putinţă, luînd în calcul şi China şi India. Pe fiecare kilometru pătrat de teren inospitalier trăiau o sută optzeci de locuitori.
„în timpul perioadei idealiste a reorganizării insulei de către Johnson şi McCabe, s-a hotărît ca venitul total al insulei să fie împărţit egal între toţi cetăţenii", scria Philip Castle. „Prima şi ultima oară cînd s-a încercat acest lucru, suma care i-a revenit unei persoane s-a situat între şase şi şapte dolari."

61
Cît valorează un caporal
în vama din Aeroportul Monzano ni s-au cercetat bagajele şi ni s-a cerut să transformăm suma de bani pe care aveam de gînd să o cheltuim în San Lorenzo în caporali, care, insista „Papa" Monzano, valorau o jumătate de dolar.
Clădirea vămii era nouă şi curată, dar pereţii erau deja acoperiţi de o groază de inscripţii şi afişe trîntite la nimereală.
TOŢI CEI CARE VOR FI PRINŞI PRACTICÎND BOKONONISMUL ÎN SAN LORENZO, zicea unul dintre ele, VOR MURI AGĂŢAŢI ÎN CÎRLIG!
Alt afiş prezenta o fotografie a lui Bokonon, un negru bătrîn şi uscăţiv care fuma un trabuc. Părea o persoană inteligentă, blîndă şi amuzată.
Sub imaginea lui era scris : CĂUTAT, VIU SAU MORT, RECOMPENSĂ 10 000 DE CAPORALI!
M-am uitat mai atent la afiş şi am văzut că în partea de jos reproducea un formular de identificare pentru poliţie pe care Bokonon îl completase în 1929. După cîte se pare, formularul era reprodus acolo ca să le indice

162

163

hăituitorilor lui Bi>konon cum arată amprentele şi scrisul acestuia.
Insă pe mine m-au interesat cuvintele cu care completase Bokonon rubricile formularului. Ori de cîte ori fusese cu putinţă, adoptase o viziune cosmică, luînd in considerare, de exemplu, faptul că viaţa este scurtă, iar eternitatea veşnică.
Declarase că hobby-ul lui era „să fie viu", iar ocupaţia principală „să fie mort".
ACESTA ESTE UN POPOR CREŞTIN! ORICE JOC CU PICIOARELE VA FI PEDEPSIT CU AGĂŢAREA ÎN CÎRLIG, ameninţa altă inscripţie. Cuvintele nu-mi spuneau nimic, deoarece încă nu aflasem că bokononiştii îşi unesc sufletele lipindu-şi tălpile.
Pentru că nu citisem în întregime cartea lui Philip Castle, cel mai marc mister era cum de ajunsese Bokonon prieten la cataramă cu caporalul McCabe, un proscris.

62
De ce nu-i era frică lui Hazel
Şapte pasageri au coborît în San Lorenzo: eu, Newt şi Angela, ambasadorul Minton cu soţia şi H. Lowe Crosby cu soţia. Cînd am terminat formalităţile din vamă, am fost minaţi afară spre o estradă.
Acolo am dat de o mulţime tăcută.
Peste cinci mii de cetăţeni ai Republicii San Lorenzo se holbau la noi. Localnicii aveau o culoare pămîntie. Erau foarte slabi. Nu vedeai nici o persoană grasă. Toţi aveau dinţi lipsă. Se vedeau multe picioare umflate sau chircite.
Nimeni nu avea ochii limpezi.
Sînii goi ai femeilor arătau jalnic. Bărbaţii aveau nişte fîşii de pînză în jurul şoldurilor, prin care li se distingeau penisurile atîrnînd ca limba unui pendul.
Erau mulţi cîini, dar nu lătra nici unul. Erau mulţi copii, dar nu plîngea nici unul. Ici-colo mai tuşea cîte cineva, şi-atît.
O fanfară militară stătea în poziţie de drepţi în faţa mulţimii. Nu cînta.
în faţa fanfarei era un soldat de culoare. Avea două steaguri: drapelul american şi

164

165

cel al Republicii San Lorenzo. Steagul din San Lorenzo înfăţişa o insignă de caporal de marină, pe un fond albastru. Steagurile atîr-nau nemişcate, pentru că nu era nici o adiere de vînt.
Mi s-a părut că aud în depărtare zgomotul unui ciocan lovind un gong. Dar era o iluzie. De fapt, arşiţa de alamă răsunătoare a climei din San Lorenzo îmi bubuia în urechi.
„Bine că e o ţară creştină, îi şopti Hazel Crosby soţului ei, că altfel mi-ar fi frică."
In spatele nostru se afla un xilofon.
Pe xilofon era o inscripţie strălucitoare, făcută din strasuri şi pietricele colorate.
Inscripţia era MONA.

63 Liber si demn
în stînga estradei erau şase avioane de luptă cu elice, ajutor militar american către San Lorenzo. Pe fuselajul fiecărui avion era pictat, cu o cruzime infantilă, un şarpe boa zdrobind un diavol. Din urechile, gura şi nările acestuia ţîşnea sînge. Degetele sale roşii cu gheare lăsau să cadă o furcă.
în faţa fiecărui avion era postat cîte un pilot de culoare pămîntie. Şi ei erau tăcuţi.
Apoi, în mijlocul acestei tăceri tot mai apăsătoare, se auzi un zgomot enervant, ca bîzîitul unui gîngănii. Era o sirenă care se apropia. Sirena de pe limuzina lui „Papa", un Cadillac negru şi strălucitor.
Limuzina se opri în faţa noastră, cu un scrîşnet de cauciucuri.
Din ea ieşiră „Papa" Monzano, Mona Aamons Monzano, fiica sa adoptivă, şi Franklin Hoenikker.
La un discret semnal imperios al lui „Papa" Monzano, mulţimea intona imnul naţional al Republicii San Lorenzo. Melodia era a cînte-cului Home on the Range. Versurile fuseseră scrise în 1922 de Lionel Boyd Johnson - de Bokonon. Iată cum sunau:

166

167

Al nostru e pătnintul
Unde trăim în demnitate.
Bărbaţii sint viteji ea rechinii
Iar femeile - neîntinate.
Copiii noştri, se ştie,
îşi vor face mereu a lor datorie.
San Loremo, San Lorenzo
Insulă bogată, plină de bucurie
Duşmanii noştri se tem
Căci nu pot supune
Un popor liber şi demn.

64 Pace şi belşug
Apoi mulţimea amuţi din nou.
„Papa", Mona şi Frank veniră lîngă noi pe estradă, în timp ce o tobă răpăia. Toboşarul se opri la un semn al lui „Papa".
Monzano purta un toc de armă pe deasupra hainei. Arma care se afla în toc era un revolver de calibrul 45, placat cu crom. Era tare bătrîn, ca mulţi alţi membri ai ^arass-ului meu. Nu arăta deloc bine. înainta cu paşi mici şi tîr-şîiţi. Era în continuare gras, dar osînza i se topea repede, pentru că uniforma atîrna pe el. Albul ochilor săi de broscoi era galben, iar mîinile îi tremurau.
Generalul-maior Franklin Hoenikker era garda lui personală. Uniforma sa era albă. Firav şi cu umeri înguşti, Frank arăta ca un copil care depăşise de mult ora cînd trebuia să se bage în pat. Pe piept îi strălucea o medalie.
Ii observam pe „Papa" şi Frank cu destulă dificultate - nu pentru că-mi stătea cineva în cale, ci pentru că nu-mi puteam lua ochii de la Mona. Eram înfiorat, uluit, ilar şi cu minţile duse. Cele mai deşănţate şi egoiste vise despre cum ar trebui să fie o femeie mi

168

169

se îndepliniseră în persoana Monei. Ea, aibă-i Dumnezeu în pază sufletul blînd şi gingaş, întruchipa pacea şi belşugul de-a pururi.
Fata aceasta - avea doar optsprezece ani -era răpitor de senină. Părea să înţeleagă totul, fiind în acelaşi timp tot ce trebuia înţeles. In Cărţile lui Bokonon i se pomeneşte numele. Iată unul dintre lucrurile pe care le spune Bokonon despre ea: „Mona are simplitatea întregului".
Purta o rochie albă simplă.
Picioarele ei brune şi delicate era încălţate în sandale joase.
Părul ei blond deschis era lung şi mătăsos.
Coapsele desenau o liră.
Dumnezeule.
Pace şi belşug de-a pururi.
Era singura fată frumoasă din San Lorenzo. Reprezenta o avuţie naţională. După spusele lui Philip Castle, „Papa" o adoptase ca să aducă un strop de divin în regimul său dur.
Xilofonul a fost adus în faţa estradei, iar Mona a cîntat la el. A cîntat When Day îs Done. Un tremolo neîntrerupt - crescînd, stingîndu-se şi apoi urcînd din nou.
Mulţimea era îmbătată de-atîta frumuseţe.
Şi apoi a venit momentul să fim întîmpinaţi de „Papa" Monzano.

65
Un moment prielnic pentru venirea în San Lorenzo
„Papa" era un autodidact, care-1 servise ca majordom pe caporalul McCabe. Nu părăsise niciodată insula. Vorbea engleza acceptabil.
Tot ce se rostea pe estradă era trîmbiţat spre mulţime prin nişte megafoane apocaliptice.
Tot ce ieşea din pîlniile acelea se rostogolea pe un bulevard scurt din spatele oamenilor, ricoşa în faţadele de sticlă ale celor trei clădiri noi aflate în capătul bulevardului şi se întorcea distorsionat la noi.
—	Bine aţi venit, spuse „Papa". Aţi ajuns
la cei mai buni prieteni pe care i-a avut
vreodată America. America este percepută
greşit în multe ţări, dar nu şi aici, domnule
ambasador.
Se înclină în faţa lui H. Lowe Crosby, fabricantul de biciclete, crezînd că se află în faţa noului ambasador.
—	Ştiu că aveţi o ţară pe cinste, domnule preşedinte, zise Crosby. N-am auzit despre San Lorenzo decît lucruri care îmi plac. Cu o precizare...
—	Da?
—	

—	
170

171

—	Nu eu sînt ambasadorul, spuse Crosby. Aş vrea să fi fost, dar nu sînt decît un om de afaceri obişnuit. (Se vedea că nu-i face plăcere să-1 arate pe adevăratul ambasador.) Domnul acesta este grangurele.
—	A! „Papa" surise amuzat de greşeala făcută. Zîmbetul i se şterse repede de pe chip. Un val de durere îl făcu să se încovrige, să închidă ochii - să se concentreze asupra depăşirii suferinţei.
Frank Hoenikker îi sări neîndemînatic şi moale în ajutor.
—	Vă simţiţi rău?
—	Vă rog să mă scuzaţi, şopti în cele din urmă „Papa" Monzano, îndreptîndu-se un pic. Avea lacrimi în ochi. Le şterse, îndreptîndu-se de tot. îmi cer scuze.
Pentru o clipă, păru să nu îşi dea seama unde se află şi ce anume trebuie să facă. Apoi îşi aduse aminte. Dădu mîna cu Horlick Minton.
—	Vă aflaţi printre prieteni.
—	Nu mă îndoiesc de acest fapt, răspunse Minton amabil.
—	Printre creştini.
—	Foarte bine.
—	Şi anticomunişti, spuse „Papa".
—	Foarte bine.
—	Nu-i nici picior de comunist pe-aici, zise „Papa". Le e prea frică de cîrlig.
—	Cred şi eu, răspunse Minton.

—	Aţi venit aici într-un moment prielnic, spuse „Papa". Ziua de mîine este una dintre cele mai fericite din istoria ţării noastre. Mîine este sărbătoarea noastră naţională, Ziua Celor O Sută de Martiri ai Democraţiei. De asemenea, mîine va avea loc logodna gene-ralului-maior Hoenikker cu Mona Aamons Monzano, fiinţa cea mai de preţ pentru mine şi pentru întreaga insulă San Lorenzo.
—	Multă fericire, domnişoară Monzano, ură Minton călduros. Şi felicitări, generale Hoenikker.
Cei doi tineri dădură din cap în semn de mulţumire.
Minton începu să vorbească despre Cei O Sută de Martiri ai Democraţiei, şi spuse o minciună gogonată.
—	Nu există copil american care să nu cunoască povestea nobilului sacrificiu făcut de San Lorenzo în timpul celui de-al Doilea Război Mondial. Cei o sută de san-lorenzani neînfricaţi, pe care îi comemorăm mîine, s-au jertfit în numele libertăţii. Preşedintele Statelor Unite ale Americii m-a rugat să-1 reprezint la ceremonia de mîine ca să arunc în apă o coroană de flori, darul poporului american pentru poporul din San Lorenzo.
—	Poporul din San Lorenzo vă mulţumeşte dumneavoastră, preşedintelui şi generosului popor american pentru această dovadă de apreciere, spuse „Papa". Ar fi o onoare pentru
—	

—	
172

173

noi dacă aţi arunca în mare coroana în timpul ceremoniei de logodnă.
—	Onoarea este de partea mea.
„Papa" ne rugă să îl onorăm toţi cu prezenţa la ceremonia aruncării coroanei şi la petrecerea de logodnă de a doua zi. Trebuia să ne ducem la palat pe la amiază.
—	Ce mai copii o să aibă perechea aceasta!
spuse „Papa", îndemnîndu-ne să ne holbăm
la Frank şi Mona. Ce stirpe! Ce frumuseţe !
Durerea îl copleşi iarăşi.
închise din nou ochii pentru a se aduna asupra suferinţei.
Aştepta să treacă, dar nu trecu.
Pradă chinurilor, se întoarse cu spatele spre noi şi cu faţa la mulţime, în dreptul microfonului. încercă să gesticuleze în faţa oamenilor, dar nu reuşi. încercă să le spună ceva, nici asta nu reuşi.
Şi-apoi cuvintele îi ieşiră din gură:
—	Duceţi-vâ acasă! ţipă el gîtuit. Duceţi-vă
acasă!
Mulţimea se risipi într-o clipă. „Papa" se întoarse din nou spre noi, contorsionat de durere... Şi apoi se prăbuşi.

66
Cel mai puternic lucru de pe lume
Nu murise.
însă arăta mort. Doar din cînd în cînd corpul său, după toate aparenţele lipsit de viaţă, era scuturat de un fior.
Frank ţipa că „Papa" nu murise, cu nu se putea să moară. Era disperat. „«Papa»! Nu se poate să mori, nu se poate!"
Frank desfăcu gulerul hainei şi cămăşii lui „Papa", îi frecă încheieturile. „Lăsaţi-1 să respire! Lăsaţi-1 pe «Papa» să respire!"
Piloţii de vînătoare veniră să ne ajute. Unul avu atîta minte încît să se ducă după ambulanţa aeroportului.
Nepi'imind nici un ordin, fanfara şi soldatul cu drapelele rămaseră tremurînd în poziţie de drepţi,
M-am uitat după Mona şi am văzut că era la fel de netulburată şi se retrăsese spre balustrada din spate a platformei. Moartea, dacă avea să lovească, nu o îngrijora.
Lîngă ea se afla un pilot. Nu o privea, dar strălucea de o fericire pe care am atribuit-o faptului că stăteau atît de aproape unul de altul.

174

175

„Papa" îşi reveni un pic. întinse spre Frank o mină tremurîndă ca o pasăre captivă.
—	Tu... bîigui el.
Am amuţit cu toţii ca să auzim ce spune.
Buzele i se mişcau, dar nu percepeam decît nişte bolboroseli.
Cineva avu o idee pe care în acel moment am considerat-o strălucită, dar care acum pare oribilă. Cineva - cred că un pilot - a luat microfonul şi 1-a ţinut în dreptul gurii lui „Papa" ca să-i amplifice spusele.
Astfel, în pereţii clădirilor noi reverberară horcăielile agoniei şi un fel de vocalize spasmodice.
Şi apoi se auziră cuvintele.
—	Tu, hîrîi „Papa" spre Frank, tu, Franklin
Hoenikker, vei fi Preşedintele Republicii San
Lorenzo. Tu deţii ştiinţa. Ştiinţa e cel mai
puternic lucru din lume. Ştiinţa. Gheaţa.
Dădu ochii peste cap şi leşină din nou.
M-am uitat la Mona.
Expesia ei rămăsese netulburată.
In schimb, pilotul de lingă ea încremenise în atitudinea de extaz catatonic a unui soldat primind Medalia de Onoare.
Am privit în jos şi am văzut ceva ce nu s-ar fi cuvenit să văd.
Mona îşi scosese o sanda. Picioruşul ei ciocolatiu era gol.
Şi, cu acest picior, mîngîia neîncetat -mîngîia cu neruşinare - căputa bocancului aviatorului.

67 Carleeig
„Papa" nu a murit. Nu atunci.
A fost dus de-acolo cu camionul frigorific al aeroportului.
Familia Minton a fost dusă la ambasadă de o limuzină americană.
Newt şi Angela au fost duşi la locuinţa lui Frank într-o limuzină san-lorenzană.
Eu şi familia Crosby am fost duşi la hotelul Casa Mona în singurul taxi din San Lorenzo, un Chrysler din 1939, cu alură de dric şi scaune rabatabile. Numele de pe portiera taxiului era Compania de Transport Castle. Taxiul îi aparţinea lui Philip Castle, proprietarul hotelului Casa Mona şi fiul altruistului desăvîrşit pe care venisem să-1 intervievez.
Eu şi cei doi Crosby eram prost dispuşi. Consternarea noastră se materializa în întrebări la care doream să primim de îndată răspuns. Familia Crosby dorea să ştie cine e Bokonon. Erau scandalizaţi de ideea că există cineva care să-1 înfrunte pe „Papa" Monzano.
Fără nici o legătură, simţeam că trebuie neapărat să aflu cine au fost Cei O Sută de Martiri ai Democraţiei.
Cei doi Crosby au fost primii care au primit un răspuns. Nu înţelegeau dialectul din San

176

177

Lorenzo, aşa că traduceam pentru ei. întrebarea pe care i-o adresaseră şoferului fusese: „Da' cine dracu' e mucosul ăsta de Bokonon ?"
—	Om foarte rău, răspunse şoferul.
De fapt, spusese ceva de genul: „Uoom foaarte reau".
—	Comunist? întrebă Cro,sby după ce auzi traducerea răspunsului.
—	Sigur că da.
—	Are adepţi ?
—	Nu, domnule, spuse şoferul plin de respect. Nimeni atît de nebun.
—	Şi de ce nu a fost prins pînă acum ? vru să ştie Crosby.
—	Greu de găsit, spuse şoferul. Foarte deştept.
—	înseamnă că există oameni care-1 ascund şi-i dau de mîncare, altfel ar fi fost prins pînă acum.
—	Nimeni nu ascunde. Nimeni nu dă de mîncare. Prea deştepţi ca să facă aşa.
—	Eşti sigur de asta ?
—	Sigur, spuse şoferul. Oricine dă de mîncare la nebun bătrîn sau primeşte în casă ajunge în cîrlig. Nimeni nu vrea în cîrlig.
Pronunţia ultimului cuvînt a fost: „carleeig".

68 Uo Siută de Marteiri
L-am întrebat pe şofer cine fuseseră Cei O Sută de Martiri ai Democraţiei. Am observat că bulevardul pe care mergea maşina se numea Bulevardul Celor O Sută de Martiri al Democraţiei.
Şoferul mi-a zis că San Lorenzo declarase război Germaniei şi Japoniei la o oră după atacul de la Pearl Harbor.
San Lorenzo desemnase o sută de oameni care să lupte pentru democraţie. Aceşti o sută de oameni au fost îmbarcaţi pe o navă cu destinaţia Statele Unite, unde urmau să fie echipaţi şi antrenaţi.
Vasul fusese scufundat de un submarin german chiar la ieşirea din portul Bolivar.
— Iei au fuost, duomnulie, spuse el, şiei uo siută de marteiri ai diemoctaţiieai.
„Ei au fost, domnule, spusese el în dialect, cei o sută de martiri ai democraţiei."

178

179

69 Un mozaic uriaş
Cei doi Crosby şi cu mine am trăit ciudata experienţă de a fi primii oaspeţi ai unui hotel nou. Am fost primii care au semnat în registrul de la recepţia Casei Mona.
Famila Crosby a ajuns înaintea mea la recepţie, dar H. Lowe Crosby s-a blocat în faţa paginilor imaculate ale registrului şi nu s-a putut hotărî să-şi scrie numele. A stat pe gînduri o vreme.
— Semnează tu, mi-a zis el.
Şi, ca să nu-1 cred superstiţios, a spus că vrea să fotografieze omul care lucra la un mozaic uriaş de pe un perete al holului.
Mozaicul era un portret al Monei Aamons Monzano. înalt de şase metri. Bărbatul care lucra la mozaic era tînăr şi atletic. Era cocoţat pe o scară şi avea pe el doar o pereche de pantaloni albi de doc.
Era un alb.
Meşterul mozaicar compunea din bucăţele de aur firele mătăsoase de păr de pe ceafa delicată a Monei.
Crosby se duse să-1 fotografieze şi se întoarse dîndu-mi de ştire că bărbatul acela era cel mai mare mucos pe care îl văzuse el

vreodată. Spunîndu-mi acestea, Crosby era roşu ca racul.
—	Nu poţi sâ-i zici nimic, că el îţi şi răs
tălmăceşte spusele.
M-am dus la mozaicar, l-am privit lucrînd un timp şi apoi i-am spus:
—	Vă invidiez.
—	Am ştiut dintotdeauna, oftă el, că, dacă o să aştept destul, la un moment dat se va găsi cineva să mă invidieze. îmi tot spuneam să am răbdare, că mai devreme sau mai tîrziu tot o să întîlnesc un invidios.
—	Sînteţi american ?
—	Am parte de această fericire.
Continua să muncească. Nu era deloc
curios să vadă cum arăt.
—	Şi dumneavoastră vreţi să mă fotografiaţi?'
—	V-ar deranja?
—	Gîndesc, deci exist, deci pot fî fotografiat.
—	Din păcate, nu am aparatul de fotografiat cu mine.
—	Pentru numele lui Dumnezeu, duceţi-vă şi aduceţi-1! Doar nu sînteţi unul dintre cei care se încred în memoria lor, nu-i aşa?
—	Nu cred că o să uit prea curînd portretul la care lucraţi.
—	O să-1 uitaţi în clipa morţii, la fel ca şi mine. Cînd o să mor o să uit totul, şi vă sfătuiesc să faceţi acelaşi lucru.
—	

—	
180

181

—	A pozat pentru dumneavoastră sau lucraţi cu ajutorul unei fotografii sau altfel?
—	Lucrez cu ajutorul sau altfel.
—	Poftim?
—	Lucrez cu ajutorul sau altfel. (îşi lovi uşor tîmpla cu degetul.) Totul e în acest cap de invidiat.
—	O cunoaşteţi ?
—	Am parte de această fericire.
—	Franklin Hoenikker e foarte norocos.
—	Franklin Hoenikker e un bou nenorocit.
—	Sînteţi foarte sincer.
—	Sînt şi foarte bogat.
—	Mă bucur să aud asta.
—	Dacă vreţi o opinie competentă, aflaţi că banii nu aduc neapărat fericirea.
—	Mulţumesc de informaţie. M-aţi scutit de multă osteneală. Tocmai eram pe punctul să cîştig ceva bani.
—	în ce fel ?
—	Scriind.
—	Am scris şi eu o carte la un moment dat.
—	Cum se numea?
—	San Lorenzo : pămîntul, istoria, poporul, spuse el.

70
Educat de Bokonon
—	Să înţeleg că sînteţi Philip Castle, fiul lui Julian Castle? am întrebat eu.
—	Am parte de această fericire.
—	Mă aflu aici ca să mă întîlnesc cu tatăl dumneavoastră.
—	Vindeţi aspirină?
—	Nu.
—	Păcat. Tata nu prea mai are aspirină. Dar leacuri miraculoase aveţi? Lui tata îi place să mai facă un miracol din cînd în cînd.
—	Nu vînd medicamente. Sînt scriitor.
—	Si ce vă face să credeţi că un scriitor nu vinde leacuri?
—	Aveţi dreptate. îmi recunosc vinovăţia.
—	Tata are nevoie de o carte pe care să le-o citească celor care mor în chinuri groaznice. Presupun că nu aţi scris aşa ceva.
—	încă nu.
—	Ar ieşi ceva bani din asta. Vedeţi, v-am mai vîndut un pont.
—	Cred că aş putea modifica un pic Psalmul 23, exact atît cît să nu se prindă nimeni că nu e creaţia mea.
—	Bokonon a încercat să-1 modifice, îmi zise el. Şi şi-a dat seama că nu poate schimba nici un cuvînt.
—	

—	
182

183

—	îl cunoaşteţi şi pe Bokonon?
—	Am parte de această fericire. Mi-a fost profesor cînd eram mic. (îmi arătă cu un gest afectuos mozaicvil.) A fost şi profesorul Monei.
—	Era un profesor bun?
—	Ştim să citim, să scriem şi să facem operaţii aritmetice simple, dacă la asta vă referiţi, îmi răspunse Castle.

71
Fericirea de a fi american
H. Lowe Crosby veni să mai facă o încercare cu mucosul de Castle.
—	Ce eşti dumneata, şuieră el dispreţuitor, beatnic sau ce?
—	Eu mă consider bokononist.
—	Asta contravine legilor acestei ţări, nu-i aşa?
—	Am parte de fericirea de a fi american. Pot spune ori de cîte ori poftesc că sînt bokononist, şi nimeni nu mi-a făcut pînă acum nici o problemă.
—	Consider că legile unei ţări în care te afli trebuie respectate.
-— Nu-mi spuneţi nimic nou. Crosby era livid de furie.
—	Lua-te-ar dracu' de nenorocit!
—	Lua-te-ar dracu' pe tine, răspunse Castle blînd, şi la dracu' şi cu Crăciunul şi Ziua Mamei.
Crosby traversă holul, îndreptîndu-se spre recepţioner şi spuse;
—	Vreau să-1 reclam pe omul ăla de colo,
mucosul ăla, aşa-zisul artist. Aveţi o ţară
frumoasă care încearcă să stimuleze turismul
si investiţiile în domeniul industrial. La felul

184

185

în care mi-a vorbit omul ăla, nu vreau să mai pun piciorul în San Lorenzo cîte zile oi avea, şi o să-i spun oricui mă întreabă de San Lorenzo să nu calce pe-aici. V-oţi fi ale-gînd cu un tablou drăguţ pe perete, dar omul care-1 face este cel mai nesimţit şi căpos nenorocit pe care l-am văzut în viaţa mea. Recepţionerul arăta îndurerat.
—	Domnule...
—	Ascult, zise Crosby, pornit.
—	Domnule, este proprietarul hotelului.

72 Hilton-ul mucosului
H. Lowe Crosby şi soţia părăsiră imediat Casa Mona, căreia Crosby îi spunea Hilton-ul mucosului, şi cerură să fie primiţi Ia Ambasada Statelor Unite.
Astfel am rămas unicul oaspete al unui hotel de o sută de camere.
Camera mea era frumoasă. Ca toate camerele hotelului, dădea spre Bulevardul Celor O Sută de Martiri ai Democraţiei, spre Aeroportul Monzano şi spre portul Bolivar, aflat în spatele acestuia. Casa Mona avea structura unui corp de bibliotecă, cu pereţi solizi şi un geam verde-albăstrui în faţă. De acolo nu puteai vedea jegul şi sărăcia oraşului care se întindea pe lateralele şi în spatele Casei Mona.
Aveam aer condiţionat. In cameră era aproape răcoare. Trecînd din căldura năucitoare în încăperea rece, am început să strănut.
Pe noptieră era o vază cu flori, dar patul nu fusese încă înfăţat. Nu se vedea decît o saltea nouă şi comodă. In dulapuri nu era nici un umeraş, baia nu avea hîrtie igienică.
Am ieşit pe coridor să caut o cameristă care să-mi poată furniza cele necesare. Nu am găsit pe nimeni, însă am văzut Ia capătul

186

187

coridorului o uşă deschisă de unde se auzea un zgomot uşor.
M-am îndreptat spre uşă şi am ajuns în pragul unui apartament spaţios, cu podeaua acoperită cu pînză de prelată. Se zugrăvea, dar cei doi zugravi nu făceau asta cînd am intrat. Stăteau pe o poliţă care se întindea pe tot peretele de sub fereastră.
îşi scoseseră pantofii. Aveau ochii închişi. Stăteau faţă în faţă.
îşi lipiseră tălpile goale unul de ale celuilalt.
Fiecare se apucase cu mîinile de glezne, corpul fiecăruia căpătînd astfel forma unui triunghi.
Mi-am dres vocea.
Au sărit de pe poliţă, aterizînd pe prelata stropită de vopsea. Se proptiră în patru labe, cu fundurile în sus şi fruntea aproape lipită de pămînt.
Credeau că vor muri.
—	îmi cer scuze, am spus eu uluit.
—	Nu spuneţi, mă imploră unul din ei umil. Vă rog. Vă rog să nu spuneţi.
—	Ce să spun?
—	Ce-aţi văzut!
—	Dar n-am văzut nimic.
—	Dacă spuneţi, îmi zise el lipindu-şi obrazul de podea şi privindu-mă rugător, dacă spuneţi, murim în carleeig!

— Uite ce este, oameni buni, am spus eu, ori am venit prea devreme, ori prea tîrziu, că n-am văzut nimic de povestit, vă repet. Vă rog să vă ridicaţi.
S-au ridicat fără să-şi ia ochii de pe mine. Tremurau şi stăteau încovoiaţi. Am reuşit să-i conving că nu am de gînd să spun nimănui ceea ce văzusem.
Ceea ce văzusem era, desigur, ritualul bokononist hoko-maru, întrepătrunderea conştiinţelor.
Noi, bokononiştii, credem că nu poţi sta talpă-n talpă^ cu o altă persoană dacă nu iubeşti sincer persoana respectivă, asta dacă picioarele celor doi sînt curate şi îngrijite.
La baza acestei ceremonii se află următorul calipso:
Picioarele ni le vom atinge, într-o contopire
Spre care firea ne cheamă,
Şi semenilor le vom arăta iubire
Asa cum îi arătăm si Pămîntului-mamă.
1. Joc de cuvinte intraductibil, bazat pe omofonia dintre sole (talpă) şi scul (suflet).

188

189

73 Ciuma neagră
La întoarcerea în cameră l-am descoperit pe mozaicarul, istoricul, autoindexatorul, mucosul şi patronul de hotel Philip Castle în baie, unde punea un sul de hîrtie igienică.
—	Mulţumesc, i-am zis.
—	Cu multă plăcere.
—	Mă aflu într-adevăr într-un hotel care e aproape de oameni. Cîţi patroni s-ar implica atît de nemijlocit în asigurarea confortului oaspeţilor?
—	Cîţi directori de hotel au un singur oaspete ?
—	Ati avut trei.
—	S-au dus vremurile alea.
—	Ştiţi, poate că nu e cazul să comentez, dar nu prea înţeleg de ce este atrasă o persoană cu preocupările şi calităţile dumneavoastră de industria hotelieră.
Castle se încruntă perplex.
—	Nu sînt atît de priceput cu oaspeţii pe cît ar trebui, nu-i aşa?
—	Am cunoscut la Corneli oameni care făceau studii de turism şi am impresia că s-ar fî purtat cu cei doi Crosby altfel decît dumneavoastră.
încuviinţă stînjenit.

—	Ştiu, ştiu.
Dădu din mîini.
—	Habar n-am de ce am construit hotelul ăsta. Ca să fac ceva în viaţă, cred. Şi ca să am o ocupaţie, ca să nu mă însingurez. (Clătină din cap.) Din două una: ori construiam hotelul, ori ajungeam pustnic.
—	Aţi crescut în spitalul tatălui dumneavoastră, nu-i aşa?
—	Da. Eu şi Mona am copilărit acolo.
—	Şi nu vă surîde să faceţi ceea ce a făcut tatăl dumneavoastră?
Castle surîse uşor, ferindu-se de un răspuns direct.
—	Tata e un om ciudat, spuse el. Cred că o să vă placă.
—	La asta mă şi aştept. Sînt puţini cei care au dat dovadă de atît altruism, aşa cum a făcut el.
—	Odată, spuse Castle, pe cînd aveam vreo cincisprezece ani, pe un vas grecesc care plecase din Hong Kong cu destinaţia Havana, transportînd mobilier de răchită, a avut loc o revoltă a echipajului. Au preluat controlul, dar nu s-au priceput să manevreze vasul, care s-a zdrobit de stîncile din apropierea palatului lui „Papa" Monzano. Toţi s-au înecat, mai puţin şobolanii; aceştia şi mobilierul de răchită au ajuns la mal.
Povestea părea să se încheie aici, dar nu prea eram sigur de asta.

190

191

■

—	Şi?
—	Unii s-au ales cu mobilă gratis, iar alţii cu ciumă bubonică. în zece zile au avut loc o mie patru sute de decese în spitalul tatălui meu. Aţi văzut vreodată pe cineva murind de ciumă bubonică?
—	N-am avut parte de această nefericire.
—	Glandele limfatice din regiunea inghinală şi de la subraţ ajung cît nişte portocale.
—	îmi imaginez.
—	După moarte, corpurile se înnegresc; aici, în San Lorenzo, ajung negre ca nişte cărbuni. La momentul de apogeu al epidemiei de ciumă, Casa din Junglă a îndurării şi Speranţei arăta ca Auschwitz sau Buchenwald. Grămezile de morţi erau atît de mari, încît un buldozer s-a împotmolit încercînd să le împingă spre groapa comună. Tata a muncit fără să închidă un ochi zile în şir, fără să închidă un ochi, dar şi fără să salveze multe vieţi.
Ţîrîitul telefonului întrerupse povestea lugubră a lui Castle.
—	Ia te uită, spuse el, nici nu ştiam că
telefoanele au fost puse în funcţiune.
Am ridicat receptorul.
—	Alo?
Cel care mă sunase era generalul-maior Franklin Hoenikker. Avea respiraţia tăiată şi părea mort de frică.
192

—	Ascultaţi, trebuie să veniţi imediat la mine acasă. Trebuie să vorbim. Poate fi ceva extrem de important pentru dumneavoastră!
—	Nu-mi puteţi spune cam despre ce e vorba ?
—	Nu pot la telefon. Veniţi la mine. Veniţi imediat! Vă rog!
—	Bine.
—	Nu glumesc. E un lucru extrem de important pentru dumneavoastră. Cel mai important lucru din viaţa dumneavoastră.
închise.
—	Ce s-a întîmplat? mă întrebă Castle.
—	Habar n-am. Frank Hoenikker vrea să mă vadă cît mai repede.
—	Nu vă grăbiţi. Liniştiţi-vă. Frank e un idiot.
—	Zicea că e vorba despre ceva important.
—	De unde ştie el ce e important? Aş putea face un om mai de doamne-ajută decît el din miezul unei banane.
—	Terminaţi-vă povestea.
—	Unde rămăsesem?
—	La ciuma bubonică. Buldozerul se împotmolise printre mormanele de cadavre.
—	Da. Ei, într-una dintre nopţile acelea fără somn, am stat cu tata cît a lucrat. Tot ce puteam face era să găsim un pacient în viaţă pe care să-1 tratăm. Dar treceam de la un pat la altul şi nu găseam decît morţi. Iar tata a început să chicotească. Nu se putea
193

opri. S-a dus afară cu lanterna. Chicotea în continuare. Agita fasciculul de lumină al lanternei peste mormanele de morţi. Mi-a pus mîna pe cap, şi ştiţi ce mi-a zis acest om extraordinar? întrebă Castle.
—	Nu.
—	Fiule, mi-a spus tata, într-o zi toate astea vor fi ale tale.

74 Leagănul pisicii
Am pornit spre locuinţa lui Frank în taxiul din San Lorenzo.
Am străbătut scene de sărăcie lucie. Am urcat pe povîrnişurile muntelui McCabe. Era mai răcoare. în aer plutea un fel de ceaţă.
Casa lui Frank era fosta locuinţă a lui Nestor Aamons, tatăl Monei şi arhitectul Casei Indurării şi Speranţei din Junglă.
Aamons îşi proiectase locuinţa.
Casa era ridicată deasupra unei cascade; avea o terasă suspendată, care înainta în norul de stropi ce plutea peste căderea de apă. Semăna cu un fagure iscusit, alcătuit din stîlpi şi traverse de oţel uşor. Golurile structurii erau delimitate în fel şi chip, cu ziduri de piatră brută, cu pereţi de sticlă sau cu panouri textile.
Scopul casei nu era atît să fie un adăpost, cît să arate multitudinea de preocupări excentrice ale unei minţi inventive.
Am fost întîmpinat de un servitor politicos, care m-a anunţat că Frank nu e acasă, dar trebuia să ajungă dintr-o clipă într-alta. Frank dăduse dispoziţii să fiu tratat cu grijă si anunţase că voi rămîne acolo la cină si

194

195

peste noapte. Servitorul, care îmi spusese că îl cheamă Stanley, era prima fiinţă rotofeie pe care o vedeam în San Lorenzo.
Stanley m-a condus în camera mea; am trecut prin inima casei, coborînd pe o scară de piatră, mărginită din loc în loc de panouri cu rame de oţel. Patul meu era o saltea pusă pe o platformă de piatră. Pereţii camerei erau din rulouri de pînză. Stanley mi-a arătat cum puteam să le ridic sau să le cobor, după bunul plac.
L-am întrebat pe Stanley cine mai era acasă şi am aflat că doar Newt. Stanley îmi spuse că Newt se afla pe terasa suspendată, pictînd. Angela plecase să viziteze Casa din Junglă a îndurării şi Speranţei.
Am ieşit pe terasa temerară aflată deasupra cascadei şi l-am găsit pe Newt dormind într-un şezlong galben.
Tabloul la care lucrase Newt se afla pe un şevalet, lingă balustrada de aluminiu. Pictura era încadrată de imaginea înceţoşată a cerului, a mării şi a poalelor muntelui.
Era o pictură mică, neagră şi zgrunţuroasă. Consta din nişte zgîrieturi făcute într-o pastă neagră groasă şi densă. Zgîrieturile formau un fel de pînză de păianjen, şi m-am întrebat dacă nu înfăţişau năvoadele lipicioase ale zădărniciei omeneşti, atîrnate la uscat într-o noapte fără stele.

Nu voiam să-1 trezesc pe piticul care crease un lucru atit de înfricoşător. Am fumat o ţigară, ascultînd vocile apei în cădere.
Newt a fost trezit de zgomotul îndepărtat al unei explozii. Bubuitul urcă spre noi din vale şi se pierdu în înălţimi. Era un tun din Bolivar, aflat în apropierea ţărmului, care trăgea o salvă în fiecare zi la ora cinci, îmi spuse majordomul lui Frank.
Micul Newt tresări.
Pînă să se dezmeticească, îşi duse mîinile murdare de vopsea la gură şi bărbie, mînjin-du-se cu negru. Se frecă la ochi, mînjindu-se şi în jurul lor cu negru.
—	Bună, îmi spuse el somnoros.
—	Bună, i-am răspuns. îmi place tabloul tău.
—	Ştii ce reprezintă?
—	Cred că are un înţeles diferit pentru fiecare om care îl priveşte.
—	Este un leagăn al pisicii.
—	Aha, i-am zis. Foarte bine. Zgîrieturile sînt fire. Corect?
—	Leagănul pisicii este unul dintre cele mai vechi jocuri. Pînă şi eschimoşii îl ştiu.
—	Nu mai spune!
—	De o sută de mii de ani şi mai bine, adulţii ţes nişte încurcături de fire sub ochii copiilor.
—	îhîm.
—	

—	
196

197

Newt râmase cuibărit în şezlong. îşi întinse mîinile de parcă ar fi făcut un leagăn al pisicii.
—	Nu-i de mirare că pe urmă copiii ajung nebuni. Leagănul pisicii nu-i altceva decît nişte fire încrucişate între degetele cuiva, iar copiii se uită, se tot uită la fire...
—	Şi?
—	Nici urmă de leagăn sau de pisică !

75
Salutări lui Albert Schweitzer
Pe urmă, prăjina de soră a lui Newt, Angela Hocnikker Conners, intră împreună cu Julian Castle, tatăl lui Philip şi ctitorul Casei din Junglă a Indurării şi Speranţei. Castle era îmbrăcat într-un costum de in lăbărţat şi purta papion. Avea o mustaţă neîngrijită. Era chel şi uscăţiv. Cred că era un sfînt.
Ni se prezentă, mie şi lui Newt, pe terasa suspendată. încerca să preîntîmpine orice referire la posibila lui sfinţenie vorbind din colţul gurii ca un gangster din filme.
—	înţeleg că sînteţi un adept al lui Albert Schweitzer, i-am zis.
—	De la distanţă... (Rînji ameninţător.) Nu l-am întîlnit niciodată pe acest domn.
—	Sînt sigur că este la curent cu activitatea dumneavoastră, la fel cum şi dumneavoastră sînteţi la curent cu a sa.
—	Poate. L-aţi întîlnit vreodată?
—	Nu.
—	Dar credeţi că-1 veţi întîlni la un moment dat?
—	Poate că da.
—	

—	
198

199

—	Pâi, spuse Juliar Castie, dacă într-una
dintre călătoriile dumneavoastră daţi de
Albert Schweitzer, spuneţi-i că nu este eroul
meu.
îşi aprinse un trabuc. Cînd începu să ardă, Castie îndreptă virful incandescent spre mine.
—	Spuneţi-i că nu este eroul meu, spuse el, dar spuneţi-i şi că, datorită lui, lisus Hristos este.
—	Cred că se va bucura să audă asta.
—	Mă doare-n cot dacă se va bucura sau nu. Asta e o chestiune între lisus şi mine.

76
Julian Castie este de acord
cu Newt în ceea ce
priveşte lipsa de sens
a tuturor lucrurilor
Julian Castie şi Angela s-au îndreptat spre tabloul lui Newt. Castie îl privi printr-un cadru format de degetul mare şi arătătorul său.
—	Ce părere aveţi? l-am întrebat.
—	E negru. Ce reprezintă, iadul?
—	Poate însemna orice, zise Newt.
—	Atunci este iadul, se răsti Castie.
—	Acum cîteva clipe, mi s-a spus că este un leagăn al pisicii, am zis.
—	Informaţia din interior este întotdeauna de folos, zise Castie.
—	Nu mi se pare că arată frumos, protestă Angela. Cred că e urît, dar nu mă pricep deloc la arta modernă. Uneori îmi doresc ca Newt să ia lecţii, ca să ştie sigur dacă e ceva de capul lui.
—	Sînteţi autodidact? îl întrebă Julian Castie pe Newt.
—	Nu sîntem cu toţii autodidacţi? vru să afle Newt.
—	

—	
200

201

—	Un răspuns foarte bun, zise Castle plin
de respect.
De vreme ce Nevvt nu dădea semne că vrea să se repete, am început să explic semnificaţia profundă a leagănului pisicii.
Castle dădu din cap cu înţelepciune.
—	Deci este o imagine a lipsei de sens a tuturor lucrurilor! Sînt întru totul de acord.
—	Chiar sînteţi de acord? l-am întrebat. Acum cîteva minute vorbeaţi despre lisus.
—	Despre cine? zise Castle.
—	lisus Hristos.
—	A, spuse Castle, despre el. (Ridică din umeri.) Oamenii trebuie să vorbească despre ceva ca să-şi menţină în formă corzile vocale, în eventualitatea că vor avea vreodată de spus ceva important.
—	înţeleg.
Ştiam că nu-mi va fi uşor să scriu un articol de succes despre el. Trebuia să mă concentrez asupra faptelor sale de sfînt şi să nu ţin seama de lucrurile diabolice pe care le gîndea şi spunea.
—	Puteţi să mă citaţi, îmi spuse. Omul
este rău. El nu face niciodată ceva care să
merite făcut, şi nici nu ştie nimic care să
merite ştiut.
Se aplecă şi strînse mîna mînjită de vopsea a lui Newt.
—	Am dreptate?

Newt încuviinţă, avînd aerul că afirmaţia i s-ar fi părut, pentru o clipă, un pic prea umflată:
—	Da.
Şi atunci sfintul se îndreptă spre tablou, îl luă de pe şevalet şi ne fulgeră cu privirea.
—	Un gunoi, ca tot ce e pe lumea asta.
Şi  îl  aruncă  peste  balustrada  terasei.
Tabloul pluti pe un şuvoi, se opri o clipă, ţîşni în sus şi apoi se prăbuşi în cascadă.
Micul Newt nu ştia ce să spună.
Angela a fost prima care a deschis gura.
—	Eşti plin de vopsea pe faţă, scumpule.
Du-te să te speli.

202

203

77 Aspirină si boko-maru
—	Spuneţi-mi, vă rog, i-am zis lui Julian Castle, cum se simte „Papa" Monzano?
—	De unde să ştiu eu asta?
—	Am crezut că îl trataţi.
—	Nu vorbim unul cu celălalt... Castle zîmbi. De fapt, el nu vorbeşte cu mine. Ultimul lucru pe care mi 1-a spus, acum vreo trei ani, a fost că numai cetăţenia mea americană îl împiedicase să mă atîrne în cîrlig.
—	Dar cu ce l-aţi deranjat? Aţi venit aici şi aţi finanţat construirea unui spital pentru poporul lui...
—	Lui „Papa" nu-i place modul în care-i tratăm pe pacienţi, răspunse Castle, mai ales cînd aceştia sînt pe moarte. In Casa din Junglă a Indurării şi Speranţei, oficiem, pentru cei care doresc, riturile Bisericii Bokononiste.
—	Şi cum arată aceste rituri?
—	Foarte simplu. Se începe cu o lectură cu răspunsuri. Vreţi să daţi răspunsurile?
—	îmi pare rău, dar încă n-am ajuns în pragul morţii.
Castle îmi făcu posomorit cu ochiul.
—	E bine că sînteţi prudent. Cei care
acceptă ultimul ritual mor ca la un semnal.

Dar cred că am putea împiedica asta dacă nu ne-am atinge picioarele.
—	Să ne atingem picioarele?
îmi expuse concepţia bokononistă asupra picioarelor.
—	Acum înţeleg un lucru pe care l-am
văzut la hotel.
I-am povestit întîmplarea cu cei doi zugravi aşezaţi pe poliţă.
—	Să ştiţi că dă rezultate, îmi spuse Castle. Cei care practică acest ritual privesc cu ochi mai buni lumea şi pe semenii lor.
—	îhîm.
—	Boko-maru.
—	Poftim?
—	Aşa se numeşte atingerea picioarelor, zise Castle. Dă rezultate. Apreciez foarte mult lucrurile care dau rezultate. Puţine lucruri dau într-adevăr rezultate.
—	Cred că aveţi dreptate.
—	Fără aspirină şi boko-maru n-aş putea conduce spitalul.
—	Să înţeleg, i-am zis, că mai există boko-nonişti pe insulă, în pofida legilor şi a carleeigului...
Castle începu să rîdă.
—	încă nu v-a picat fisa?
—	în legătură cu ce?
—	Toţi locuitorii din San Lorenzo sînt boko-nonişti, în pofida carleeigului.
—	

—	
204

205

78 O strînsoare de fier
—	Cu ani în urmă, cînd Bokonon şi McCabe au pus stăpînire pe bucata asta nenorocită de pămînt, spuse Julian Castle, au alungat preoţii. Apoi, Bokonon a inventat, cu cinism şi în joacă, o religie nouă.
—	Ştiu asta, i-am răspuns.
—	Cînd a devenit limpede că nici o reformă administrativă sau economică nu poate schimba starea mizeră a populaţiei, religia a devenit singurul instrument al speranţei. Fiind atît de îngrozitor, adevărul era duşmanul oamenilor, aşa că Bokonon şi-a asumat răspunderea de a-i oferi populaţiei minciuni din ce în ce mai abile.
—	Şi cum de-a ajuns proscris ?
—	A fost ideea lui. I-a cerut lui McCabe să-1 scoată în afara legii, cu religie cu tot, pentru ca viaţa spirituală a oamenilor să devină mai palpitantă, mai antrenantă. A scris şi o poezioară despre asta.
Castle îmi recită următoarea poezie, care nu apare în Cărţile lui Bokonon:
Am părăsit puterea Şi am avut justificare : Orice religie adevărată Este o form.ă de trădare.

—	Bokonon a propus, de altfel, cîrligul ca pedeapsă pentru bokononişti, spuse Castle. Văzuse ceva de genul ăsta în Camera Ororilor, la Muzeul Figurilor de Ceară. (îmi făcu sadic cu ochiul.) Şi asta era tot pentru antren.
—	Şi au murit mulţi oameni în cîrlig?
—	La început, nu. La început, totul era de faţadă. Erau puse în circulaţie zvonuri despre execuţii, dar, de fapt, nimeni nu ştia pe nimeni care să fi murit astfel. McCabe se distra de minune proferînd ameninţări sîngeroase la adresa bokononiştilor, adică a tuturor.
Bokonon a plecat bine mersi să se ascundă în junglă, continuă Castle, unde nu făcea altceva decît să scrie şi să propovăduiască, mîncînd bunătăţile pe care i le aduceau discipolii. Iar McCabe organiza expediţii de capturare a lui Bokonon, în care erau implicaţi toţi şomerii, adică toată populaţia insulei.
Cam o dată la şase luni, McCabe anunţa triumfător că Bokonon era încercuit, prins într-o nemiloasă strînsoare de fier care înainta clipă de clipă. Pe urmă conducătorii nemiloasei încercuiri îl anunţau, pe McCabe, supăraţi şi plini de consternare, că Bokonon reuşise imposibilul.
Scăpase, se evaporase, mai avea zile să propovăduiască. Un miracol!

206

207

79
De ce s-a împietrit inima lui McCabe
—	McCabe şi Bokonon nu au reuşit să ridice cîtuşi de puţin ceea ce se numeşte nivel de trai, spuse Castle. La drept vorbind, viaţa rămăsese la fel de scurtă, de nemiloasă şi brutală. Insă oamenii nu trebuiau să dea prea mare atenţie acestui adevăr îngrozitor. Pe măsură ce legenda crudului tiran din oraş şi a blîndului profet din junglă lua amploare, oamenii era tot mai fericiţi. Toţi erau neîncetat actorii unei piese pe care o înţelegeau, pe care orice fiinţă omenească o putea înţelege şi aplauda.
—	Şi astfel viaţa a devenit o operă de artă, m-am minunat eu.
—	Da. Numai că mai era o problemă.
—	Da?
—	Conflictul dramatic apăsa foarte tare asupra celor doi actori principali, McCabe şi Bokonon. In tinereţe, se asemănaseră foarte mult, amîndoi fiind jumătate îngeri, jumătate piraţi. Insă piesa de teatru impunea ca jumătatea de pirat a lui Bokonon şi jumătatea de înger a lui McCabe să dispară. McCabe şi Bokonon au trebuit să plătească un   preţ  greu   pentru  fericirea   poporului:
208

McCabe a cunoscut chinurile tiranului, iar Bokonon pe cele ale sfîntului. Amîndoi şi-au pierdut minţile din motive întemeiate. Castle îşi îndoi arătătorul de la mîna stingă.
—	Şi apoi, au început să moară oameni în carleeig.
—	Dar Bokonon nu a fost prins ? am întrebat eu.
—	McCabe nu şi-a pierdut pînâ-ntr-atît minţile. Nu s-a străduit niciodată cu adevărat sâ-1 prindă pe Bokonon. N-ar fi fost greu deloc.
—	De ce nu 1-a prins ?
—	McCabe avea atîta minte cît să-şi dea seama că, fără profetul împotriva căruia sâ lupte, el însuşi n-ar mai fî avut nici un rost. „Papa" Monzano înţelege şi el asta.
—	Şi mai există oameni care mor în cîrlig?
—	Este inevitabil.
—	Adică, am zis eu, „Papa" chiar a dispus executarea unor oameni în cîrlig?
—	Execută pe cineva cam o dată la doi ani, cît să întreţină focul, ca să zic aşa. (Castle suspină, privind spre cerul nopţii.) Treabă, treabă, treabă.
—	Poftim?
—	Asta spunem noi, bokononiştii, cînd simţim că se petrec multe lucruri misterioase.
—	Dumneavoastră, am spus eu uluit, sîn-teţi bokononist?
Castle mă privi imperturbabil.
—	Si dumneavoastră sînteti. Veţi vedea.
209

,80
Pescuitorii de la cascadă
Angela şi Newt au stat pe terasă cu mine şi cu Julian Castle. Am băut cocteiluri. Nu aveam nici un semn de la Frank.
Angela şi Newt s-au dovedit băutori încercaţi. Castle îmi povesti că viaţa de playboy îl costase un rinichi, astfel că era nevoit, din păcate, să se mulţumească cu bere de ghimbir.
După cîteva pahare, Angela începu să se plîngă de modul în care fusese înşelat tatăl ei:
—	A oferit atîta, iar ei i-au oferit în schimb
atît de puţin.
Am încurajat-o să dea exemple ale meschinăriei lumii şi am aflat cîteva cifre exacte.
—	Pentru fiecare patent obţinut datorită activităţii sale, Compania Siderurgică îi dădea un bonus de patruzeci şi cinci de dolari, spuse ea. Acelaşi bonus pe care îl dădea oricărei persoane din companie. (Clătină din cap, pHnă de jale.) Patruzeci şi cinci de dolari, şi cînd te gîndeşti despre ce patente era vorba!
—	Ihîm, am zis eu. Dar cred că primea şi un salariu, nu?
—	Cea mai mare sumă la care a ajuns a fost douăzeci şi opt de mii de dolari pe an.
—	Mi se pare un salariu frumuşel.

Angela se oţărî:
—	Ştiţi cît cîştigâ o vedetă de cinema?
—	în general, mult.
—	Ştiţi că Asa Breed cîştiga pe an cu zece mii de dolari mai mult decît tata?
—	Asta era o nedreptate.
—	M-am săturat de nedreptate.
Se ambalase atît de tare, că am schimbat subiectul. L-am întrebat pe Julian Castle ce credea că s-a întîmplat cu tabloul pe care-1 aruncase în cascadă.
—	La poalele cascadei se află un sat, îmi răspunse el. Vreo cinci sau zece colibe. E satul unde s-a născut „Papa" Monzano. Apa cascadei ajunge într-o albie mare de piatră. Sătenii au făcut un fel de năvod din plasă de sîrmă şi l-au întins de-a curmezişul albiei. Apa trece prin plasă şi curge mai departe.
—	Şi credeţi că tabloul lui Newt e în năvod? l-am întrebat.
—	în caz că n-aţi observat, ţara e foarte săracă, zise Castle. Nimic nu rămîne mult timp în năvod. Cred că pînă la ora asta tabloul lui Newt a fost uscat la soare, împreună cu chiştocul trabucului meu. O jumătate de metru pătrat de pînză, cele patru şipci pe care a fost întinsă, nişte piuneze şi un trabuc. Una peste alta, o captură foarte bună pentru un om sărac lipit.
—	Cînd mă gîndesc uneori, zise Angela, cît de mulţi oameni sînt bine plătiţi şi cît de
—	

—	
210

211

puţin era plătit tata, la cît de mult dădea în schimb, îmi vine să urlu.
Era în pragul unei crize de plîns.
—	Nu plînge, o rugă Newt cu blîndeţe.
—	Nu mă pot abţine uneori, spuse ea.
—	Du-te şi adu-ţi clarinetul, o îndemnă Newt. Iţi face bine întotdeauna.
La început am crezut că e vorba de o propunere mai degrabă comică. Dar, din reacţia Angelei, mi-am_ dat seama că era o sugestie serioasă şi practică.
—	Cînd sînt în starea asta, ne spuse ea,
e singurul lucru care mă linişteşte.
Dar era prea timidă ca să se ducă să-şi aducă imediat clarinetul. A trebuit să fie rugată să cînte şi să mai bea două pahare.
—	Cîntă într-adevăr minunat, ne asigură Newt.
—	Mi-ar face mare plăcere să vă ascult, zise Castle.
—	Bine, spuse în cele din urmă Angela, ridicîndu-se nesigură pe picioare. Bine, o să cînt.
După ce se îndepărtă suficient, Newt ne ceru scuze în numele ei:
—	A trecut printr-o perioadă grea. Are nevoie de odihnă.
—	A fost bolnavă? am întrebat eu.
—	Soţul ei se poartă îngrozitor, spuse Newt, arătîndu-ne cît de mult îl ura pe Harrison C. Conners cel plin de succes, chipeşul soţ al

Angelei şi preşedintele Fabri-Tek. Dă rareori pe-acasă şi, cînd o face, e beat mort şi mînjit de ruj.
—	Din ce mi-a povestit ea, am zis eu, cre
deam că au o căsnicie reuşită.
Micul Newt întinse mîinile, cu palmele la douăzeci de centimetri distanţă una de alta, şi-şi răsfiră degetele.
—	Vezi pisica? Vezi leagănul?

212

213

■■Mi

81
O mireasă pentru fiul unui îngrijitor de vagoane
Nu ştiam ce va ieşi din clarinetul Angelei. Nimeni nu şi-ar fi putut închipui ce va ieşi din el.
Mă aşteptam la ceva de domeniul patologicului, dar nu anticipasem profunzimea, violenţa şi insuportabila frumuseţe a acestei boli.
Angela umezi şi încălzi muştiucul instrumentului, dar nu cîntă nici un sunet. Ochii îi rătăceau şi degetele lungi şi osoase mîn-gîiau uşor clapele clarinetului.
Eram nerăbdător şi mi-am adus aminte cum îmi spusese Marvin Breed că singurul refugiu al Angelei în faţa existenţei posomorite duse alături de tată! ci era să se încuie în camera sa şi să acompanieze la clarinet discurile de pick-up.
Newt puse un disc în pick-up-ul care se afla în camera vecină cu terasa. Se întoarse la noi cu coperta discului, pe care mi-o dădu.
Discul se numea Cat House Pianu. Erau înregistrări de pian solo interpretate de Meade Lux Lewis.

întrucît Angela, ca să se concentreze mai bine, lăsă prima melodie să se desfăşoare fără s-o acompanieze, am citit ce se spunea pe copertă despre Lewis,
„Născut în Louisville, statul Kentucky, în 1905, dl Lewis nu s-a dedicat muzicii decît după împlinirea vîrstei de şaisprezece ani, cînd tatăl său i-a cumpărat o vioară. Un an mai tîrziu, tînărul Lewis a avut ocazia să îl asculte pe Jimmy Yancey cîntînd la pian. «Era nemaipomenit», îşi aminteşte Lewis. La scurt timp după aceasta, Lewis a învăţat de unul singur să cînte boogie-woogie la pian, asimilînd tot ce se putea de la Yancey, care i-a rămas prieten şi idol toată viaţa, întrucît tatăl său era îngrijitor de vagoane, am citit în continuare, familia Lewis trăia în apropierea căii ferate. Zgomotul roţilor de tren a devenit foarte repede un cadru ritmic firesc pentru Lewis, care a compus solo-ul de boogie-woogie devenit acum un clasic al genului şi intitulat Honky Tonk Train Blues."
Mi-am ridicat ochii. Prima bucată de pe disc se terminase. Acul pick-up-ului hîrîia înaintînd încet spre a doua melodie. Am aflat de pe coperta discului că aceasta se numea Dragon Blues.
Meade Lux Lewis cîntă singur patru măsuri, apoi Angela i se alătură.
Ţinea ochii închişi.
Am rămas uluit.

214

215

Era minunată.
Improviza pe mfelodia cîntată de fiul îngrijitorului de vagoane; trecea de la lirismul fluid la dorinţa dezlănţuită, de la înfiorarea unui copil îngrozit la coşmarul unei eroine.
Raiul şi iadul şi tot ce se află pe lume trăiau în fiecare glissando pe care îl făcea.
O astfel de muzică, venind de la o asemenea femeie, nu putea reprezenta altceva decît un caz de schizofrenie sau de posedare.
Părul mi se zbîrlise de parcă Angela s-ar fi zvîrcolit pe podea, cu spume la gură, rostind vorbe de neînţeles.
Cînd cîntecul se încheie, am strigat către Julian Castle, care împietrise şi el:
-—^ Dumnezeule, cum e viaţa! ('me poate spune că înţelege ceva din ea?
-^Nu te obosi. Prefă-te că înţelegi.
—	E un sfat foarte înţelept.
Mă simţeam sfîrşit.
Castle îmi cită altă poezie:
Tigrul trebuie să vîneze,
Iar pasărea trebuie să zboare.
Omul trebuie să se minuneze :
„De ce oare ? De ce oare ?"
Tigrul trebuie să doarmă,
Pasărea sub aripă capul să-şi pună,
Omul că-nţelege trebuie să-şi spună.
—	De unde e ? am întrebat.
—	De unde să fie? Din Cărţile lui Bokonon.

—	Mi-ar plăcea să văd un exemplar.
—	Exemplarele sînt greu de procurat, spuse Castle. Nu se tipăresc. Sînt copiate de mînă. Şi, bineînţeles, nu există nici o copie completă, de vreme ce Bokonon adaugă lucruri noi în fiecare zi.
Micul Newt pufni:
—	Religia!
—	Poftim? zise Castle.
—	Vezi pisica? Vezi leagănul? întrebă Newt.
—	

—	
216

217

82 Za-ma-ki-ho
Generalul-maior Franklin Hoenikker nu a apărut la cină.
A dat telefon şi a insistat sâ discute cu mine. Mi-a spus că veghează la căpătîiul lui „Papa" Monzano, că „Papa" era pe moarte, chinuit de dureri cumplite. Frank părea speriat şi singur.
—	Uitaţi, i-am zis, n-ar fi mai bine sâ mă întorc la hotel şi să ne întîlnim mai tîrziu, cînd situaţia va fi rezolvată?
—	Nu, nu! Staţi acolo! Vreau să fiţi într-un loc unde să vă pot găsi imediat!
Era speriat că i-aş putea scăpa. Din cauză că nu ştiam ce vrea de la mine, a început să-mi fie şi mie frică.
—	N-aţi putea să-mi spuneţi care este motivul pentru care vreţi să mă vedeţi ? l-am întrebat.
—	Nu la telefon.
—	Are legătură cu tatăl dumneavoastră ?
—	Are legătură cu dumneavoastră.
—	Cu ceva ce am făcut ?
—	Cu ceva ce urmează să faceţi.
Am auzit cotcodăcitul unei găini în fundalul vocii lui Frank. Am auzit o usă care

s-a deschis şi o melodie interpretată la xilofon într-o cameră îndepărtată. Melodia era tot When Day Îs Dane. Apoi uşa s-a închis şi n-am mai putut auzi muzica.
—	V-aş fi recunoscător dacă mi-aţi da totuşi un indiciu despre ce aşteptaţi de la mine, ca să fiu oarecum pregătit, am spus eu.
—	Za-ma-ki-bo.
—	Poftim ?
—	E un termen bokononist.
—	Nu cunosc nici un termen bokononist.
—	Julian Castle e acolo cumva?
—	Da.
—	întrebaţi-1 pe el ce înseamnă, zise Frank. Trebuie să închid.
Şi închise telefonul. L-am întrebat pe Julian Castle ce înseamnă zamakiho.
—	Vreţi un răspuns simplu sau unul complet?
—	Să începem cu unul simplu.
—	Soarta, destinul ineluctabil.
—	

—	
218

219

83    -
Dr. Schlichter von Koenigswald
se apropie
de punctul de echilibru
—	Are cancer, îmi spuse Julian Castle în timpul cinei, cînd i-am povestit că „Papa" murea în chinuri.
—	Cancer la ce?
—	Cam la tot. Spuneţi că a căzut azi pe estradă ?
—	Da, răspunse Angela.
—	E din cauza medicamentelor, declară Castle. în momentul de faţă a ajuns în punctul unde durerea şi medicamentele se compensează. Mai multe medicamente l-ar omorî.   ;
—	Eu, unul, cred că m-aş sinucide, murmură Newt.
Stătea pe un fel de scaun pliant pe care	:
îl lua cu el în călătorii sau cînd mergea în
vizită. Era făcut din tuburi de aluminiu şi	;
pînză. „E mai bine decît să te aşezi pe un
dicţionar, un atlas şi o carte de telefoane",	;
ne spusese el cînd îl instalase.	|
—	Aşa a procedat caporalul McCabe, spuse	\ Castle. L-a desemnat drept succesor pe major-	I domul lui şi apoi s-a împuşcat.	j
—	Tot cancer avea si el ? am întrebat.	I

—	Nu ştiu sigur, dar n-aş prea crede. Părerea mea e câ răutatea neconsumată l-a dat gata. Asta s-a întîmplat înainte să vin eu aici.
—	Da" ştiu că purtăm o conversaţie veselă, zise Angela.
—	Am impresia că sintem cu toţii de acord că trăim vremuri vesele, spuse Castle.
-— Cred că dumneavoastră aveţi cele mai multe motive să fiţi vesel, dacă ne gîndim la ce-aţi realizat în viaţă, i-am spus.
—	Am avut şi un yacht odată.
—	Nu înţeleg.
—	Un yacht e şi el un motiv de veselie.
—	Cine-1 tratează pe „Papa" Monzano?
—	Unul dintre oamenii mei, dr. Schlichter von Koenigsv^ald.
—	E neamţ?
—	Oarecum. Timp de paisprezece ani a făcut parte din trupele S.S. A fost medic în lagărul de la Auschwitz timp de şase ani.
—	Şi îşi ispăşeşte vina la Casa din Junglă a Indurării şi Speranţei?
—	Da, răspunse Castle, şi înaintează repede, salvînd vieţi în dreapta şi-n stingă.
—	Bravo lui.
—	Da. In ritmul actual, lucrînd zi şi noapte, în anul 3010 numărul celor salvaţi de el îl va ajunge pe cel al oamenilor pe care i-a lăsat să moară.
Acesta era un alt membru al karass-ului meu: dr. Schlichter von Koenigswald.

220

221

84 întuneric
La trei ore după cină, Frank tot nu se întorsese acasă. Julian Castle se scuză şi plecă spre Casa din Junglă a Indurării şi Speranţei.
Eu, Newt şi Angela am ieşit pe terasă. Am admirat luminile oraşului, aflate Ia picioarele noastre. Pe clădirea birourilor Aeroportului Monzano era o cruce imensă, luminoasă. Era pusă în mişcare de un motor şi se rotea încet, braţele ei indicînd pe rînd, cu o religiozitate electrică, punctele cardinale.
Mai erau şi alte puncte luminoase pe insulă, spre nord. Nu le puteam vedea din cauza munţilor, dar le zăream nimburile strălucitoare pe cer. L-am rugat pe Stanley, majordomul lui Frank, să-mi spună care sînt sursele acestei aurore.
Mi le-a indicat, de la dreapta la stînga:
—	Casa din Junglă a îndurării şi Speranţei, palatul lui „Papa" Monzano şi Fortul lisus.
—	Fortul lisus?
—	Locul unde fac exerciţii soldaţii,
—	Şi e numit după lisus Hristos ?
—	Sigur. De ce nu ?
Un nou nimb de lumină creştea spre nord. înainte să întreb despre ce e vorba, s-au dovedit
222

a fi faruri care urcau pe creasta muntelui. Farurile se îndreptau spre noi. Era un convoi.
Convoiul era alcătuit din cinci camioane militare americane. Deasupra cabinelor erau instalate mitraliere.
Convoiul se opri pe aleea din faţa casei lui Frank. Din camioane au coborît imediat soldaţi, care au început să sape adăposturi pentru oameni şi mitraliere. Am ieşit împreună cu majordomul lui Frank să îl întrebăm pe ofiţerul comandant ce se întîmplă.
—	Am primit ordin să-1 apărăm pe viitorul preşedinte al Republicii San Lorenzo, spuse ofiţerul în dialect.
—	Nu se află aici în clipa asta, l-am informat eu.
—	Nu ştiu nimic despre acest fapt, zise el. Am ordin să sap aici. Asta-i tot ce ştiu.
Le-am povestit lui Angela şi Nevs^t ce se întîmplă.
—	Credeţi că există vreun pericol? mă întrebă Angela.
—	Nici eu nu cunosc situaţia de aici, i-am răspuns.
In acea clipă s-a produs o pană de curent. Toate luminile din San Lorenzo s-au stins.
223

85 O grămadă de foma
Servitorii lui Frank ne-au adus lămpi de gaz şi ne-au spus câ penele de curent erau frecvente în San Lorenzo şi nu era cazul să ne alarmăm. Mi-era greu să nu fiu neliniştit, după ce Frank îmi vorbise de zamakibo.
Din cauza lui Frank, mă simţeam de parcă liberul meu arbitru era la fel de neînsemnat ca liberul arbitru al unui purceluş închis în ţarcurile abatoarelor din Chicago.
Mi-am adus din nou aminte de îngerul de piatră din Uium.
Apoi am ascultat zgomotul făcut de soldaţii de-afară - pocnetele, bufniturile înfundate şi murmurele muncii lor.
Nu mă puteam concentra asupra conversaţiei lui Newt şi Angela, deşi ajunseseră la un subiect destul de interesant. Mi-au spus că tatăl lor avea un frate geamăn, pe care ei nu-1 văzuseră niciodată. II chema Rudolph. Ultima oară cînd avuseseră veşti de la el, făcea cutii muzicale în Elveţia, la Ziirich.
—	Tata nu vorbea aproape deloc despre el, zise Angela.
—	Tata nu vorbea aproape deloc despre nimeni, declară Newt.
224

Tatăl lor mai avea şi o soră, mi-au spus ei. O chema Celia. Era crescător de schnauzeri uriaşi şi trăia în insula Shelter, statul New York.
—	Ne trimite întotdeauna felicitări de Crăciun, zise Angela.
—	Cu fotografia unui schnauzer uriaş pe ele, completă micul Newt.
—	E ciudat să vezi ce ajung diferiţi oameni din diverse familii, observă Angela.
—	Aşa e. Bine spus, am încuviinţat eu.
Am părăsit compania lor atît de interesantă şi l-am întrebat pe majordomul Stanley dacă nu care cumva exista în casă un exemplar al Cărţilor lui Bokonon.
Stanley făcu mai întîi pe prostul, susţinînd că nu ştie la ce mă refer. Apoi mormăi că textul acela era o porcărie. Pe urmă sublinie faptul că oricine era prins citind Cărţile lui Bokonon trebuie să moară în cîrlig. După care îmi aduse un exemplar de pe noptiera lui Frank.
Era greu, de mărimea unui dicţionar serios, scris de mînâ. L-am tîrît pînă în camera mea, pe salteaua de cauciuc de pe postamentul de piatră.
Cartea nu avea un indice, aşa că mi-a fost foarte greu să caut sensurile termenului zamakibo; de fapt, le-am căutat zadarnic în noaptea aceea.
225

'

Am aflat unele lucruri, însă prea puţin relevante. De pildă, am văzut care este cosmogonia bokononistă: Borasisi, Soarele, o ţinea prizonieră în braţele sale pe Pahu, Luna, sperînd că ea îi va face un copil mîndru.
Dar sărmana Pabu năştea copii reci, care nu împrăştiau lumină şi căldură, iar Borasisi îi alunga, scîrbit. Aceşti copii erau planetele, care se ţineau la distanţă de soare, pentru a fi ferite de primejdii.
Apoi Pabu a fost şi ea alungată şi s-a dus să trăiască alături de copilul ei preferat, Pămîntul. Pămîntul era copilul ei preferat deoarece pe el trăiau oameni, iar aceştia o priveau cu respect, o iubeau şi o înţelegeau.
Care era părerea lui Bokonon despre cosmogonia plăsmuită de el?
Ji'oma ! Minciuni! scria el. O grămadă de foma!"

86 Două termosuri mici
E greu de crezut că am închis ochii în noaptea aceea, dar se pare că am reuşit pînă la urmă, căci altfel cum aş mai fi putut fi trezit de bubuieli şi explozii de lumină?
M-am rostogolit din pat la prima bubuitură şi am alergat spre centrul locuinţei, cu frenezia descreierată a unui pompier voluntar.
Am fost cît pe-aci să dau peste Newt şi Angela, care fugiseră şi ei din paturile lor.
Ne-am oprit brusc cu toţii, analizînd stîn-jeniţi zgomotele de coşmar din jur, identifi-cîndu-le natura - un radio, o maşină de spălat vasele, o pompă, toate trezite la viaţă de curentul electric.
Ne-am dezmeticit suficient cît să ne dăm seama că ne aflam într-o situaţie comică, deoarece reacţionaserăm omeneşte, în diverse maniere hazlii, la o situaţie care ni se păruse gravă. Ca să demonstrez că eram perfect stâpîn pe soarta mea aparentă, am închis radioul.
Chicoteam toţi trei.
Ca să ne spălăm ruşinea, ne-am întrecut din răsputeri în a ne dovedi observatorii cei mai atenţi ai firii omeneşti, persoanele cu cel mai ascuţit simt al umorului.

226

227

Newt a fost cel mai iute; mi-a atras atenţia că ţineam în mînă paşaportul, portofelul şi ceasul. Nu-mi dădusem seama ce anume luasem cu mine în faţa morţii, nici nu ştiam că am luat ceva.
Am contracarat vesel, cerîndu-lc lui Newt şi Angela să-mi explice de ce aveau amîndoi în mîini cîte un termos mic, cu acelaşi impri-meu gri şi roşu şi în care ar fi putut păstra trei ceşti de cafea.
Nici ei nu-şi dăduseră seama că au luat aşa ceva cu ei. Au fost surprinşi să descopere termosurile pe care le ţineau strîns.
Nişte bubuituri venite de-afară i-au scutit să dea explicaţii. M-am repezit să aflu ce se întîmplă. Cu o îndrăzneală la fel de neîntemeiată ca spaima de mai înaintş, am ieşit să văd şi l-am găsit pe Frank Hoenikker meşterind la un generator cu motorină aflat într-un camion.
Generatorul era acum sursa noastră de curent electric. Motorul se îneca şi scotea fum. Frank încerca să-1 repare.
— Am o groază de veşti noi! îmi strigă el şi apoi mă însoţi în casă.
Angela şi Newt erau tot în camera de zi, dar, nu ştiu cum, reuşiseră să se descotorosească de termosurile lor ciudate.
In termosuri, desigur, se afla partea fiecăruia  din  moştenirea  pe  care  le-o  lăsase

Felix Hoenikker, părţi  ale wampeter-ului karass-ului meu, fărîme de gheaţă-9. Frank mă luă deoparte.
—	Cît de treaz eşti ?
—	Mai creaz ca niciodată.
—	Sper că eşti într-adevăr treaz, pentru că trebuie să avem chiar acum o discuţie.
—	Dă-i drumul.
—	Să mergem într-un loc ferit. (Frank îi spuse Monei să se facă comodă.) O să te chemăm cînd va fi nevoie.
Am privit-o topit pe Mona, simţind că nu am avut niciodată nevoie de nimeni aşa cum aveam de ea.

■ 1

228

229

87 . Felul cum arăt
Cît despre Franklin Hoenikker, era un puşti ciupit de vărsat care avea vocea şi convingerea unui muţunache. Auzisem, cînd eram în armată, spunîndu-se despre unul sau altul că vorbea de parcă ar fi avut fundul din hîrtie. Generalul Hoenikker era un astfel de om. După copilăria tăcută de agent secret X-9, bietul Frank nu se pricepea deloc să vorbească cu cineva.
încercînd să fie cordial şi convingător, îmi spunea tot felul de lucruri mărunte, cum ar fi „îmi place felul în care arăţi!" şi „Vreau să-ţi vorbesc pe şleau, ca între bărbaţi!"
Mă conduse spre „bîrlog", cum îi spunea el, ca să „...spunem lucrurilor pe nume, să vedem dacă-i laie sau bălaie".
Am coborît nişte trepte săpate în stîncă spre o peşteră naturală aflată în spatele cascadei, unde se aflau nişte planşete de desen, trei scaune scandinave fragile şi un raft plin de cărţi de arhitectură, scrise în franceză, germană, finlandeză, italiană şi engleză.
Totul luminat cu lămpi electrice, care pîlpîiau în ritmul gîfîielilor generatorului pe motorină.

Cel mai frapant lucru erau picturile de pe pereţii peşterei, imagini desenate cu îndrăzneala copilăriei, cu culorile rudimentare ale omului primitiv: argila, pămîntul, cărbunele. Nu era nevoie să-1 întreb pe Frank cînd fuseseră realizate picturile. Le puteam data după subiect. Nu înfăţişau mamuţi, tigri cu colţi imenşi sau urşi de peşteră itifalici.
Picturile o zugrăveau, la nesfîrşit, pe Mona Aamons Monzano copil.
—	Aici lucra tatăl Monei ? am întrebat eu.
—	Exact. Finlandezul care a proiectat Casa din Junglă a Indurării şi Speranţei.
—	Ştiu.
—	Nu despre asta am venit noi să vorbim aici.
—	E ceva legat de tatăl dumitale?
—	E ceva legat de dumneata.
Frank îmi puse o mînă pe umăr şi mă privi în ochi. Efectul era dezamăgitor. Frank voia să dea impresia de camaraderie, dar faţa lui mă ducea cu gîndul la o bufniţă ciudată, buimăcită de lumină şi cocoţată pe un par alb.
—	Cred că ar fi mai bine să treci direct la subiect.
—	N-are rost să o dau pe după prun, spuse el. Mă pricep să judec oamenii, dacă pot să spun aşa, şi-mi place felul cum arăţi.
—	Mulţumesc.
—	Cred că ne putem înţelege.
—	

—	
230

231

—	Cu siguranţă.
—	Ne potrivim.
I-am fost recunoscător cînd şi-a luat mina de pe umărul meu. îşi împleti degetele de la mîini; arătau ca nişte roţi dinţate. Una din mîini îl înfăţişa pe el, iar cealaltă pe mine, presupun.
—	Avem nevoie unul de celălalt.
îşi mişcă degetele ca să-mi arate cum funcţionau rotiţele.
Am rămas tăcut pentru o vreme, păstrînd o atitudine prietenoasă.
—	înţelegi ce vreau să zic? întrebă Frank în cele din urmă.
—	Noi doi o să facem ceva împreună?
—	Exact. (Frank bătu din palme.) Eşti un om sociabil, obişnuit să aibă de-a face cu publicul, iar eu sînt un tehnician, obişnuit să stea în culise, avînd grijă ca totul să meargă strună.
—	De unde ştii ce fel de om sînt eu ? De-abia ne-am întîlnit.
—	După hainele tale şi felul cum vorbeşti. (îmi puse din nou mina pe umăr.) îmi place cum arăţi.
—	Mi-ai mai spus asta.
Frank murea să mă vadă luîndu-i vorba din gură, completîndu-1 cu entuziasm, dar eu eram încă nelămurit.
—	Să înţeleg că-mi oferi un post aici, în
San Lorenzo?

Bătu din nou din palme   Era încîntat.
—	Exact. Ţi-ar conveni xm salariu de o sută de mii de dolari pe an?
—	Dumnezeule mare! am strigat. Ce-aş avea de făcut pentru asta?
—	Mai nimic. Şi ai bea şi mînca din cupe şi tipsii de aur, şi ai sta într-un palat.
—	Care e postul ?
—	Preşedinţia Republicii San Lorenzo.

^
■I !

232

2.33

■■■

88
De ce nu putea fi Frank preşedinte
—	Eu? Preşedinte? am îngăimat.
—	Mai e cineva aici, cu noi?
—	Rahat!
—	Nu refuza înainte să te gîndeşti suficient la asta, îmi spuse Frank, privindu-mă nerăbdător.
—	Nu!
—	Dar nu te-ai gîndit suficient.
—	M-am gîndit exact cît să-mi dau seama că e o tîmpenie.
Frank îşi împleti iar degetele de la mîini.
—	Am lucra împreună. Aş sta mereu în spatele tău.
—	Aha. Deci, dacă aş primi grăunţe-ntre ochi, te-ar nimeri şi pe tine.
—	Grăunţe ?

—	Gloanţe! Focuri de armă ! Frank era uluit.
—	Dar de ce te-ar împuşca cineva?
—	Ca să-mi ia locul de preşedinte. Frank clătină din cap.
—	Nimeni din San Lorenzo nu vrea să fie
preşedinte, mă asigură el. Contravine prin
cipiilor religiei lor.
234

—	Şi contravine şi principiilor religiei tale? Credeam că tu vei fi următorul preşedinte.
—	Eu... spuse el, şi nu mai putu să continue. Avea un aer chinuit.
—	Tu ce? l-ara întrebat.
Se întoarse spre perdeaua de apă din faţa intrării peşterii.
—	Maturitatea, aşa cum o văd eu, îmi
spuse, înseamnă să-ţi cunoşti neajunsurile.
Nu era prea departe de definiţia pe care o dă Bokonon maturităţii. „Maturitatea, spune Bokonon, este o dezamăgire adîncă, fără alt leac decît rîsul, asta dacă rîsul poate tămădui ceva."
—	Ştiu care-mi sînt neajunsurile, continuă Frank. Sînt aceleaşi ca ale tatălui meu.
—	Adică?
—	Am o groază de idei strălucite, la fel ca tata, ni s-a împărtăşit Frank mie şi cascadei, dar el nu era în stare să comunice cu publicul, si nici eu nu sînt.
235

89 Bocceaua
—	Accepţi slujba? mă întrebă Frank nerăbdător.
—	Nu, i-am răspuns.
—	Nu ştii pe cineva care ar putea fi interesat ?
Frank era un exemplu grăitor pentru ceea ce Bokonon numeşte boccea. în accepţie boko-nonistă, bocceaua înseamnă destinul a mii şi mii de oameni, încăput pe mîinile unui stuppa. Un stuppa este un copil bezmetic.
Am izbucnit în rîs.
—	Ce-i de rîs?
—	Nu mă lua în seamă, l-am rugat. Am o sensibilitate foarte ciudată în această privinţă.
—	Rîzi de mine ?
—	Nu, am clătinat eu din cap.
—	Pe cuvînt de onoare ?
—	Pe cuvînt de onoare.
—	Pe vremuri, oamenii îşi băteau mereu joc de mine.

—	Cred că era doar o părere de-a ta.
—	îmi strigau în faţă lucruri batjocoritoare. Nu mi se părea.
—	Uneori, oamenii sînt foarte răutăcioşi fără să-şi dea seama, i-am spus eu. Nu mi-aş fi dat cuvîntul de onoare în legătură cu asta.

—	Ştii cum strigau după mine?
—	Nu.
—	„Băi, X-9, încotro?"
—	Nu mi se pare chiar atît de groaznic.
—	Aşa îmi spuneau, zivSe Frank posomorit, „agentul secret X-9".
Nu i-am mai zis ca eram Ia curent cu asta.
—	„Băi, X-9, încotro?" îngînă Frank.
M-am gîndit cum arătau cei care-l luau
în rîs, mi-am imaginat unde îi mînase destinul. Şmecherii care strigau după Frank se pricopsiseră, mai mult ca sigur, cu slujbe sinistre la Compania Siderurgică, la Compania de Electricitate din Uium, la Telefoane...
Iar agentul secret X-9, general-maior, se afla în faţa mea, oferindu-mi cîrma unei ţări... într-o peşteră ascunsă în spatele unei cascade tropicale.
—	Cred că ar fi fost şocaţi dacă m-aş fi oprit să le spun încotro merg.
—	Vrei să spui că presimţeai că vei ajunge aici?
Pusesem o întrebare bokononistă.
—	Mă duceam la Magazinul de bricolaj al lui Jack, răspunse Frank, fără să sesizeze cîtuşi de puţin anticlimaxul.
—	Aha.
—	Toată lumea ştia că acolo mă duc, dar nimeni nu ştia cu-adevărat care-i treaba. Fetele, mai ales, ar fi fost foarte surprinse dacă ar fi aflat care-i treaba. Nu-şi închipuiau că am idee cc-i cu fetele.
—	

—	
236

237

—	Si care era treaba ?
—	I-o trăgeam în fiecare zi nevestei lui Jack. De-aia adormeam tot timpul în clasă. De-aia nu mi-am valorificat niciodată pe deplin potenţialul. (Se scutură de amintirea sordidă.) Haide, acceptă să fii preşedintele Republicii San Lorenzo. Cu personalitatea ta, ai face treabă bună. Te rog!

90
Un singur şpil
Ora tîrzie, peştera şi cascada, şi îngerul de piatră din Uium...
Şi 250 000 de ţigări şi 3 000 de litri de băutură şi două neveste şi inexistenţa unei neveste...
Şi dragostea pe care nu o găseam nicăieri...
Şi viaţa măruntă de scriitoraş plătit...
Şi Pabu, Luna, şi Borasisi, Soarele, şi copiii lor...
Toate se uneau într-un vin-dit cosmic, călăuzindu-mă spre bokononism, spre convingerea că Dumnezeu îmi călăuzeşte paşii, ca eu să înfăptuiesc Voia Lui.
In sinea mea, saroonam, adică acceptam poruncile evidente ale vin-dit-ului meu.
în sinea mea, eram de acord sâ devin preşedintele Republicii San Lorenzo.
însă, în exterior, rămîneam precaut, bănuitor.
—	Trebuie să fie un şpil, m-am eschivat eu.
—	Nu există.
—	O să aibă loc alegeri ?
—	Nu au avut loc niciodată. O să anunţăm cine va fi preşedinte.
—	Şi n-o să protesteze nimeni?
—	

—	
238

239

—	Nimeni n-o să zică nimic. Nu-i pasă nimănui. Nu interesează pe nimeni.
—	Dar trebuie să fie un şpil.
—	Ar fi unul, totuşi, admise Frank.
—	Aha ! Ştiam eu ! (începeam să-mi părăsesc vin-dit-ul.) Despre ce e vorba? Care-i şpilul ?
—	Mă rog, nu e chiar un şpil, pentru că nu eşti obligat s-o faci. Dar ar fi o idee bună, totuşi.
—	Ia să auzim ideea asta!
—	Cred că, dacă vei fi preşedinte, ar trebui să te însori cu Mona. Dar nu eşti obligat, dacă nu vrei s-o faci. Tu hotărăşti.
—	Dar ea m-ar vrea de soţ?
—	Dacă m-a vrut pe mine, nu văd de ce te-ar refuza pe tine. Nu trebuie decît s-o întrebi.
—	Dar ce motiv ar avea să accepte ?
—	în Cărţile lui Bokonon stă scris că Mona se va mărita cu viitorul preşedinte al insulei, răspunse Frank.
240

91 Mona
Frank a adus-o pe Mona în grotă şi ne-a lăsat singuri.
La început, ne-a venit greu să vorbim. Eram intimidat.
Purta un veşmînt diafan, azuriu. Era o rochie simplă, prinsă pe talie cu un cordon de mătase. în rest, corpul Monei era cel care îi dădea formă. Sînii îi erau ca două rodii, sau altceva de genul ăsta. Nu puteau fi asemuiţi nici pe departe cu sînii altor femei tinere.
Picioarele îi erau goale. Unghiile îi erau desăvîrşit lăcuite. Purta sandale de aur.
—	Ce... ce mai faci? am întrebat-o. Inima
îmi bătea nebuneşte, iar sîngele îmi zvîcnea
în urechi.
—	N-ai cum să greşeşti, mă linişti ea.
La vremea aceea, nu ştiam că acestea sînt
vorbele cu care bokononiştii întîmpină o persoană sfioasă. Aşa că m-am repezit înfrigurat să vorbesc despre posibilitatea de a face greşeli.
—	Nici nu-ţi închipui cîte greşeli am făcut pînă acum. Sînt campionul mondial la greşit, am turuit mai departe. Ştii ce mi-a zis Frank adineauri ?
—	Ceva despre mine?
241

—	Despre multe lucruri, dar mai ales despre tine.
—	Ţi-a zis că, dacă vrei, ne putem căsători.
—	Da.
—	Aşa e.
—	Eu... eu...
—	Da?
—	Nu ştiu ce să spun.
—	Ţi-ar trebui un hoko-maru, sugeră Mona.
—	Ce?
—	Descalţă-te, îmi porunci ea. Şi îşi scoase sandalele cu o graţie nespusă.
Sînt un bărbat experimentat, care, după socoteala făcută la un moment dat, a avut la viaţa lui mai bine de cincizeci şi trei de femei. Pot să spun că am văzut femei dezbrâcîndu-se în toate felurile cu putinţă. Am văzut cortina dîndu-se la o parte în fel şi chip în deschiderea ultimului act.
Şi totuşi, singura femeie care mi-a smuls un geamăt fără să vreau nu a făcut altceva decît să-şi scoată sandalele.
Am încercat sâ-mi dezleg şireturile. Am dat dovadă de îndemînarea celui mai emoţionat mire. Mi-am scos un pantof, dar am înnodat strîns şiretul celuilalt. Mi-am rupt o unghie în şiret şi pînâ la urmă mi-ara smuls pantoful din picior fără să-1 mai dezleg.
Apoi mi-am scos şosetele.

Mona era deja aşezată pe podea, cu picioarele întinse, proptită în braţele ei rotunde, cu capul lăsat pe spate şi cu ochii închişi.
Nu-mi mai rămînea decît să săvîrşesc primul meu... primul meu... o. Doamne...
Boko-niaru.

242

243

92

93

Poetul proslăveşte primul său boko-înaru

Cum era s-o pierd pe Mona

Acestea nu sînt cuvintele lui Bokonon, ci ale mele:
Duh blind
Boare nevăzută...
Sînt...
Sufletul meu...
Duh atlta vreme tlnjind,
Atîta vreme singur :
Vei întllni un suflet drag vreodată ?
Prea mult te-am amăgit
Spunîndu-ţi sufletele cum se contopesc.
Tălpile mele !
Suflet al meu,
Suflet drag,
Te du acolo
Ca să primeşti sărutul.
Mmmmmmmm...
244

—	Acum îţi este mai uşor să vorbeşti cu mine? vru să afle Mona.
—	De parcă tc-aş şti de-o viaţă, am recunoscut eu. (îmi venea să plîng.) Mona, te iubesc.
—	Te iubesc, spuse ea simplu.
—	Ce prost a fost Frank!
—	Adică ?
—	Să renunţe la tine.
—	Nu mă iubea. Voia să se însoare cu mine doar pentru că asta îşi dorea „Papa". E îndrăgostit de altă femeie.
—	De cine?
—	De cineva din Uium.
Norocoasa era, probabil, nevasta lui Jack, proprietarul Magazinului de bricolaj.
—	Ţi-a zis el asta?
—	Da, adineauri, cînd mi-a dat voie să mă mărit cu tine.
—	Mona.
—	Da?
—	Tu mai ai pe cineva ?
Rămase uluită. Pînă la urmă spuse:
—	O groază de lume.
—	Şi-i iubeşti pe toţi?
245

I 1

—	Eu iubesc pe toată lumea.
—	La fel de mult ca pe mine?
—	Da.
Nu părea să-şi dea seama că a.şa ceva mâ putea deranja. M-am ridicat şi am început să mă încalţ.
—	Presupun că faci ceea ce am făcut noi acum şi cu alţii.
—	Boko-maru ?
—	Boko-maru.
—	Bineînţeles.
—	Nu vreau s-o mai faci cu nimeni în afară de mine, i-am spus.
Ochii i se umplură de lacrimi. îşi iubea depravarea şi era revoltată că încercam s-o fac să se simtă ruşinată.
—	Dar îi fac pe oameni fericiţi. Dragostea e bună, nu rea.
—	în calitate de soţ, vreau doar pentru mine toată dragostea ta.
Mona mâ privea fix, cu ochii măriţi.
—	Eşti un sin-wat!
—	Ce-i aia?
—	Un sin-wat! strigă ea. Un om care vrea toată dragostea unei persoane. E un lucru foarte rău.
—	Ba eu cred că, într-o căsătorie, e un lucru foarte bun. Singurul necesar.
Rămăsese pe podea, iar eu, în picioare şi încălţat, mă simţeam înalt, deşi nu prea

sînt; mă simţeam puternic, deşi nu sînt nici prea puternic; aproape că nu-mi recunoşteam vocea. Avea o autoritate metalică cu totul nouă.
Tot vorbind cu vocea aceea scrîşnită, mi-am dat seama ce se întîmpla. începusem deja să conduc.
I-am spus Monei că, puţin după sosirea mea, o văzusem făcînd pe estradă un fel de boko-maru vertical cu un pilot.
—	De-acum înainte n-o să mai ai de-a face cu el, i-am zis. Cum îl cheamă?
—	Nu ştiu, murmură ea, ţinînd ochii în pămînt.
—	Dar cu Philip Castle?
—	Dacă am făcut boko-maru ?
—	Boko-maru sau orice altceva. Din cîte-am înţeles, aţi copilărit împreună.
—	Aşa e.
—	Şi Bokonon v-a fost profesor?
—	Da.
Amintirea îi readuse zîmbetul pe buze.
—	Şi presupun că aţi făcut o groază de boko-maru atunci.
—	A, da, răspunse ea fericită.
—	Nici cu el nu mai ai voie să te vezi. S-a-nţeles?
—	Nu.
—	Nu ?
—	Nu mă voi mărita cu un sin-wat, spuse ea ridicîndu-se. Adio.
—	

—	
246

247

■■

—	Adio ?
Eram distrus.
—	Bokonon ne învaţă că este un lucru foarte rău să nu-i iubeşti în egală măsură pe toţi. Ce spune credinţa ta?
—	Nu am nici o credinţă.

—	Eu, una, am. Abandonasem rolul de conducător.
—	Văd asta, i-am spus.
—	Adio, om-fără-credinţă.
Se îndreptă spre treptele săpate în stîncă.
—	Mona... Se opri.
—	Ce c?

—	Crezi că, dacă vreau, pot adopta credinţa ta?
—	Sigur că da.
—	Vreau să o adopt.
—	Foarte bine. Te iubesc.
—	Si eu te iubesc, am suspinat.

94 Muntele cel mai înalt
Astfel, am devenit în zori alesul celei mai frumoase femei din lume. Totodată, am acceptat să devin preşedintele Republicii San Lorenzo.
„Papa" încă nu murise, iar Frank era de părere că ar trebui să primesc binecuvînta-rea lui. Aşa că, de îndată ce Borasisi, Soarele, urcă pe cer, eu şi Frank am plecat spre palatul lui „Papa", într-un Jeep rechiziţionat de la trupele care îl păzeau pe viitorul preşedinte.
Mona a rămas acasă la Frank. Am sărutat-o cu veneraţie, şi-apoi a plecat să-şi doarmă somnul binecuvîntat.
Am trecut cu Frank peste munţi, printre pilcuri de arbori de cafea, un răsărit spectaculos luminîndu-ne din dreapta.
In lumina acelui răsărit mi s-a dezvăluit măreţia muntelui McCabe, cel mai înalt de pe insulă. Era ca o cocoaşă înspăimîntătoare, ca o balenă albastră cu un moţ ciudat de piatră pe spir;are - piscul. Iar dacă muntele semăna cu o balenă, moţul acela de piatră putea fi ciotul unui harpon sfârîmat, şi arăta atît de diferit de restul muntelui încît l-am întrebat pe Frank dacă nu cumva era construit de mîna omului.

248

249

îmi spuse că era o formaţiune naturală. Mai mult, îmi zise că, după ştiinţa lui, nimeni nu ajunsese pe vîrful Muntelui McCabe.
—	Nu pare foarte greu de urcat, am
comentat eu.
Cu excepţia moţului din vîrf, muntele avea nişte pante la fel de primejdioase ca treptele unui tribunal. Iar moţul, cel puţin de la distanţă, părea să aibă scobituri şi brîne.
—	E cumva sfînt ? am întrebat.
—	Poate că a fost la un moment dat. Dar nu de cînd cu bokononismul.
—	Şi de ce nu 1-a escaladat nimeni ?
—	Nu s-a găsit nimeni care să aibă chef
—	Poate că o să-1 escaladez eu.
—	Foarte bine. Nu te opreşte nimeni.
Am înaintat o vreme în tăcere.
—	Ce e sfînt pentru bokononişti ? am întrebat după un timp.
—	Pot sâ spun că nici măcar Dumnezeu.
—	Nimic?

—	Un singur lucru. Am încercat să ghicesc:
—	Oceanul ? Soarele ?
—	Omul, zise Frank. Atît. Omul.
250

95 Văd cîrligul
în cele din urmă am ajuns la palat.
Era o clădire joasă, întunecată şi ameninţătoare.
Pe metereze se iţeau gurile tunurilor vechi. Crenelurile, trapele şi balestrele erau astupate de plante agăţătoare şi cuiburi de păsări.
Parapetul dinspre nord se ridica pe buza unui hău înfricoşător, al cărui perete se înălţa pînă la două sute de metri deasupra mării liniştite.
Privindu-1, îţi puneai întrebarea pe care o nasc toate mormanele de pietre adunate la un loc: cum au putut nişte prăpădiţi să deplaseze blocuri de piatră de asemenea dimensiuni ? Şi, ca în cazul tuturor mormanelor de pietre, răspunsul venea de la sine: teroarea fusese cea care deplasase blocurile de piatră.
Palatul fusese construit după dorinţa lui Tum-bumwa, împăratul insulei San Lorenzo, un om nebun, un sclav răsculat. Se spune că Tum-bumwa văzuse acest palat într-o carte pentru copii.
O carte foarte fioroasă, după cîte se pare.
înainte de intrarea în palat, drumul trecea pe sub un portal rudimentar, alcătuit din
251

doi stîlpi de telefon de-a curmezişul cărora era fixată o bîrnâ.
De mijlocul bîrnei atîrna un cîrlig de fier imens. Pe el era o plăcuţă.
„Acest cîrlig, scria pe plăcuţă, îl aşteaptă pe Bokonon."
M-am întors şi m-am mai uitat o dată la cîrlig, şi obiectul acela metalic tăios mi-a insuflat convingerea că voi conduce insula. Aveam să dau jos imediat cîrligul!
Mi-am închipuit că aveam să fiu un conducător ferm, drept şi de neclintit, iar poporul meu o va duce bine.
Fata Morgana.
Un miraj!

96
Un clopoţel, o carte
şi o găină într-o cutie pentru pălării
P>ank şi cu mine nu l-am putut vedea imediat pe „Papa". Dr. Schlichter von Koenigswald, doctorul care îl îngrijea, a mormăit că trebuie să aşteptăm vreo jumătate de oră.
Aşa că am rămas într-o cameră fără ferestre - anticamera apartamentului lui „Papa", încăperea era un pătrat cu latura de zece metri, în care erau aşezate cîteva banchete şi o măsuţă pentru jocul de cărţi. Pe măsuţă era un ventilator. Pe pereţii de piatră nu era nici un tablou sau vreun alt obiect de decor.
Insă din loc în loc erau fixate inele de fier, la doi metri înălţime şi la distanţă de aproape doi metri unele de altele. L-am întrebat pe Frank dacă ne aflam într-o fostă cameră de tortură.
îmi răspunse că da şi îmi spuse că stau pe un chepeng care acoperea o tainiţă.
Anticamera era păzită de un soldat placid. Se mai afla acolo un preot creştin, gata să se îngrijească de nevoile spirituale ale lui „Papa" de îndată ce acestea s-ar fi ivit. Avea cu el

252

253

un clopoţel de alamă, din acelea cu care se anunţă servirea mesei, o cutie pentru pălării găurită, o Biblie şi un cuţit de bucătărie -toate înşirate pe bancheta unde era aşezat.
Mi-a spus că în cutie era o găină, care nu făcea zgomot deoarece îi dăduse sedaţive.
Ca toţi locuitorii din San Lorenzo trecuţi de douăzeci şi cinci de ani, arăta de peste şaizeci. îmi spuse că se numeşte dr. Vox Humana şi că fusese numit după un capac de tub de orgă care o lovise pe mama lui cînd Catedrala din San Lorenzo fusese aruncată în aer, în 1923. Tatăl lui, îmi spuse el fără urmă de sfială, era necunoscut.
L-am întrebat ce confesiune creştină reprezintă, spunîndu-i pe şleau că, din cîte înţelesesem eu despre creştinism, găina şi cuţitul de bucătărie erau elemente noi.
„Clopoţelul, de pildă, - i-am spus - poate fi uşor integrat în ritualuri."
Vox Humana s-a dovedit a fi o persoană inteligentă. îşi luase doctoratul la Universitatea Creştină a Emisferei Vestice din Little Rock, statul Arkansas. Luase legătura cu universitatea prin intermediul unui anunţ din revista Popular Mechanics. Adoptase motto-ul universităţii, iar acesta explica prezenţa găinii şi a cuţitului. Motto-ul universităţii era următorul:
TINETI APRINSĂ FLACĂRA CREDINŢEI!

Preotul îmi mai spuse că fusese nevoit să adapteze creştinismul, deoarece catolicismul şi protestantismul fuseseră scoase în afara legii o dată cu bokononismul.
„Deci, dacă vreau să rămîn creştin în condiţiile acestea, trebuie să inventez o groază de lucruri."
,J)ieci, spuse el în dialect, deacă vrieau se reirnon creiştiin on condeiţiile aciesteea, tre-booie se iunvienteiz uo grouază die lucruiri."
Dr. Schlichter von Koenigswald ieşi din apartamentul lui „Papa"; arăta extrem de german şi de obosit.
—	Acum puteţi să mergeţi să-1 vedeţi.
—	O să avem grijă să nu-1 obosim, îl asigură Frank.
—	Cred că v-ar fi de-a dreptul recunoscător dacă l-aţi omorî, spuse dr. Schlichter von Koenigswald.
—	

—	
254

255

97 Creştinul împuţit
„Papa" Monzano, cu boala lui necruţătoare, zăcea într-un pat făcut dintr-o barcă de aur -cîrmă, parîme, furcheţi şi aşa mai departe, totul poleit cu aur. Patul era barca de salvare a goeletei lui Bokonon, Condurul doamnei, barca de salvare care îi purtase cu mult timp în urmă pe Bokonon şi McCabe pînă în San Lorenzo.
Pereţii camerei erau albi, dar durerea pe care o emana „Papa" era atît de intensă şi fierbinte, încît păreau de un roşu turbat.
„Papa" era gol pînă la brîu, iar pîntecele său lucios era umflat. Abdomenul îi tremura ca o pînză de corabie în bătaia vîntului.
în jurul gîtului avea un lanţ de care atîrna un cilindru mic, cit un cartuş de puşcă. Mi-am închipuit câ avea acolo o amuletă, dar mă înşelam. In cilindru era o aşchie degheaţă-9.
„Papa" de-abia mai putea vorbi. Clănţănea din dinţi şi gîfîia necontrolat.
Capul suferindului se afla la prora bărcii, lăsat pe spate.
Lîngă pat se afla xilofonul Monei. Probabil că încercase cu o noapte în urmă să-i aline chinurile cîntînd.
— „Papa", şopti Frank.
256

—	Adio, şuieră „Papa". Privirea lui rătăcită nu ne vedea.
—	Am venit cu un prieten.
—	Adio.
—	El va fi preşedintele Republicii San Lorenzo. O să se descurce mult mai bine decît aş fi reuşit eu.
—	Gheaţă ! imploră „Papa".
—	Cerc întruna gheaţă, dar cînd i-o aducem n-o mai vrea, spuse Von Koenigswald.
„Papa" dădu ochii peste cap. îşi îndreptă gîtul, eliberîndu-şi creştetul de greutatea întregului corp.
—	Nu contează, zise el, cine este preşe
dinte în...
Nu putu să termine fraza. Am încercat sâ-1 ajut.
—	în San Lorenzo ?
—	în San Lorenzo, mă aprobă el. (Zîmbi chinuit.) Succes! hîrîi vocea Iui.
—	Mulţumesc, i-am răspuns eu.
—	Nu contează! Bokonon. Prinde-1 pe Bokonon.
Am încercat să-i dau o replică bine gîndită. Mi-am adus aminte câ, pentru a asigura fericirea poporului, Bokonon trebuia hăituit mereu, fără a fi însă prins.
—	îl voi prinde.
—	Spune-i...
M-am aplecat spre „Papa", ca să aud mesajul său pentru Bokonon.
257

■■

—	Spune-i că-mi pare rău că nu l-am omorît, zise „Papa".
—	Ii voi spune.
—	Să-1 omori tu.
—	Bine.
„Papa" reuşi să-şi controleze suficient vocea pentru a avea un ton poruncitor.
—	De-adevăratelea !
Nu i-am răspuns. Nu doream să omor pe nimeni.
—	Ii învaţă pe oameni numai minciuni. Omoară-1 şi spune-le oamenilor adevărul.
—	Da, domnule.
—	Tu şi Hoenikker trebuie să le arătaţi ce este ştiinţa.
—	Da, domnule, aşa vom face, i-am promis eu.
—	Ştiinţa este magia care dă rezultate.
„Papa" tăcu, se destinse şi închise ochii.
Apoi şopti:
—	Ultimele rituri.
Von Koenigswald îl chemă pe Vox Humana. Acesta scoase găina sedată dm cutia de pălării, pregătindu-se să oficieze cele de pe urmă rituri creştine, aşa cum le înţelegea el.
„Papa" deschise un ochi.
—	Nu tu, pufni el dispreţuitor către dr. Vox Humana. Ieşi!
—	Poftiţi? întrebă Humana.
—	Sînt adept al religiei bokononiste, şuieră „Papa". Ieşi, creştin împuţit!
258

98 Ultimele rituri
Astfel am avut privilegiul de a asista la riturile de pe urmă ale credinţei bokononiste.
Ne-a fost destul de greu să găsim în rîn-durile soldaţilor sau personalului din palat pe cineva care să admită că ştie riturile şi să fie dispus să le oficieze pentru „Papa". Nu s-a oferit nimeni. Ceea ce nu era de mirare, dată fiind vecinătatea cu cîrligul şi tainiţa.
Aşa că Von Koenigswald spuse că se înhamă el la această treabă. Nu mai oficiase niciodată, dar îl văzuse de nenumărate ori pe Julian Castle făcînd-o.
—	Sînteţi bokononist ? l-am întrebat.
—	Sînt de acord cu o idee bokononistă. Aceea că toate religiile, inclusiv bokononismul, sînt nişte minciuni.
—	Ca om de ştiinţă, m-am interesat eu, nu vă deranjează să participaţi la un astfel de ritual ?
—	Sînt un om de ştiinţă deplorabil. Nu m-aş da înapoi de la nici un lucru, fie el şi neştiinţific, dacă pot uşura astfel suferinţa unui om. Nici un om de ştiinţă demn de acest nume nu ar putea spune asta.
259

Apoi se urcă în barcă, lingă „Papa". Se aşeză la pupa. Pentru că barca era foarte mică, era silit să ţină bara cîrmei sub braţ.
îşi scoase sandalele. Nu purta şosete. Apoi dădu la o parte cuverturile, dezvelind picioarele goale ale lui „Papa". îşi lipi tălpile de ale lui „Papa", adoptînd poziţia clasică pentru boko-maru.

99 Dumneazeu a focut nuoroiul
—	Tumnezeu a făcut noroiul, murmură Von Koenigswald.
—	Dumneazeu a focut nuoroiul, repetă „Papa" Monzano.
Amîndoi spuseseră „Dumnezeu a făcut noroiul", fiecare pe limba lui. Nu voi mai transcrie aici dialectele litaniei.
—	Dumnezeu s-a simţit singur, spuse dr. von Koenigswald.
—	Dumnezeu s-a simţit singur.
—	Aşa că Dumnezeu i-a spus noroiului: „Ridică-te!"
—	Aşa că Dumnezeu i-a spus noroiului: „Ridică-te!"
—	„Priveşte ce-am făcut, a spus Dumnezeu, colinele, marea, cerul şi aştrii."
—	„Priveşte ce-am făcut, a spus Dumnezeu, colinele, marea, cerul şi aştrii."
—	Iar eu am fost un boţ din noroiul care s-a ridicat şi a privit în jur.
—	Iar eu am fost un boţ din noroiul care s-a ridicat şi a privit în jur.
—	Ce noroc pe mine, ce noroc pe noroi.
—	Ce noroc pe mine, ce noroc pe noroi.
Pe obrazul lui „Papa" se prelingeau lacrimi.

260

261

—	Eu, noroiul, m-am ridicat şi am privit ce treabă bună a făcut Dumnezeu.
—	Eu, noroiul, m-am ridicat şi am privit ce treabă bună a făcut Dumnezeu.
—	Bună treabă, Doamne !
—	Bună treabă, Doamne! spuse „Papa" din toată inima.
—	Nimeni în afară de Tine n-ar fi putut s-o facă, Doamne! Eu, unul, cu siguranţă n-aş fi putut!
—	Nimeni în afară de Tine n-ar fi putut s-o facă, Doamne! Eu, unul, cu siguranţă n-aş fi putut!
—	Mă simt foarte neînsemnat pe lîngă Tine.
—	Mă simt foarte neînsemnat pe lîngă Tine.
—	Singura cale ca să mă simt mai puţin neînsemnat este să mă gîndesc la tot noroiul care nu a ajuns să se ridice şi să privească în jur.
—	Singura cale ca să mă simt mai puţin neînsemnat este să mă gîndesc la tot noroiul care nu a ajuns să se ridice şi să privească în jur.
—	Eu am primit atît de mult, iar restul noroiului atît de puţin...
—	Eu am primit atît de mult, iar restul noroiului atît de puţin...
—	Mulţumesc pentru cinstea făcuta, Toamne ! strigă Von Koenigswald.
262

—	Mulţumieesc pontru ciensteea focuta,
Duoarnne ! hîrîi „Papa".
Amîndoi  spuseseră „Mulţumesc pentru cinstea făcută, Doamne!"
—	Acum noroiul a ajuns din nou jos pe pămînt şi se cufundă în somn.
—	Acum noroiul a ajuns din nou jos pe pămînt şi se cufundă în somn.
—	Ce de amintiri are noroiul!
—	Ce de amintiri are noroiul!
—	Cîte  alte  grămăjoare  interesante  de noroi ridicat în picioare am întîlnit!
—	Cîte alte grămăjoare  interesante de noroi ridicat în picioare am întîlnit!
—	Mi-a plăcut tot ce-am văzut!
—	Mi-a plăcut tot ce-am văzut!
—	Noapte bună.
—	Noapte bună.
—	Acum mă voi duce în rai.
—	Acum mă voi duce în rai.
—	De-abia aştept...
—	De-abia aştept...
—	Să aflu care mi-a fost wampeter-ul...
—	Să aflu care mi-a fost wampeter-ul...
—	Şi cine făcea parte din karass-ul meu...
—	Şi cine făcea parte din karass-ul meu...
—	Şi toate faptele bune pe care le-a făcut karass-ul meu pentru Tine.
—	Şi toate faptele bune pe care le-a făcut karass-ul meu pentru Tine.
—	Amin.
—	Amin.
263

■1

100 Frank dispare în tainiţă
Dar „Papa" nu a murit şi nu s-a dus în rai atunci.
L-am întrebat pe Frank cînd ar fi cel mai bine să anunţăm numirea mea ca preşedinte. Nu a fost în stare să mă ajute; a lăsat totul în seama mea.
—	Credeam că mă vei ajuta, i-am reproşat eu.
—	Numai în ceea ce priveşte aspectele tehnice.
Frank era foarte ferm pe poziţii. Nu puteam atenta la integritatea sa de tehnician ; nu trebuia să-1 fac să depăşească limitele misiunii sale.
—	înţeleg.
—	Nu mă interesează modul în care te vei purta cu oamenii. E responsabilitatea ta.
Felul neaşteptat în care Frank renunţase Ia toate chestiunile legate de oameni m-a şocat şi înfuriat, şi i-am spus, vrînd sâ fiu caustic:
—	Şi ai putea să-mi spui ce anume, din
punct de vedere strict tehnic, ai în vedere
pentru ziua de azi?
Am primit un răspuns strict tehnic:
264

—	Reparaţia centralei electrice şi organizarea unui spectacol aviatic.
—	Perfect! Deci una dintre primele mele realizări, în calitate de preşedinte, va fi să redau curentul electric cetăţenilor.
Frank nu găsea nimic de rîs. Mă salută cu mîna la chipiu.
—	Voi face tot posibilul, domnule. Tot ce-mi va sta în puteri. Nu pot spune exact în cît timp va veni lumina.
—	Exact asta-mi doream - o ţară luminoasă.
—	Voi face tot posibilul, domnule, mă salută Frank din nou.
—	Dar spectacolul aviatic ce e?
Am primit încă un răspuns lemnos:
—	Astăzi, la orele treisprezece, şase apa
rate aparţinînd Forţelor Aeriene ale Republicii
San Lorenzo vor survola palatul şi vor efectua
exerciţii de tragere asupra unor ţinte plasate
pe apă. Evenimentul face parte din manifes
tările dedicate Zilei Celor O Sută de Martiri
ai Democraţiei. De asemenea, ambasadorul
american va arunca în mare o coroană, în
semn de omagiu.
Am decis că Frank ar trebui să anunţe numirea mea imediat după ceremonia ghirlandei şi spectacolul aviatic.
—	Ce zici ? l-am întrebat pe Frank.
—	Dumneavoastră decideţi, domnule.
265

—	Cred că ar fi bine să pregătesc un
discurs, am zis eu. Cred că ar trebui să aibă
loc şi o depunere de jurâmînt, ca să avem un
aer solemn, oficial.
—	Dumneavoastră decideţi, domnule.
De fiecare dată cînd vorbea, cuvintele
acestea păreau să vină de departe, de parcă Frank cobora treptele unei scări dintr-un puţ adînc, în vreme ce eu fusesem nevoit să rămîn la suprafaţă.
Mi-am dat seama, dezamăgit, că acceptarea postului de conducător îi dăduse lui Frank posibilitatea să facă exact ce îşi dorea, exact ce făcuse şi tatăl lui: să primească onoruri şi să beneficieze de avantaje, evitînd în acelaşi timp orice responsabilitate umană. Frank realiza acest lucru prin cufundarea într-o tainiţă abstractă.

101
La fel ca înaintaşii mei,
îl scot în afara
legii pe Bokonon
Aşa că mi-am scris discursul într-o modestă încăpere rotundă aflată la baza unui turn, în care nu era decît o masă cu un scaun. Iar discursul pe care l-am scris era, la rîndul său, rotund, modest, cu puţine înflorituri.
Era plin de speranţă şi umil.
Mi-a fost imposibil să nu îl invoc pe Dumnezeu. Nu mai avusesem niciodată nevoie de un asemenea sprijin, şi nici nu crezusem că un astfel de sprijin există.
Acum însă descopeream că trebuie să cred, şi am crezut.
Pe lingă asta, aveam nevoie şi de ajutorul oamenilor. Am cerut lista invitaţilor la ceremonie şi am văzut că Julian Castle şi fiul său nu se numărau printre aceştia. Am trimis imediat un om să îi invite, deoarece, cu excepţia lui Bokonon, ei ştiau despre poporul meu mai multe decît oricine altcineva.
în ceea ce îl priveşte pe Bokonon:
M-am gîndit să îl rog să ia parte la guvernare, aducînd astfel izbăvirea pentru poporul meu. Şi mi-am spus că trebuie să dispun

266

267

înlăturarea imediată, în mijlocul euforiei generale, a cîrligului îngrozitor atîrnat la poarta palatului.
Apoi mi-am dat seama că izbăvirea înseamnă mai mult decît aducerea la putere a unui profet, că ar trebui să existe bunătăţi de mîncare, case frumoase pentru toată lumea, educaţie, sănătate şi fericire pentru toţi şi locuri de muncă pentru cei dornici să muncească - lucruri pe care Bokonon şi cu mine nu aveam cum să le asigurăm.
Asa că binele si răul trebuiau să stea despărţite. Binele în junglă şi răul în palat. Distracţia pe care le-o oferea acest aranjament oamenilor, oricare o fi fost ea, era singurul lucru de oferit.
Cineva bătu în uşă. Un servitor mă anunţă că oaspeţii începuseră să sosească.
Aşa că mi-am împăturit discursul, l-am băgat în buzunar şi am urcat spirala scării din turn. Am ajuns la cel mai înalt meterez şi mi-am privit oaspeţii, slujitorii, stîncile şi valurile călduţe.

102 Duşmanii libertăţii
Cînd mă gîndesc la toţi oamenii aflaţi pe meterezul cel mai înalt, îmi vine în minte A/ o sută nouăsprezecelea calipso al lui Bokonon, în care sîntem îndemnaţi să cîntăm :
„Prietenii mei oare unde s-au dus ?" Se-ntreba un om abătut. La ureche, atuncea, In şoaptă i-am spus : „Prietenii tăi-s duşi de mult".
Erau de faţă ambasadorul Horlick Minton cu soţia, H. Lowe Crosby, fabricantul de biciclete, şi Hazel, Julian Castle, filantropul umanitar, cu fiul său, scriitor şi patron de hotel, micul Newi; Hoenikker, pictorul, cu sora sa muziciană, doamna Harrison C. Conners, divina Mona, generalul-maior Franklin Hoenikker şi vreo douăzeci de birocraţi şi militari din San Lorenzo.
Morţi - morţi aproape toţi acum.
Bokonon ne spune „Nu te-nşeli niciodată dacă îţi iei rămas-bun".
Pe metereze era un bufet, gemînd de delicatese autohtone : păsări mici fripte în penajul lor verde-albăstrui, crabi a căror carne fusese prăjită în ulei de cocos şi pusă înapoi

268

269

în carapace, baracude mici umplute cu pastă de banane şi cubuleţe de albatros fiert, aşezate pe un pat de turte de porumb.
Am fost informat că albatrosul fusese vînat de pe meterezele unde era aranjat bufetul.
Se serveau două băuturi, nici una răcită: Pepsi-Cola şi rom indigen. Pepsi-ul era servit în halbe de plastic, iar romul în nuci de cocos scobite. Nu am reuşit să identific buchetul dulceag al romului, deşi îmi aducea aminte oarecum de adolescenţă.
Frank mi-a putut indica însă aroma: „acetonă".
—	Acetonă ?
—	Se foloseşte la cleiul cu care se lipesc machetele de avion.
Nu m-am atins de rom.
Ambasadorul Minton saluta diplomatic pe toată lumea, gesticulînd gurmand cu nuca de cocos, prefăcîndu-se că îi place pe toţi cei de fată, cu băuturile lor cu tot. Nu l-am văzut însă bînd. Avea cu el un fel de valiză cum nu mai văzusem niciodată. Părea o cutie pentru un corn francez, dar înăuntrul ei se afla de fapt coroana memorială care urma să fie aruncată în mare.
Singura persoană pe care am vâzut-o să bea din rom era H. Lowe Crosby; cu siguranţă îi lipsea simţul mirosului. Se distra de minune bînd acetonă din nuca de cocos, aşezat pe un tun, căruia îi bloca aprinderea cu fundul său
270

lătăreţ. Privea spre mare printr-un binoclu japonez imens. Se uita la nişte ţinte fixate în larg pe geamanduri.
Ţintele erau siluete omeneşti din carton.
Urmau să fie atacate şi bombardate în cursul demonstraţiei de forţă pe care aveau s-o ofere cele şase avioane ale flotei Republicii San Lorenzo.
Fiecare ţintă era o caricatură a unui personaj real, al cărui nume era scris cu vopsea pe ambele feţe ale siluetei de carton.
M-am interesat cine le desenase şi am aflat că era vorba de dr. Vox Humana, pastorul creştin. Acesta se afla în apropiere.
—	Văd că sînteţi talentat şi în alte domenii.
—	Da. In tinereţe, mi-a venit destul de greu să mă hotărăsc ce voi face în viaţă.
—	Cred că aţi făcut alegerea potrivită.
—	I-am cerut Celui de Sus să-mi îndrume paşii.
—	Aţi fost ascultat.
H. Lowe Crosby îi dădu binoclul soţiei sale.
—	Uite-1 pe Stalin, cel mai aproape de ţărm, şi pe Fidel Castro, lîngă el.
—	Şi uite-1 pe Hitler, cotcodăci Hazel încîn-tată. Şi pe Mussolini, şi un gălbejit.
—	Şi Karl Marx.
—	Şi kaizerul Will, cu casca aia cu ţîmbu-ruş, gînguri Hazel. Nu credeam că o să-1 mai văd.
—	Şi mai e si Mao. îl vezi ?
271

—	Ştie el ce-1 paşte ? întrebă Hazel. Ştie el că-1 paşte cea mai mare surpriză din viaţa lui ? E o idee foarte bună î
—	I-au pus acolo pe toţi duşmanii libertăţii, declară H. Lowe Crosby.
272

103
Opinia unui medic
despre efectele
unei greve a scriitorilor
Nici unul dintre cei prezenţi nu ştia că voi fi preşedinte. Nici unul nu ştia cît de gravă e starea lui „Papa". Frank ne comunicase că „Papa" se odihneşte şi le trimite salutări,
Frank anunţă că evenimentele urmau să se desfăşoare astfel: ambasadorul Minton avea să arunce coroana în mare, în cinstea celor O Sută de Martiri, apoi avioanele urmau să atace ţintele din larg, iar pe urmă el, Frank, va spune cîteva cuvinte.
Frank nu le-a spus celor adunaţi acolo că, după discursul lui, aveam să ţin şi eu un discurs. Aşa că am fost tratat ca un simplu ziarist invitat la ceremonie şi am început să mă învîrt inofensiv în gargaloane în stînga şi-n dreapta.
—	Bună, mami, i-am zis lui Hazel Crosby.
—	Ei, uite-1 pe băiatul meu! mă strînse Hazel într-o îmbrăţişare parfumată şi le spuse tuturor: Băiatul ăsta e un hoosierl
Cei doi Castle stăteau deoparte. Fuseseră multă vreme indezirabili, aşa că acum erau curioşi să afle motivul pentru care fuseseră invitaţi la castelul lui „Papa".
273

Castle fiul îmi spunea Scoop^;
—	Bună dimineaţa, Scoop. Ce mai e nou în lumea cuvintelor?
—	Te-aş putea întreba acelaşi lucru, i-am răspuns eu.
—	Mă bate gîndul să lansez apelul la o grevă generală a scriitorilor, care să continue pînă cînd omenirea îşi va veni în sfîrşit în fire. M-ai sprijini?
—	Scriitorii au dreptul să facă grevă ? Ar fi ca şi cum poliţia sau pompierii ar sta cu mîinile-n sîn.
—	Sau profesorii.
—	Sau profesorii, am încuviinţat eu. Am scuturat din cap. Nu, conştiinţa nu m-ar lăsa să mă alătur grevei. Cred că atunci cînd devii scriitor îti asumi înalta misiune de a crea frumuseţea, luminarea minţilor si alina-rea cît mai repede cu putinţă.
—	Mă gîndesc ce şoc ar fi pentru oameni ca, dintr-o dată, să nu mai apară cărţi, piese de teatru, poveşti şi poezii noi,
—	Şi o să fii mîndru de tine cînd oamenii o să înceapă să moară ca nişte muşte ? l-am întrebat.
—	Ar muri mai degrabă ca nişte cîini turbaţi, cred - mîrîind şi clănţănind unii la alţii şi muşcîndu-şi cozile.
M-am întors către Castle tatăl.

—	Cum moare un om atunci cînd este lipsit de mîngîierea literaturii?
—	In două feluri, zise el, prin paralizia inimii sau prin atrofierea sistemului nervos.
—	Nici una din astea nu-i prea plăcută, presupun, spusei.
—	într-adevăr, răspunse Castle tatăl. Pentru numele lui Dumnezeu, vă rog pe amîndoi, nu vă opriţi din scris!
—	

—	
1. Ştire de senzaţie (engl.). 274

275

104 Sulfatiazol
Divina Mona nu s-a apropiat de mine şi nici nu m-a încurajat cu priviri languroase sâ vin lîngă ea. îşi asumase rolul de gazdă, prezentîndu-i pe Angela şi micul Newt invitaţilor din San Lorenzo.
Acum, cînd mă gîndesc la ea - şi îmi aduc aminte de indiferenţa faţă de leşinul lui „Papa" şi faţă de logodna noastră -, aprecierile mele oscilează între entuziasm şi dispreţ.
Să fi fost oare întruchiparea cea mai înaltă a spiritualităţii feminine?
Sau era complet anesteziată, frigidă - o inimă pustie, obsedată de xilofon, de cultul frumuseţii şi de boko-maru ?
Nu voi afla niciodată răspunsul.
Bokonon ne spune:
îndrăgostitul e o amăgire,
Pe sine se minte.
Cei sinceri nu simt iubire
Ochii lor slut plini de luare-aminte.
Prin urmare, instrucţiunile mele sînt clare, cred. Mi-o voi aminti pe Mona ca pe o fiinţă sublimă.

—	Spune-mi, l-am întrebat pe Philip Castie în Ziua Celor O Sută de Martiri ai Democraţiei, ai vorbit azi cu prietenul şi admiratorul tău H. Lowo Crosby?
—	Nu m-a recunoscut îmbrăcat în costum, cu cravată şi pantofi, răspunse tînârul Castie. Am purtat deja o discuţie despre biciclete. Nu c exclus să mai vorbim.
Intenţia lui Crosby de a construi biciclete în San Lorenzo nu mă mai amuza. Ca preşedinte al insulei, îmi doream foarte tare o fabrică de biciclete. Brusc, am simţit respect pentru persoana şi acţiunile lui H. Lowe Crosby.
—	Cum credeţi că ar privi locuitorii insulei industrializarea? i-am întrebat pe cei doi Castie.
—	Pe oamenii din San Lorenzo, spuse Castie tatăl, îi interesează trei lucruri: pescuitul, împerecherea şi bokononismul.
—	Credeţi că nu-i interesează progresul?
—	Au avut deja ocazia să vadă ceva din el. Există un singur aspect al progresului care îi entuziasmează.
—	Care anume ?
—	Chitara electrică.
M-am întors la cei doi Crosby. Frank le explica cine e Bokonon şi împotriva cui lupta.
—	Bokonon e împotriva ştiinţei.
—	Cum e posibil ca un om întreg la cap să fie împotriva ştiinţei? întrebă Crosby.
—	

—	
276

277

—	Eu, una, aş fi murit dacă n-ar fi fost penicilina, spuse Hazel. Şi mama mea la fel.
—	Cîţi ani are mama dumneavoastră ? mă interesai eu.
—	O sută şase. Extraordinar, nu?
—	Cu siguranţă, am încuviinţat.
—	Şi acum aş fi fost văduvă, dacă n-ar fi existat un medicament pe care 1-a luat soţul meu odată, zise Hazel. Se întoarse spre Crosby ca să afle numele medicamentului: Dragă, cum îi zicea la doctoria aia care ţi-a salvat viata atunci?
t
—	Sulfatiazol.
In acel moment am făcut greşeala să iau o bucăţică de albatros de pe o tavă care mi-a fost prezentată.

105
Analgezic
S-a întîmplat - „A fost menit să se întîmple", ar spune Bokonon - să fiu atît de incompatibil cu carnea de albatros, încît mi s-a făcut rău din clipa cînd am înghiţit prima îmbucătură. Am fost nevoit să mă reped în jos pe scara în spirală, căutînd o baie. Am găsit una lîngă apartamentul lui „Papa".
Cînd am ieşit de-acolo, vag uşurat, m-am întîlnit cu dr. Schiichter von Koenigswald, care ieşea în fugă din dormitorul lui „Papa". Avea o privire rătăcită; m-a apucat de mînă şi a ţipat:
—	Ce era aia ? Chestia aia pe care-o purta la gît?
—	Poftim?
—	A înghiţit-o. „Papa" a înghiţit ce era în fiolă şi acum e mort.
Mi-am adus aminte de flaconul cilindric atîrnat de gîtul lui „Papa" şi am avansat o ipoteză destul de plauzibilă:
—	Cianură?
—	Cianură ?! Cianura face din om stană de piatră într-o clipă?
—	Piatră ?
—	Marmură! Fier! N-am mai văzut niciodată   un   cadavru   atît   de   rigid.   Dacâ-1
—	

—	
278

279

loveşti, scoate un sunet de marimba. Veniţi să vedeţi!
Von Koenigswald mă împinse în dormitorul lui „Papa". In pat, în barca de aur, era o privelişte îngrozitoare. „Papa" murise, dar cadavrul său nu era al unui om care-şi găsise în sfîrşit liniştea.
Capul îi era dat pe spate. întreaga greutate a lui „Papa" se sprijinea pe creştet şi pe tălpi, iar corpul său înţepenit în aer părea un pod arcuit spre tavan. Semăna cu o potcoavă.
Era evident că moartea fusese provocată de conţinutul fiolei de la gîtul său. Cilindrul se afla într-o mină, cu capacul scos, iar degetul mare şi arătătorul celeilalte mîini îi rămăseseră prinse între dinţi, ca şi cum ar fi depus acolo o fărîmă din ceva.
Von Koenigswald scoase un furchet din lăcaşul său de pe bordajului bărcii aurite. Ciocăni în burta lui „Papa" cu furchetul de oţel, iar zgomotul semăna cu sunetul unei marimba.
Buzele, nările şi ochii lui „Papa" erau acoperite de o peliculă sfărîmicioasă alb-albăs-truie.
Tabloul acesta nu mai are nimic surprinzător acum, dar atunci cu siguranţă avea. „Papa" Monzano era primul om care murise din cauza gheţii-9.
Nu ştiu de ce consemnez acest fapt. „Scrieţi tot", spune Bokonon. De fapt, el ne spune,

desigur, cit de zadarnic este să scrii sau să citeşti relatări. „Fără înregistrări fidele ale trecutului, cum pot evita oamenii să facă greşeli grave în viitor?" întreabă el ironic. Deci o voi spune din nou; „Papa" Monzano era primul om care murise din cauza gheţii-9.

280

281

106
Ce spun bokononiştii cînd se sinucid
Dr. Von Koenigswald, binefăcătorul al cărui dosar era umbrit de groaznicul handicap al lagărului de la Auschwitz, a fost al doilea om care a murit din cauza gheţii-9.
Vorbea despre rigor mortis, subiect menţionat de mine.
—	Rigor mortis nu se instalează în cîteva secunde, declară el. M-am întors cu spatele la „Papa" doar cîteva clipe. Delira...
—	Despre ce? am întrebat eu.
—	Despre durere, Mona, gheaţă - de toate. Şi apoi a spus „Acum voi distruge lumea".
—	Ce voia să spună?
—	Sînt cuvintele pe care le spun bokononiştii înainte să se sinucidă. (Von Koenigswald se îndreptă spre un vas cu apă, ca să se spele pe mîini.) Cînd m-am întors sâ văd ce face, continuă el, cu mîinile încă deasupra apei, era mort, ţeapăn ca o statuie, aşa cum l-aţi văzut. I-am atins buzele. Arătau foarte ciudat.
Băgă mîinile în apă.
—	Ce substanţă ar fi putut provoca...
întrebarea   rămase   neterminată.    Von
Koenigswald ridică mîinile, şi apa din vas
282

le urmă. Nu mai era apă, ci o emisferă de gheaţă-9.
Von Koenigswald atinse cu limba misterioasa emisferă alb-albăstruie.
îngheţul i se întinse pe buze. îngheţă bocnă, se clătină şi se prăbuşi.
Emisfera alb-albăstruie se sfărîmă. Cioburile ei se risipiră pe podea.
M-am dus la uşă şi am strigat după ajutor.
Nişte servitori şi nişte soldaţi veniră în fugă.
Le-am ordonat să-i aducă imediat pe Angela, Newt şi Frank în camera lui „Papa".
In sfîrşit, văzusem gheaţa-9!
283

107 Bucurati-vă ochii!
I-am poftit pe cei trei copii ai lui Felix Hoenikker în dormitorul lui „Papa". Am închis uşa şi m-am proptit cu spatele în ea. Aveam o dispoziţie solemnă şi sumbră. Ştiam ce înseamnă gheaţa-9. O visasem adesea.
Era clar că Frank îi dăduse gheaţa-9 lui „Papa". Şi era sigur că, dacă Frank avusese gheaţa-9, Angela şi Newt o aveau şi ei.
Aşa că m-am răstit la ei, cerîndu-le socoteală pentru această faptă monstruoasă. Le-am spus câ farsa luase sfîrşit, că ştiam totul despre ei şi gheaţa-9. Am încercat să le atrag atenţia asupra ameninţării la adresa vieţii pe Pămînt pe care o reprezenta ^/lea/a-5. Am fost atît de convingător, încît nici nu le-a trecut prin cap să mă întrebe cum de aflasem despre gheaţa-9.
„Bucuraţi-vă ochii!" le-am zis.
După cum ne spune Bokonon, „Dumnezeu nu a scris niciodată o piesă de teatru bună". Scena din camera lui „Papa" nu ducea lipsă de aspecte şi de elemente de recuzită spectaculoase, iar discursul meu de deschidere fusese foarte bun.
Dar prima replică venită din partea unui Hoenikker a distrus toată măreţia situaţiei.
Micul Newt a vomitat.
384

108
Frank ne spune
ce-i de făcut
Pe urmă ne-a venit tuturor să vomităm. Ceea ce făcuse Newt era, cu siguranţă, necesar.
—	Sînt întru totul de acord, i-am zis lui Newt, şi apoi am mîrîit către Angela şi Frank : Acum, că ştim care e părerea lui Newt, aş vrea să ştiu ce-aveţi de spus.
—	Bleah, făcu Angela, încovoiată, cu limba ieşindu-i din gură. Era albă ca varul.
—	Asta e şi părerea ta? m-am întors eu către Frank. „Bleah"? Asta ai de spus, generale?
Buzele lui Frank se ridicaseră, dezvelindu-i dinţii încleştaţi. Respiraţia i se accelerase, iar aerul intra şi ieşea printre dinţi cu un şuierat.
—	Exact ca potaia, murmură Newt, privin-du-1 pe Von Koenigswald.
—	Care potaie ?
Newt răspunse în şoaptă, aproape fără sâ sufle. însă, datorită pereţilor de piatră, camera avea o acustică bună, aşa că l-am auzit limpede.
—	Crăciunul cînd a murit tata.
Newt vorbea pentru sine. Cînd l-am întrebat ce s-a întîmplat cu cîinele în seara morţii
285

tatălui său, m-a privit de parcă îl deşteptasem dintr-un vis. Iar eu nu aveam ce căuta în visul lui.
Fraţii săi făceau însă parte din vis. Aşa că, în coşmarul său, i-a vorbit lui Frank; i-a spus:
—	Tu i-ai dat-o. Aşa ai căpătat funcţia
asta, nu-i aşa? îl întrebă Newt uimit pe
Frank. Ce i-ai zis ? Că ai ceva mai bun decît
bomba cu hidrogen?
Frank nu băgă în seamă întrebarea. Privea concentrat înjur, înregistrînd toate detaliile, îşi descleştă dinţii şi începu să clănţăne, clipind de fiecare dată cînd dinţii i se atingeau, începea să-şi recapete culoarea. Şi iată ce a spus:
—	Trebuie să facem curat.

109
Frank se apără
— Generale, i-am zis eu lui Frank, cred că asta e cugetarea cea mai adîncă a anului emisă de un general-maior. In calitate de consilier tehnic, cum vedeţi operaţiunea prin care noi vom „face curat", după cum atît de bine v-aţi exprimat?
Frank îmi dădu un răspuns limpede. Pocni din degete. îl vedeai cum se delimitează de cauzele dezastrului şi se identifică, din ce în ce mai mîndru şi mai energic, cu salvatorii lumii, cei care purifică şi curăţă.
—	Cu mături, făraşe, găleţi, un reşou şi o lampă cu acetilenă, ordonă el, pocnind din degete.
—	Propui să folosim o lampă cu acetilenă pe cadavre?
Frank era atît de absorbit de detaliile tehnice, încît ţopăia în ritmul degetelor pe care le pocnea.
—	Măturăm bucăţile mari de pe podea, le
punem într-o găleată şi le topim pe reşou.
Pe urmă luăm la puricat fiecare centimetru
pătrat cu lampa de acetilenă, ca să topim
eventualele cristale microscopice. Cît despre
cadavre şi pat... (Se mai gîndi un pic.) Un

286

287

rug funerar! strigă el, încîntat de sine. Voi dispune construirea unui rug funerar afară, lîngă cîrlig, şi vom urca patul şi cadavrele pe el.
Se îndreptă spre ieşire, ca să dea ordin să se construiască rugul şi să facă rost de lucrurile necesare pentru curăţarea camerei.
Angela îl opri.
—	Cum ai putut să faci aşa ceva ? vru ea
să afle.
Frank zîmbi alb.
—	Totul va fi în regulă.
—	Cum ai putut să i-o dai unuia ca „Papa" Monzano? întrebă Angela.
—	Să facem curat, pentru început, şi pe urmă o să putem sta de vorbă.
Angela îl ţinea strîns de braţ şi nu voia să-i dea drumul. îl zgîlţîi:
—	Cum ai putut să faci aşa ceva?
Frank se smulse din strînsoare. Zîmbetul
inexpresiv dispăruse, şi, pentru o clipă, se întoarse mîrîind ameninţător, spunîndu-i cu un dispreţ suprem:
—	Mi-am cumpărat o funcţie, la fel cum
ţi-ai cumpărat tu un soţ şi Newt o săptă-
mînă cu o pitică rusoaică la Cape Cod!
Zîmbetul inexpresiv i se ivi din nou pe chip.
Frank ieşi, trîntind uşa.
288

110
A paisprezecea carte
„Uneori, spune Bokonon, pool-pah trece dincolo de puterea de analiză a oamenilor." Intr-un anumit loc din Cărţile lui Bokonon, pool-pah este tradus ca „vîrtej de căcat", iar în alt loc, drept „mînia 'ui Dumnezeu".
Din ceea ce spusese Frank înainte să trîn-tească uşa, mi-am dat seama că nu doar Republica San Lorenzo şi cei trei Hoenikkeri se aflau în posesia gheţii-9. După toate aparenţele. Statele Unite alo Americii şi Uniunea Sovietică o aveau şi ele. Statele Unite o obţinuseră datorită soţului Angelei, a cărui fabrică din Indianapolis era, pe bună dreptate, înconjurată de garduri electrice şi cîmi-lup feroce, iar Uniunea Sovietică pusese mîna pe ea prin micuţa Zinka, drăcuşorul irezistibil din ansamblul de balet ucrainean. Rămăsesem fără grai. Am plecat capul şi am închis ochii; am aşteptat ca Frank să aducă instrumentele umile de care aveam nevoie pentru a face curat într-un dormitor - un dormitor unic între toate celelalte din lume, un dormitor infestat cu gheaţă-9.
Undeva departe, prin faldurile de catifea violetă  ale  uitării,  am  auzit-o pe Angela
289

spunîndu-mi ceva. Nu în apărarea sa, ci în apărarea micului Newt. „Newt nu i-a dat-o. Ea i-a furat-o."
Explicaţia mi s-a părut lipsită de interes. „Ce şanse poate avea omenirea, mi-am spus, atîta vreme cît există oameni ca Felix Hoenikker, care le oferă jucării de felul gheţii-9 unor copii mărginiţi, aşa cum sînt aproape toţi oamenii de pe faţa pămîntului ?" Mi-am amintit A paisprezecea carte a lui Bokonon, pe care o citisem în întregime cu o noapte înainte. A paisprezecea carte are titlul „Ce poate spera un înţelept în ceea ce priveşte omenirea, dată fiind experienţa milioanelor de ani scurşi?"
Cartea a paisprezecea se citeşte foarte repede. Constă dintr-un cuvînt şi un semn de punctuaţie. Ea sună astfel: „Nimic".
290

111
Un moment de repaus
Frank se întoarse cu mături, făraşe, o lampă de acetilenâ, un reşou, o găleată şi mănuşi de cauciuc.
Ne-am pus mănuşile ca să nu ne contaminăm cu gheaţă-9. Frank aşeză reşoul pe xilofonul divinei Mona şi găleata pe reşou. Am adunat bucăţile mari de gheaţă-9 de pe jos; le-am pus în găleata modestă şi ele s-au topit. S-au transformat în apă, în minunata apă obişnuită.
Eu şi Angela măturam podeaua, iar micul Newt căuta pe sub mobile bucăţile ăe gheaţă-9 care ne-ar fi putut scăpa. Frank venea în urma noastră, trecînd peste tot flacăra purificatoare a lămpii.
Seninătatea tîmpă a femeilor de serviciu şi a îngrijitorilor care fac curat noaptea s-a pogorît asupra noastră. într-o lume murdară, măcar eram în stare să ne curăţăm colţişorul nostru.
M-am auzit spunîndu-le, pe un ton obişnuit de conversaţie, lui Newt, Frank şi Angelei, să-mi povestească despre seara de Ajun cînd a murit tatăl lor şi despre cîine.
Şi, cu convingerea puerilă că, făcînd curat, rezolvă totul, fraţii Hoenikker mi-au povestit.
291

Povestea suna aşa:
In acea fatidică seară de Ajun, Angela plecase în oraş să cumpere o instalaţie pentru brad, iar Newt şi Frank ieşiseră să se plimbe pe plaja pustie şi înfrigurată, unde au dat peste un labrador. Cîinele era prietenos şi, ca orice labrador dresat, s-a luat după ei pînă la cabană.
Felix Hoenikker murise - murise în fotoliul lui alb de răchită, privind marea - în timp ce ei fuseseră plecaţi. Toată ziua îşi necăjise copiii, dîndu-le indicii despre gheaţa-9, fluturîndu-le pe la nas o sticluţă în care se afla substanţa şi pe care desenase un craniu şi două oase încrucişate, scriind dedesubt „Pericol de moarte! Gheaţă-9! A se feri de umiditate!"
De-a lungul întregii zile îşi sîcîise copiii cu cimilituri voioase de genul: „Hai, puneţi-vă mintea la lucru. V-am spus că se topeşte la 46° C şi că este formată din hidrogen şi oxigen. Care e explicaţia? Gîndiţi-vă un pic! Nu vă temeţi să vă puneţi creierul la treabă. N-o să păţească nimic".
—	Ne zicea mereu să ne punem creierul la treabă, spuse Frank, retrăind vremurile de demult.
—	Nu mai ţin minte la ce vîrstă m-am lăsat păgubaşă să mai încerc să-mi pun creierul la treabă, mărturisi Angela, sprijinită în coada măturii. Nici nu puteam să-1 urmăresc atunci
292

cînd vorbea despre ştiinţă. Dădeam din cap Şl mă prefăceam că încerc să-mi pun creierul la treabă, dar bietul meu creier nu putea să mişte nici măcar un deget cînd venea vorba
de ştiinţă.
Se pare că, înainte să se aşeze pe fotoliul de răchită şi să moară, bătrînul se distrase jucîndu-se în bucătărie cu oale, tigăi, apă şi gheaţă-9. Transformase probabil apa în gheaţă-9 şi apoi din nou în apă, fiindcă toate cratiţele erau scoase pe masa din bucătărie. Mai era scos şi un termometru pentru friptură, cu care mâsurase, după cît se pare, temperatura substanţei.
Bătrînul nu voise decît să se odihnească puţin în fotoliul de răchită, pesemne, fiindcă lăsase dezordine în bucătărie. Din această harababură făcea parte şi o tigaie cu gheaţă-9 solidă. Probabil că avea de gînd s-o topească după un scurt moment de repaus, reducînd din nou resursele mondiale de materie alb-albăs-truie la o fărîină închisă într-o sticlă.
Insă, după cum ne spune Bokonon, „Oricine poate să solicite un moment de repaus, dar nimeni nu ştie cît de lung va fi acesta".

293

112
Săculeţul mamei lui Newt
— Ar fi trebuit să-mi dau seama că e mort din clipa în care am intrat pe uşă, spuse Angela, sprijinindu-se din nou în coada măturii. Scaunul de răchită nu făcea deloc zgomot. Scîrţîia şi trosnea întotdeauna cînd tata stătea în el, chiar dacă dormea.
însă Angela îşi închipuise că tatăl ei doarme şi se dusese să împodobească bradul. Newt şi Frank se întorseseră cu labradorul. Merseseră în bucătărie ca să vadă ce i-ar putea da de mîncare, iar acolo găsiseră oalele bătrînului.
Duşumeaua era udă, aşa că micul Newt
luase o cîrpă de vase şi o ştersese. Aruncase
apoi cîrpa îmbibată de apă pe masa de lucru.
Din întîmplare, cîrpa nimerise în tigaia
cu gheaţă-9.
Frank îşi închipuise că în tigaie era un fel de glazură pentru prăjituri, şi o întinsese spre Newt, ca să-i arate unde dusese neglijenţa sa. Luînd cîrpa din tigaie, Newt observase că pînza căpătase un fel de consistenţă metalică ciudată, de parcă ar fi fost ţesută din fire subţiri de aur.

— Spun fire de aur, vorbi Newt în dormitorul lui „Papa", pentru că m-am gîndit imediat la săculeţul mamei, la felul cum arăta.
Angela explică emoţionată că, în copilărie, Newt păstrase cu sfinţenie săculeţul de aur al mamei sale. Din cîte mi-am putut da seama, era vorba de o poşetă de seară.
— Avea o consistenţă aparte cînd o pipăiai,
cum n-am mai simţit la nici un alt lucru,
spuse Newt, retrăind ataşamentul faţă de
săculeţ. Mă întreb ce s-o fi întîmplat cu el.
Ştiam, în schimb, ce se întîmplase cu cîrpa
asemănătoare cu săculeţul. Newt o fluturase
pe sub nasul cîineiui, iar acesta o linsese. Şi
înţepenise.
Newt se dusese să-i spună tatălui său despre cîinele înţepenit şi constatase că era şi el ţeapăn.

294

295

113 Istoria
în cele din urmă, am terminat treaba în dormitorul lui „Papa".
Nu ne rămăsese decît să ducem cadavrele pe rug. Am hotărît că lucrurile trebuie să se desfăşoare cu solemnitate şi că ar fi mai bine să le amînăm pînă la sfîrsitul sărbătorii celor O Sută de Martiri ai Democraţiei.
Ultima operaţiune pe care am facut-o a fost să-1 luăm pe dr. Von Koenigswald din locul unde zăcea, ca să terminăm decontaminarea, şi să-1 ascundem aşa, în picioare, într-un dulap de-al lui „Papa".
Nu pot să-mi dau seama de ce am făcut asta. Probabil ca să simplificăm tabloul general.
Relatarea lui Newt, Frank şi Angela despre felul în care împărţiseră rezerva mondială de gheaţă-9 în seara de Ajun a pălit pe măsură ce intrau în detaliile delictului. Cei trei Hoenikkeri nu-şi mai aminteau dacă vreunul dintre ei a zis ceva care să justifice faptul că socotiserăgheaţa-9 un bun personal. Vorbiseră despre gheaţa-9, amintindu-şi testele de perspicacitate ale tatălui lor, dar nu discutaseră probleme morale.
296

— Şi cine a împărţit gheaţa-9? m-am interesat eu.
Cei trei fraţi se străduiseră atît de tare să alunge amintirile legate de incident, încît le venea greu să precizeze acest amănunt elementar.
—	N-a fost Ncwt, zise într-un tîrziu Angela. Sînt sigură.
—	Unul din noi a împărţit-o, murmură Frank chinuindu-sc să-şi aducă aminte.
—	Tu ai adus trei borcane din bucătărie, spuse Angela. De-abia a doua zi am făcut rost de trei termosuri mici.
—	Aşa e, încuviinţă Frank. Şi pe urmă ai luat o daltă de spart gheaţa şi ai mărunţit gheaţa-9 în tigaie.
—	Da, zise Angela. Şi apoi unul dintre noi a venit cu o pensetă din baie.
Newt ridică mîna:
—	Eu am adus-o.
Angela şi Frank erau uimiţi aducîndu-şi aminte cîtă iniţiativă avusese Newt.
—	Eu am luat aşchiile de gheaţă-9 şi le-am pus în borcane, preciza Newt, fără să se obosească măcar să treacă sub tăcere mîn-dria pe care o simţise.
—	Şi cu clinele ce-aţi făcut ? am întrebat eu mecanic.
—	L-am băgat în cuptor, răspunse Frank. Era singura soluţie.
„Istoria!" scrie Bokonon. „Citeşte şi plîngi!"

297
ft-
m

114
Cînd glontele mi-a străpuns inima
Aşa că am urcat din nou pe scara în spirală din turn, am ajuns din nou pe meterezele cele mai înalte ale castelului meu şi mi-am privit din nou oaspeţii, slujitorii, stîncile şi marea călduţă.
Cei trei Hoenikkeri m-au însoţit. încuiasem uşa de la apartamentul lui „Papa" şi răspîndi-sem vestea că acesta se simte mult mai bine.
între timp, soldaţii construiau un rug funerar lîngă cîrlig. Nu ştiau la ce va servi rugul.
A fost o zi plină de secrete.
Treabă, treabă, treabă.
Am considerat că e cazul să începem ceremonia şi i-am spus lui Frank să-i sugereze ambasadorului Horlick Minton să-şi rostească discursul.
Ambasadorul Minton se îndreptă spre parapet, fără să scoată coroana comemorativă din cutie, şi rosti un discurs magnific în cinstea celor O Sută de Martiri ai Democraţiei. In semn de omagiu către eroi, ţara lor şi vieţile jertfite, rosti „Cei O Sută de Martiri ai Democraţiei" în dialect. în gura sa, fragmentul de dialect suna uşor şi plin de graţie.
298

Restul discursului a fost în engleză. Avea la el un discurs scris, unul bombastic şi găunos, îmi închipui. Insă, văzînd că audienţa este atît de mică şi compusă în majoritate din compatrioţi americani, lăsase discursul oficial deoparte.
O briză uşoară îi ciufulea părul rărit. — Voi face un lucru foarte nediplomatic, spuse el. Vă voi spune ce simt eu cu-adevărat. Poate că Minton inhalase prea mulţi vapori de acetonă, sau poate presimţea ce avea să se întîmple cu toţi cei de faţă (cu excepţia mea). Oricum, discursul său a fost de un bokononism evident.
— Ne aflăm aici, prieteni, spuse el, ca să cinstim memoria şleilor uo siută de marteiri ai diemoctaţiieai, copii ucişi cu toţii în război, în astfel de ocazii, se obişnuieşte ca aceşti copii să fie numiţi bărbaţi. Nu pot să le spun astfel dintr-un motiv foarte simplu: în războiul în care au pierit siei uo siută de marteiri ai diemoctaţiieai a murit şi fiul meu.
Inima îmi spune că nu plîng un bărbat, ci un copil.
Nu vreau să spun că aceşti copii ucişi în război nu mor ca nişte bărbaţi, atunci cînd le vine ceasul. Spre gloria lor eternă şi spre eterna noastră ruşine, ei chiar mor ca nişte bărbaţi, facînd astfel posibil entuziasmul bărbătesc al sărbătorilor patriotice.
Dar ei sînt nişte copii ucişi.
299

1.

De aceea, dacă vrem sâ-i cinstim azi cu-adevârat pe cei o sută de fii ai insulei care au pierit, vă propun să ne dedicăm timpul rămas dispreţuind ceea ce i-a ucis, adică prostia şi răutatea speciei umane.
Poate că atunci cînd ne amintim de războaie ar trebui să ne dezbrăcăm, să ne mînjim trupurile cu vopsea, să umblăm în patru labe şi sâ grohăim ca nişte porci. Cu siguranţă ar fî un gest mai potrivit decît discursurile nobile şi defilările cu steaguri şi arme strălucitoare.
Nu vreau să spun prin aceasta că nu apreciez minunata demonstraţie militară care va urma, un spectacol cu adevărat palpitant...
Ne privi pe fiecare în ochi, apoi spuse foarte încet, azvîrlind cuvintele:
—	Trăiască spectacolele palpitante.
A trebuit sâ ciulim urechile ca să auzim ce a spus pe urmă.
—	Dar dacă ziua aceasta cinsteşte într-ade
văr memoria a o sută de copii ucişi în război,
zise el, îşi găseşte oare locul un spectacol
palpitant? Răspunsul este „da", cu o condi
ţie : aceea ca noi, participanţii la sărbătoare,
să facem tot ce ne stă în puteri ca să împu
ţinăm prostia şi răutatea noastră şi a întregii
omeniri.
Desfăcu încuietorile cutiei în care se afla coroana.
—	Vedeţi ce am adus cu mine ? ne întrebă
el.

Deschise cutia şi ne arătă căptuşeala stacojie şi coroana aurită, care era făcută din sîrmă şi frunze de laur artificiale, vopsite cu spray.
Coroana era înfăşurată de o panglică de mătase crem pe care scria „PRO PATRIA".
Minton recita acum o poezie de Edgar Lee Maşter din Spoon River Anthology^, o poezie de neînţeles, probabil, pentru san-lorenzanii prezenţi şi pentru H. Lowe Crosby, Hazel, Angela şi Frank, de altfel.
Am fost primul mort al bătăliei din Missionary
Ridge. Clrid glontele mi-a străpuns inima,
Aş fi vrut mai bine să fi rămas acasă şi să fi mers la-nchisoare, Pentru că furasem porcii lui Curl Trenary, Decît să fug şi să intru-n armată. Şi de-o mie de ori mi-ar fi fost mai bine în
temniţa oraşului Decît să zac sub această arătare cu aripi Şi sub acest piedestal de granit Pe care sînt scrise cuvintele „Pro Patria". Ce vor să spună, în definitiv ?
— Ce vor să spună, în definitiv? repetă Horlick Minton. înseamnă „pentru patrie". (Şi apoi lăsă să-i scape încă o remarcă.) Pentru oricare patrie... murmură el.
1. Antologia orăşelului Spoon River, traducere de Ion Caraion, ELU, Bucureşti, 1968.

300

301

Această coroană reprezintă un dar din partea poporului unei ţări către poporul altei ţări. Nu contează care ţări anume. Gîndiţi-vă la oameni...şi la copiii ucişi în război... şi la orice tară.
»
Gîndiţi-vă la pace. La dragostea frăţească. La belşug.
Gîndiţi-vă ce paradis ar fi lumea aceasta dacă oamenii ar fi înţelepţi şi buni.
Oricît de răi şi de proşti ar fi oamenii, e o zi frumoasă, mai zise ambasadorul Minton. In sufletul meu, şi în calitate de reprezentant al paşnicului popor al Statelor Unite ale Americii, îi plîng pe şiei uo siută de metteiri ai diemoctaţiieai pentru că sînt morţi în această zi frumoasă.
Minton aruncă coroana de pe parapet.
Aerul începu să vibreze. Cele şase avioane ale Forţelor Aeriene din San Lorenzo zburau spre noi, aproape atingînd suprafaţa mării călduţe. Urmau să deschidă tirul asupra celor pe care H. Lowe Crosby îi numise „toţi duşmanii libertăţii".

n5 Se întîmpla
Ne-am strîns lîngâ parapetul dinspre mare ca să urmărim demonstraţia. Avioanele păreau mici cit nişte boabe de piper. Le puteam vedea deoarece se întîmpla ca unul dintre ele să lase o dîră de fum.
Ne-am imaginat că fumul făcea parte din spectacol.
Stăteam lîngă H, Lowe Crosby, care se întîmpla să mănînce albatros, sorbind, între îmbucături, rom autohton. Printre buzele lui unsuroase de la grăsimea albatrosului ieşea un damf de lipici pentru machete de avioane. Mi se făcu din nou greaţă.
M-am retras singur spre parapetul opus, trăgînd cu disperare aer în piept. Intre mine şi ceilalţi se întindeau douăzeci de metri de dale de piatră.
Am văzut avioanele care se apropiau la joasă altitudine, sub nivelul temeliei castelului şi mi-am dat seama că pierd spectacolul. Dar din cauza greţii nu nutream nici un fel de curiozitate. Mi-am întors privirea în direcţia zgomotului lor, care devenise ameninţător. In clipa în care au început să tragă, unul dintre avioane - cel care scotea fum - apăru în faţa noastră, cu burta în sus, cuprins de flăcări.

302

303

Dispăru apoi din raza mea vizuală şi se zdrobi de stîncile pe care se înălţa castelul. Proiectilele şi combustibilul explodară.
Celelalte avioane îşi continuară exerciţiul, bubuitul motoarelor descrescînd treptat pînă la un bîzîit de ţintar.
Şi apoi se auzi zgomotul unor stînci care se prăbuşesc, iar unul din turnurile castelului, căruia i se năruise temelia, se prăvăli în mare.
Cei aflaţi lîngă parapetul dinspre apă priveau uluiţi locul unde se aflase turnul. Imediat am auzit zgomotele altor stînci în cădere, amestecîndu-se ca într-o conversaţie pe mai multe voci.
O conversaţie precipitată, în care intrau glasuri noi. Glasul grinzilor castelului, pro-testînd împotriva poverii devenite prea mari.
O crăpătură despică asemenea unui fulger meterezul, la trei metri de locul unde stăteam. Am fost despărţit de tovarăşii mei.
Castelul gemea şi trosnea din toate încheieturile.
Ceilalţi au înţeles pericolul în care se află. Aveau să se prăbuşească o dată cu tonele de zidărie. Deşi crăpătura nu era lată nici de o jumătate de metru, săriră peste ea cu salturi eroice.
Numai imperturbabila Mona trecu păşind peste crăpătură.
Crăpătura se strînse scrîşnind, apoi se căscă obscen. H. Lowe Crosby, Hazel, Horlick
304

Minton şi soţia sa Claire rămăseseră prinşi în capcana fatală.
£u, Frank şi Philip Castle am întins mîinile Şl i-am trecut de cealaltă parte pe cei doi Crosby. Braţele noastre încercau acum să ajungă la soţii Minton.
Feţele le erau netuJburate. Pot doar să-mi imaginez ce le trecea prin cap. Cred că se gîndeau la demnitate, la decenţa emoţională mai întîi de toate.
Panica nu le stătea în fire. Nu cred că le stătea însă nici sinuciderea. Au murit din cauza bunei lor cuviinţe, partea condamnată a castelului îndepărtîndu-se de noi ca un vapor de lîngă chei.
Probabil că şi lor le trecuse prin minte imaginea călătoriei, deoarece ne făcură cu mîna, cu o amabilitate obosită. Se ţineau de mină. Erau cu faţa spre mare. Se îndepărtară de noi  şi se prăbuşiră, muriră în iureşul catastrofei!
305

116 Un „clac" gigantic
Prăpastia nefiinţei se căsca la cîţiva centimetri de picioarele mele. Am privit în jos. Marea mea călduţă înghiţise totul. O perdea de praf plutea leneşă peste apă, singură amintire a prăbuşirii.
Lipsit de uriaşul acoperămînt dinspre mare, latura de nord a palatului ne întîm-pina cu un zîmbet ştirb de lepros pe faţa lui ţepoasă. Ţepii erau grinzile zdrobite. Chiar dedesubtul locului unde mă aflam se găsea o cameră expusă. Lipsită de sprijin, podeaua i se înclina, înaintînd în gol ca o trambulină. Pentru o clipă, mi-am dorit să cobor pe trambulină, să ţîşnesc de acolo într-o săritură ameţitoare, să-mi lipesc braţele de corp şi să mă afund, fără să ridic un strop, în eternitatea călduţă.
Am fost trezit din reverie de ţipătul unei păsări micuţe aflate deasupra capului meu. Părea să mă întrebe ce se-ntîmplă. „Cip-cirip ?" mă întrebă ea.
Am privit cu toţii pasărea, apoi ne-am uitat unii la alţii. Ne-am îndepărtat îngroziţi de hău. Cînd mi-am ridicat piciorul de pe dala de piatră pe care stătusem pînă atunci, aceasta a început să se clatine. Era la fel de
306

instabilă ca un balansoar. Şi acum se înclina spre trambulină.
Piatra căzu pe trambulină, transformînd-o într-un tobogan pe care începură să se rostogolească mobilele rămase în cameră.
Mai întîi apăru un xilofon, săltînd rapid pe rotiţele sale. Apoi ieşi o noptieră, care se luase la întrecere cu o lampă de benzină. Dupe ele veneau nişte scaune, încercînd să le prindă din urmă.
Undeva, în camera de dedesubt, ascuns vederii noastre, ceva greoi se pusese în mişcare. Se îndrepta spre tobogan. într-un sfîrşit, îşi arătă prora aurită. Era barca în care zăcea trupul lui „Papa".
Ajunse la capătul toboganului. Prora i se înclină, se îndreptă apoi în jos, şi barca se prăbuşi cu totul.
„Papa" fu aruncat din barcă şi căzu separat. Am închis ochii.
Se auzi un sunet ca şi cum o uşă imensă,
de mărimea bolţii cereşti, o poartă a raiului
ar fi fost închisă cu grijă. Un „clac" gigantic.
Am deschis ochii - marea era degheaţă-9.
Uscatul acoperit de verdeaţă părea acum
din sidef alb-albăstrui.
Cerul se întunecase. Borasisi - Soarele -devenise o pată de un galben bolnăvicios, mică şi nemiloasă.
Cerul se umpluse de viermi. Viermii erau tornade.

307

117 Adăpost
Am privit în sus, spre locul unde se aflase pasărea. Un vierme enorm, cu gură violet, era chiar deasupra mea. Zumzăia ca un roi de albine. Se rotea. Zvîcnind obscen, înghiţea aerul.
Am fugit care-ncotro de pe meterezele distruse. Ne-am repezit în jos pe scările dinspre uscat.
H. Lowe Crosby şi Hazel au fost singurii care au ţipat. „Cetăţeni americani! Cetăţeni americani!" strigară ei, de parcă tornadelor le-ar fi păsat de gargalonul din care Ie fac parte victimele.
Nu i-am văzut pe cei doi Crosby. Coborî-seră pe o altă scară. Strigătele lor şi zgomotul făcut de ceilalţi, care se îmbulzeau şi fugeau, reverberau pînă la mine printr-un coridor al castelului. Eram însoţit de neasemuita Mona, care se luase tăcută pe urmele mele.
întrucît şovăiam, neştiind ce să fac, Mona se strecură pe lîngă mine şi deschise uşa anticamerei de la apartamentul lui „Papa". Pereţii şi tavanul dispăruseră, dar podeaua era la locul ei, iar în centru acesteia se afla chepengul tainiţei. Sub cerul brăzdat de viermi, sub licăririle violet ale gurilor tornadelor, am ridicat chepengul.
308

în gîtlejul tainiţei erau înfipte trepte de fier. Am pus la loc chepengul şi am coborît pe trepte.
La capătul scării am descoperit un secret do stat. „Papa" îşi amenajase acolo un adăpost confortabil. Avea un puţ de ventilaţie, cu un ventilator acţionat de o bicicletă medicinală, într-unui dintre pereţi se afla un rezervor cu apă. Apa era dulce şi bună, necontaminată de gheaţa-9. In adăpost se mai aflau o toaletă chimică, un radio pe unde scurte şi un catalog de amenajări interioare; mai erau şi lăzi cu delicatese, băuturi şi luminări. Şi revista National Geographic - numerele din ultimii douăzeci de ani.
Şi un exemplar din Cărţile lui Bokonon.
Şi două paturi.
Am aprins o luminare. Am desfăcut o cutie de supă de pui Campbell şi am încălzit-o pe un arzător. Am umplut două pahare cu rom.
Mona stătea pe un pat. M-am aşezat pe celălalt.
—	O să spun un lucru pe care cred că bărbaţii li l-au mai spus de nenumărate ori femeilor, am anunţat-o. Totuşi, nu cred că pînă în acest moment cuvintele au avut o asemenea încărcătură.
—	Da?
Mi-am desfăcut mîinile:
—	Am rămas doar noi doi.

309

118 F'ecioara de fier si tainiţa
Cea de-a şasea Carte din Cărţile lui Bokonon este dedicată durerii, în special torturilor la care oamenii îşi supun semenii. „Dacă voi ajunge să fiu atîrnat în cîrlig, ne avertizează Bokonon, aşteptaţi-vă la un spectacol foarte omenesc."
Bokonon vorbeşte apoi despre roată şi gheata spaniolă, despre fecioara de fier, veglia şi tainiţă.
în fiecare dintre ele de plîns avea-vei parte, Dar doar aici ai timpul să te glndeşti, pe
moarte.
Şi aşa se şi întîmpla cu Mona şi cu mine în adăpostul nostru de piatră. Măcar puteam să cugetăm. Unul dintre lucrurile la care mă gîndeam era că tot confortul fizic al adăpostului nu putea îndulci faptul că eram izolaţi.
In primele douăzeci şi patru de ore petrecute sub pămînt, tornadele au zguduit de nenumărate ori chepengul ascunzătorii noastre. De fiecare dată, presiunea din adăpost scădea brusc, iar urechile ne pocneau şi ţiuiau.
Cît despre radio, pîrîia, foşnea şi-atît. Nu am auzit nici măcar un bip telegrafic pe toată lungimea benzii de unde scurte. Dacă
310

mai era cineva în viaţa, cu siguranţă nu emitea semnale.
Şi nici în ziua de azi viaţa nu emite nici un semnal.
Mi-am închipuit că tornadele, răspîndind pretutindeni promoroaca otrăvitoare agheţii-9, distruseseră totul şi pe toţi de pe faţa pămîn-tului. Iar cei rămaşi în viaţă urmau să moară curînd de sete, de foame, de furie sau de nepăsare.
M-am întors la Cărţile lui Bokonon, pe care încă nu le cunoşteam atît de bine încît să-mi dau seama că e cazul să mă aştept să găsesc acolo alinarea spirituală. Am sărit peste avertismentul de pe pagina de titlu a Cărţii întîi :
„Nu fi fraier! închide cartea aceasta imediat ! E plină de foma !"
Foma înseamnă, desigur, minciuni. Şi apoi am citit cele ce urmează:
La început Dumnezeu a făcut Pămîntul şi, în singurătatea Sa cerească, 1-a privit.
Şi Dumnezeu a spus: „Să facem făpturi însufleţite din noroi, astfel ca noroiul să vadă lucrarea Noastră". Şi Dumnezeu a plăsmuit din noroi toate făpturile de pe faţa pămîntului, şi printre acestea se număra şi omul. Numai noroiul prefăcut în om putea vorbi. Dumnezeu

311

■■■iMi

se aplecă spre noroiul prefăcut în om, care se ridică, privi în jur şi vorbi. Omul clipi. „Ce rost au toate acestea?" întrebă el politicos.
„Totul trebuie să aibă un rost?" întrebă Dumnezeu.
„Bineînţeles", răspunse omul.
„Atunci te las pe tine să te gîndeşti la rostul pe care îl au toate acestea", spuse Dumnezeu.
Şi plecă.
Mi s-a părut o aberaţie.
„Bineînţeles că e o aberaţie!" spune Bokonon.
Aşa că m-am îndreptat spre neasemuita Mona pentru a găsi o alinare mult mai adîncă.
Privind-o visător cum stătea pe celălalt pat, mi-am imaginat că în spatele ochilor ei minunaţi se ascund taine străvechi, din vremea Evei.
Nu voi descrie scena sexuală sordidă care a urmat. Destul că voi spune că am fost dezgustător şi respins cu dezgust.
Pe tînără nu o interesa cîtuşi de puţin reproducerea, ideea îi repugna. înainte ca lupta noastră să ia sfîrşit, mă convinsese (şi mă convinsesem şi singur) că eu am născocit procedeul acela ciudat, plin de gemete şi transpiraţie prin care sînt concepuţi copiii.
întorcîndu-mă în patul meu, scrîşnind din dinţi, mi-am închipuit că pur şi simplu nu

Ştie ce lucruri anume presupune dragostea fizică. Dar apoi i-am auzit vocea blîndă:
—	Ar fi foarte neplăcut să avem acum un copil, nu-i aşa?
—	Da, am încuviinţat eu posomorit.
—	Păi află că aşa se fac copiii, în caz că nu ştiai.
—	

—	
312

313

119 Mona îmi mulţumeşte
„Astăzi voi fi un ministru al educaţiei din Bulgaria, ne spune Bokonon. Iar mîine voi fi Elena din Troia." Morala e clară: Fiecare dintre noi trebuie să fie ceea ce este. Şi, ascuns în adăpost, la asta mă gîndeam şi eu, ajutat de Cărţile lui Bokonon.
Bokonon ne îndeamnă să cîntăm laolaltă cu el:
Fiecare, cu chef, fără chef, ajunge să facă Ce-i necesar, neclar necesar, neclar necesar, Şi-o facem neclar, o facem neclar, o facem
neclar, Pîn-ce ne crapă, corpul ne crapă, corpul ne
crapă.
Am compus o melodie pentru cuvintele acestea şi o fluieram în timp ce pedalam la bicicleta care acţiona ventilatorul datorită căruia primeam aer, aer proaspăt ca în vremurile bune.
—	Omul inspiră oxigen şi expiră dioxid de carbon, i-am zis Monei.
—	Poftim ?
—	Chestii ştiinţifice.
^Aha.
314

—	Unul dintre secretele vieţii pe care omul nu le-a înţeles multă vreme: unele făpturi inspiră ceea ce expiră altele şi viceversa.
—	N-am ştiut asta.
—	Ştii acum.
—	Mulţumesc.
—	Cu plăcere.
După ce pedalam pînă împrospătam atmosfera din adăpost, mă dădeam jos de pe bicicletă şi mă căţăram pe treptele de fîer ca să văd ce mai e pe-afară. Făceam asta de citeva ori pe zi. In cea de-a patra zi am văzut, prin fanta îngustă a chepengului săltat, că vremea se stabilizase întrucîtva.
Stabilitatea era însă de tip dinamic, deoarece tornadele erau Ia fel de numeroase, şi aşa au şi rămas pînă în clipa de faţă. Insă gurile vîrtejurilor nu mai măturau şi pus-tiau pămîntul. Gurile lor, căscate în toate direcţiile, se retrăseseră la o altitudine de vreo opt sute de metri. Iar înălţimea la care se aflau varia atît de puţin încît San Lorenzo părea protejat de un clopot de sticlă.
Am mai aşteptat trei zile, ca să fim siguri că tornadele erau chiar atît de potolite pe cît păreau. Apoi ne-am luat provizii de apă şi am ieşit la suprafaţă.
Aerul era uscat, fierbinte şi de o nemişcare lugubră.
Auzisem odată pe cineva spunînd că anotimpurile din zona temperată sînt de fapt

315

şase la număr; vara, toamna, amorţirea, iarna, dezmorţirea şi primăvara. Mi-am adus aminte de asta în momentul în care am ieşit prin chepeng şi mi-am rotit ochii, am ascultat şi adulmecat împrejurimile.
Nu mirosea a nimic. Nu se zărea nici o mişcare. La fiecare pas, promoroaca alb-albăs-truie scrîşnea sub tălpile mele. Şi fiecare scrîşnet răsuna pînă departe. Anotimpul amorţirii se sfîrşise. Pămîntul era amorţit.
Era iarnă, de-a pururi.
Am ajutat-o pe Mona să iasă. I-am atras atenţia să nu pună mîna pe promoroaca alb-albăstruie şi să nu ducă mîna la gură.
—	Moartea nu a fost niciodată mai aproape,
i-am zis. Ajunge doar să atingi pămîntul cu
mîna, apoi să-ţi atingi buzele, şi s-a terminat
cu tine.
Mona clătină din cap:
—	Ce mamă rea!
—	Poftim?
—	Pămîntul-mamă nu mai e o mamă iubitoare.
„Hei! E cineva acolo ?" am strigat eu prin ruinele palatului. Vîntul cumplit săpase canioane în grămada de pietre. Eu şi Mona am căutat fără prea mare tragere de inimă eventualii supravieţuitori - fără tragere de inimă, pentru că nu percepeam nici o urmă de viaţă. Nu scăpase nici măcar un şobolan cu mustăţi tremurînde.

Arcada porţii palatului era singura construcţie rămasă intactă. Eu şi Mona ne-am apropiat de ea. La baza ei era scris cu vopsea albă un calipso bokononist. Literele se distingeau clar. Era o inscripţie recentă. Dovada faptului că existau şi alţi supravieţuitori.
Cîntecelul suna astfel :
Va fi o zi clnd lumii noastre ceasul li va suna Tot ce ne-a dat vreodată Domnul înapoi va lua. Şl dacă-n ziua tristă sâ-L cerţi amar vei vrea, Nu te sfii: zîmbind, dreptate îţi va da.

316

317

120 în atenţia celor interesaţi
Mi-am amintit o reclamă la o colecţie de cărţi pentru copii, intitulată Cartea cunoaşterii, în reclamă, un băieţel şi o fetiţă îşi priveau încrezători tatăl. „Tăticule, întreba unul din ei, de ce e cerul albastru ?" După cîte se pare, răspunsul putea fi găsit în Cartea cunoaşterii.
Dacă tăticul meu ar fi fost lîngă mine în timp ce eu şi Mona coboram pe drumul dinspre palat, aş fi avut o groază de întrebări pentru el: „Tăticule, de ce sînt pomii ăştia rupţi? Tăticule, de ce au murit toate păsările? Tăticule, de ce e cerul atît de oribil şi plin de viermi? Tăticule, de ce e marea aşa de încremenită ?"
Mi-am dat seama că sînt persoana cea mai calificată pentru a răspunde la aceste întrebări. în caz că i-ar fi păsat cuiva, ştiam ce se întîmplase, unde şi cum.
Ei, şi?
Mă întrebam unde ar putea fi cadavrele victimelor. Mona şi cu mine ne-am îndepărtat cu aproape doi kilometri de ascunzătoare fără să vedem nici un mort.
Nu eram nici pe departe atît de curios în ceea ce-i priveşte pe supravieţuitori, poate

pentru că-mi dădeam seama că voi fi nevoit să contemplu mai întîi multe cadavre. Nu am văzut coloane de fum care să arate existenţa unor focuri aprinse; însă ar fi fost şi destul de greu să Ie zăreşti profilate pe orizontul plin de tornade.
Ceva mi-a atras atenţia: o aureolă albăstruie în jurul moţului de piatră ciudat din vîrful muntelui McCabe. Părea să mă cheme, şi brusc mi-a trecut prin cap ideea prostească şi teatrală de a urca muntele împreună cu Mona. Dar ce sens ar fi avut asta?
Ajunsesem acum la poalele muntelui. Ca din întîmplare, Mona se depărta, părăsi drumul şi începu să urce povîrnişul muntelui. M-am luat după ea.
Am ajuns-o pe creastă. Privea ţintă un amfiteatru natural. Nu plîngea.
Ar fi putut plînge.
In amfiteatru se aflau mii şi mii de cadavre. Pe buzele fiecăruia dintre acestea se vedea promoroaca alb-albăstruie a gheţii-9.
Intrucît corpurile nu erau învălmăşite, era clar că oamenii se adunaseră după încetarea vîntului cumplit. Şi, de vreme ce fiecare dintre cei morţi avea un deget încremenit pe buze sau în apropierea acestora, mi-am dat seama că fiecare dintre ei se refugiase în acest loc melancolic şi se otrăvise cu gheaţă-9.
Erau bărbaţi, femei şi copii, mulţi dintre ei în poziţia boko-maru. Toţi aveau feţele

318

319

întoarse spre centrul amfiteatrului, ca nişte spectatori.
Eu şi Mona am privit spre locul asupra căruia erau aţintiţi toţi ochii îngheţaţi, spre centrul amfiteatrului. Acolo se afla un cerc gol, ca un loc de unde ar fi vorbit un orator.
Ne-am apropiat cu grijă de locul acela, ferindu-ne să atingem cadavrele încremenite. Am găsit acolo o piatră. Sub piatră era un bilet scris de mînă, care spunea;
In atenţia celor interesaţi: oamenii din jurul vostru sînt aproape toţi supravieţuitorii vîn-turilor care au urmat îngheţului mării. Ei l-au luat prizonier pe profetul mincinos numit Bokonon. L-au adus aici, l-au pus în mijlocul adunării şi l-au somat să Ie spună precis ce anume are de gînd Dumnezeu Atotputernicul şi ce e de făcut. Şarlatanul le-a zis că Dumnezeu încearcă, fără nici o îndoială, să-i omoare, probabil pentru că s-a săturat de ei, şi că ar trebui să aibă bunul simţ să moară. Ceea ce au şi făcut, după cum puteţi constata.
Biletul era semnat de Bokonon.

121
Nu răspund destul de repede
—	Cît cinism ! am şuierat eu.
Mi-am ridicat privirea şi m-am uitat la amfiteatrul acoperit cu cadavre.
—	E cumva pe-aici ?
—	Nu-1 văd, răspunse Mona blînd.
Nu era întristată sau furioasă. De fapt, părea pe punctul de a izbucni în rîs.
—	Bokonon a spus întotdeauna câ nu-şi va urma niciodată sfatul, pentru câ ştie câ acesta e complet inutil.
—	Sper câ e aici! am zis eu mînios. Gîn-deşte-te ce neruşinare, să îi sfătuiască pe toţi cei de-aici să-şi ia zilele!
Mona pufni în rîs. N-o mai auzisem niciodată rîzînd. Avea un rîs surprinzător de aspru şi profund.
—	Găseşti ceva amuzant în asta?
Mona ridică încet braţele;
—	E atît de simplu! Rezolvă atît de simplu
totul pentru toţi.
Rîzînd în continuare, începu să se caţere printre miile de stane de piatră. Se opri la jumătatea urcuşului şi se întoarse spre mine. îmi strigă :

320

it

321

—	Dacă ai avea puterea s-o faci, ţi-ai dori să readuci la viaţă pe vreunul dintre oamenii aceştia? Răspunde-mi acum.
—	N-ai răspuns destul de repede, mă anunţă ea voioasă, după o jumătate de minut scursă în tăcere. Şi, cu zîmbetul pe buze, Mona se aplecă, atinse pămîntul, se îndreptă, duse mîna la gură şi muri.
Am jelit? Mi s-a spus că da. H. Lowe Crosby, Hazel şi micul Newt m-au găsit împle-ticindu-mă pe drumul de întoarcere. Se aflau în unicul taxi din Bolivar, care fusese cruţat de furtuni. Mi-au spus că plîngeam. Şi Hazel plîngea, dar de bucurie că sînt în viaţă.
M-au vîrît în taxi.
Hazel m-a luat în braţe.
—	Eşti cu mami acum. Nu te mai gîndi la
nimic.
Mi-am lăsat mintea să se golească de gîn-duri. Am închis ochii. Cu o uşurare tîmpă, m-am sprijinit de proasta aia necioplită, corpolentă şi transpirată.
322

122
Familia lui Robinson Elveţianul
M-au dus la ceea ce mai rămăsese din casa suspendată peste cascadă a lui Franklin Hoenikker. Nu mai rămăsese decît peştera din spatele cascadei, care devenise un fel de iglu adăpostit sub o cupolă transparentă alb-albăs-truie de gheaţă-9.
Gospodăria avea patru membri: Frank, micul Newt şi cei doi Crosby. Supravieţuiseră într-o ascunzătoare subterană din palat, însă mult mai expusă şi mai neconfortabilă decît tainiţa mea. Ieşiseră de-acolo în momentul cînd vânturile se potoliseră, în timp ce eu şi Mona rămăseserăm ascunşi încă trei zile.
S-a întîmplat să dea, ca prin minune, de taxiul care îi aştepta sub arcada de la intrarea în palat. Găsiseră o cutie cu vopsea albă, aşa că Frank pictase pe portierele din faţă steluţe, iar pe capotă scrisese iniţialele unui gargalon: S.U.A.
—	Şi ai lăsat vopseaua sub arcadă, i-am zis eu.
—	De unde ştii ? mă întrebă Crosby.
—	A găsit-o altcineva, care a scris o poezie.
Nu m-am interesat chiar atunci cum îşi
găsiseră sfîrşitul Angela Hoenikker Conners

323

şi Philip şi Julian Castle, pentru că asta ar fi însemnat să vorbesc despre Mona. Nu eram încă în stare s-o fac.
Nu voiam să vorbesc despre moartea Monei mai ales pentru că, în taxi, cei doi Crosby şi micul Nevi^t arătau deplasat de veseli.
Hazel îmi furniza o explicaţie pentru voioşia lor.
»
— Să vezi cum ne-am aranjat! Avem o groază de bunătăţi de mîncare. Cînd ne trebuie apă, facem un foc şi topim nişte gheaţă. Ne-am poreclit „familia lui Robinson Elveţianul".

123
Oameni si şoareci
Au trecut astfel şase luni ciudate - timp în care am scris această carte. Hazel descrisese exact situaţia atunci cînd numise grupul nostru „familia lui Robinson Elveţianul", deoarece supravieţuiserăm unei furtuni, eram izolaţi, iar traiul ne devenise destul de uşor. Avea chiar un oarecare farmec de film Walt Disney.
E drept că nu supravieţuise nici un animal sau vreo plantă. Dar gheaţa-9 conserva porci, vaci, căprioare şi grămezi de păsări şi de fructe pînă cînd aveam nevoie să Ie dezgheţăm şi să le gătim. Mai mult, rămăseseră tone de conserve care nu aşteptau decît să fie găsite sub dârîmăturile oraşului Bolivar. Şi se părea că sîntem singurii rămaşi în viaţă pe insula San Lorenzo.
Hrana nu reprezenta o problemă, şi nici hainele sau adăpostul, deoarece vremea era mereu la fel - fierbinte, uscată, încremenită. Eram monoton de sănătoşi. După toate aparenţele, microbii muriseră şi ei, sau poate doar dormeau.

324
m-

325

Adaptarea noastră era aşa de mulţumitoare si de liniştită încît nimeni nu s-a mirat sau revoltat atunci cina Hazel a făcut remarca: „Tot e bine că nu sînt ţînţari".
Hazel stătea pe un scăunel cu trei picioare, pe locul unde fusese casa lui Frank. Cosea laolaltă bucăţi de pînză albă, roşie şi albastră. Asemenea lui Betsy Ross^, făcea un drapel american. Nimeni nu avea inima să-i spună că roşul este de fapt portocaliu, că albastrul bătea în verde-prăzuliu şi că stelele pe care le decupase aduceau mai degrabă cu steaua lui David decît cu stelele în cinci colţuri ale steagului american.
Soţul ei, care se pricepuse întotdeauna la bucătărie, făcea o tocană într-o oală de fier pusă pe un foc de lemne. El ne pregătea toată mîncarea; îi plăcea să gătească.
—	Arată bine şi miroase la fel de bine,
am zis eu.
Crosby îmi făcu cu ochiul:
—	Nu trageţi în bucătar! Face şi el ce poate.
Fundalul sonor al acestei conversaţii plăcute
era alcătuit din ti-ti-ti-urile şi ta-ta-ta-urile scoase de un emiţător Morse meşterit de Frank, care transmitea automat mesaje S.O.S. Zi şi noapte lansa strigăte de ajutor.
1. Betsy Ross (1752-1836) - cea care a cusut primul drapel american, în 1777.
326

—	Salvaţi sufletele noassstreee, îngîna Hazel, acompaniind emiţătorul în timp ce cosea, salvaţi sufletele noassstreee.
—	Cum stai cu scrisul? mă întrebă ea.
—	Bine, mami, bine.
—	Cînd o să ne arăţi şi nouă ceva?
—	Cînd o să fie gata, mami.
—	Mulţi scriitori faimoşi sînt din Indiana.
—	Ştiu.

—	Vei face parte dintr-o vastă galerie. (Zîmbi încrezătoare.) E o carte amuzantă?
—	Eu aşa sper, mami.
—	îmi place să mă amuz.
—	Ştiu.
—	Fiecare dintre cei de aici are o speciali
tate, ceva de oferit celorlalţi. Tu scrii cărţi care
ne fac să rîdem, Frank face chestii ştiinţi
fice, micul Newt pictează tablouri pentru noi
toţi, eu cos, iar Lowie găteşte.
—	„Multe mîini înseamnă puţină treabă." Proverb chinezesc.
—	Chinezii ăştia erau tare deştepţi.
—	Aşa e. Să le cinstim memoria.
—	îmi doresc să-i fi studiat mai amănunţit.

—	Era destul de greu, fie şi în condiţii ideale.
—	îmi doresc să fî studiat mai amănunţit totul.
—	Toţi regretăm cîte ceva, mami.
—	Mortul de la groapă nu se mai întoarce.
327

—	Cum spunea poetul, mami, „Dintre toate vorbele despre oameni şi şoareci, cele mai triste sînt «era să fie»"^.
—	Ce frumos şi adevărat!
Contaminare între fraza „Of all the words of tongue and pen, the saddest are it might have been" („Dintre toate vorbele, scrise sau rostite, cele mai triste sînt «era să fie»"), aparţinîndu-i lui John Greenleaf Whittier, faimos poet şi reformator american din secolul al XlX-lea, şi titlul celebrului roman Of Mice and Men, semnat de John Steinbeck.
328

124
Colonia de furnici a lui Frank
Nu-mi făcea nici o plăcere s-o văd pe Hazel terminînd drapelul, pentru că eram vîrît pînă-n gît în planurile ei încurcate. Avea impresia că fusesem de acord să înfig tîmpenia aia în vîrful muntelui McCabe.
—	Dacă eu şi Lowe am fi mai tineri, ne-am urca noi pînă acolo. Dar tot ce putem face este să ţi-1 dăm ţie, împreună cu gîndurile noastre bune.
—	Mami, nu ştiu dacă vîrful muntelui e un loc potrivit pentru drapel.
—	Ştii tu alt loc?
—	O să mă gîndesc.
I-am lăsat singuri şi am coborît în peşteră să văd cu ce se mai ocupă Frank.
Nu se ocupa cu nimic nou. Privea colonia de furnici pe care o construise. Pescuise din ruinele tridimensionale ale oraşului Bolivar cîteva furnici supravieţuitoare şi le crease o lume bidimensională, făcînd un sandvici de furnici şi ţărînă între două geamuri. Furnicile nu puteau face nimic fără ca Frank să bage de seamă şi să comenteze.
Experimentul oferise imediat rezolvarea misterului supravieţuirii furnicilor într-o lume
329

lipsită de apă. Din cîte ştiu eu, erau 'îingurele insecte care supravieţuiseră, şi reuşiseră for-mînd cu corpurile lor ghemuri în jurul bucăţelelor de gheaţă-9. Corpurile lor generau destulă căldură pentru a produce o picătură de rouă, iar jumătate din furnici - cele dinspre centru - mureau. Rouă era potabilă. Iar cadavrele suratelor erau comestibile.
—	Beţi, mîncaţi şi vă veseliţi, căci mîine
vom pieri, le-am spus eu lui Frank şi micilor
săi canibali.
Reacţia lui era mereu aceeaşi. O predică ţîfnoasă despre învăţămintele pe care le pot trage oamenii urmărind furnicile.
Răspunsul meu era şi el standard. „Natura este minunată, Frank. Minunată."
—	Ştii care e secretul succesului furnicilor ? mă întrebă el pentru a o mia oară. Furnicile co-o-pe-rea-ză.
—	E un cuvînt bine ales, n-am ce zice: cooperare.
—	De unde ştiu ele cum să obţină apă?
—	De unde ştiu eu cum să obţin apă ?
—	Ştii foarte bine că ăsta-i un răspuns prostesc.
—	îmi pare rău.
—	Pe vremuri, luam în serios răspunsurile prosteşti pe care mi le dădeau oamenii. însă am trecut de faza asta.
—	O adevărată piatră de hotar.
—	M-am maturizat foarte mult.
330

—	Iar preţul 1-a plătit omenirea întreagă,
ca să zic aşa.
îi puteam spune liniştit astfel de lucruri lui Frank, fiindcă, de fapt, nu mă asculta.
—	Pe vremuri, oamenii mă puteau păcăli foarte uşor, pentru că nu aveam încredere în mine.
—	Simpla reducere a numărului oamenilor de pe acest pămînt reprezintă o rezolvare certă a problemei tale sociale specifice, i-am sugerat eu.
Sugestia mea se adresa din nou unei persoane surde.
— Spune, dacă poţi, cine le-a învăţat pe furnicile astea cum pot obţine apă, mă provocă el din nou.
De cîteva ori îi oferisem răspunsul evident potrivit căruia Dumnezeu era cel care le învăţase. Ştiam, din neplăcuta experienţă acumulată, că nici nu-mi va respinge, dar nici nu-mi va accepta teoria. Devenea din ce în ce mai înverşunat, repetînd la nesfîrşit întrebarea. L-am lăsat în pace pe Frank, aşa cum mă sfătuiau, de altfel, şi Cărţile lui Bokonon. „Fereste-te de omul care se străduieşte să înveţe, învaţă şi apoi descoperă că nu a devenit mai înţelept, ne spune Bokonon. El nutreşte resentimente criminale fată de cei care sînt ignoranţi fără să se fi chinuit să ajungă astfel."
M-am dus să-1 caut pe pictorul grupului, micul Newt.
331

125 Tasmanienii
Cînd am dat de el pictînd un peisaj devastat la vreo patru sute de metri de peşteră, micul Newt m-a întrebat dacă vreau să îl duc cu maşina în Bolivar, să caute vopse-luri. El nu putea conduce. Picioarele nu-i ajungeau la pedale.
Aşa că am pornit spre Bolivar şi, pe drum, l-am întrebat dacă mai simte vreo nevoie sexuală. M-am plîns că eu, unul, nu mai simţeam nici una, nu mai aveam nici un vis de acest fel, absolut nimic.
— Pe vremuri, aveam vise cu femei înalte de şapte, zece, cincisprezece metri, îmi zise el. Iar acum? Nici nu-mi mai aduc aminte cum arăta pitica mea ucraineancâ!
Mi-am amintit ceva ce citisem despre băştinaşii din Tasmania, oameni obişnuiţi să umble goi care, atunci cînd au fost descoperiţi de albi, în secolul al XVII-lea, nu cunoşteau agricultura, creşterea animalelor, meşteşugul construcţiilor şi, probabil, nici focul. Din cauza ignoranţei lor, europenii i-au considerat atît de înapoiaţi, încît primii colonişti, care erau puşcăriaşi din Anglia, s-au apucat să-i vîneze, ca să se amuze. Viaţa a început să li se pară
332

atît de insuportabilă băştinaşilor, încît aceştia au încetat să se mai înmulţească.
I-am spus lui Newt că fuseserăm castraţi de o deznădejde similară.
Newt făcu o remarcă foarte ageră:
—	Probabil că plăcerea pe care o simţi în pat este, într-o măsură mai mare decît ne-am putea imagina, legată de plăcerea perpetuării speciei umane.
—	Desigur, dacă am avea printre noi o femelă aptă de reproducere, poate că situaţia s-ar schimba radical. Biata Hazel a depăşit cu mult pînă şi vîrsta la care ar mai putea avea fie şi un copil mongoloid.
Newt îmi spuse că ştie destul de multe despre idioţii mongoloizi. La un moment dat frecventase o şcoală pentru copii handicapaţi, şi cîţiva dintre colegii lui erau mongoloizi. —■ Din clasa noastră, cel mai frumos scria o fată mongoloidă, Myrna - mă refer la caligrafie, nu la conţinut. Nu m-am mai gîndit la ea de ani de zile.
—	Şcoala era bună ?
—	Nu-mi aduc aminte decît ce ne spunea directorul. Se răstea mereu la noi prin sistemul de difuzoare, admonestîndu-ne pentru vreo prostie pe care o făcuserăm, şi întotdeauna începea aşa: „M-am săturat pînâ-n gît..."
— Asta descrie destul de bine felul în care mă simt eu aproape tot timpul.
333

—	Poate că asa si trebuie să te simţi.
—	Newt, vorbeşti ca un bokononist.
—	Şi de ce nu, la urma urmei ? Din cîte ştiu eu, bokononismul este singura religie care vorbeşte despre pitici.
Cînd nu scriam, citeam cu sîrg Cărţile lui Bokonon, dar pasajul despre pitici îmi scăpase. I-am fost recunoscător lui Newt pentru că îmi atrăsese atenţia asupra sa, deoarece fragmentul de text surprindea, în versuri, paradoxul nemilos al reflecţiei bokononiste -sfîşietoarea necesitate de a minţi despre realitate şi sfîşietoarea imposibilitate de a minţi despre ea.
Piticul, ah, piticul, cum se mai împăunează
şi clipeşte,
Ştiind că omu-i atît de mare pe cit se crede
şi doreşte !

126 Zi-i, fluiere,-nainte^
— Ce religie deprimantă! am exclamat.
Am schimbat apoi discuţia, abordînd subiectul utopiilor, a ceea ce ar fi putut fi, ce-ar fi trebuit să fie sau ce-ar mai putea fi dacă lumea s-ar dezgheţa.
Dar Bokonon se ocupase şi de asta, scriind o carte întreagă despre utopii, Cartea a şaptea, pe care a intitulat-o Republica lui Bokonon. Acolo se află aceste aforisme îngrozitoare:
Mîna care aprovizionează farmaciile cîrmuieşte lumea.
Să ne întemeiem republica pornind cu un lanţ de farmacii, un lanţ de băcănii, un lanţ de camere de gazare şi un sport naţional. Pe urmă ne putem scrie Constituţia.
L-am făcut pe Bokonon cioroi nenorocit şi am schimbat din nou subiectul. Am vorbit despre actele eroice individuale pline de semnificaţii. Am adus laude felului în care

1. Soft pipes, play on ~ vers celebru din John Keats, Odă la o urnă grecească, trad. Aurel Covaci (în Antologie de poezie engleză de la începuturi şi pînă azi, voi. II, Editura Minerva, Bucureşti, 1981).

334

335

muriseră Julian Castle şi fiul său. înainte de încetarea tornadelor, plecaseră pe jos spre Casa din Junglă a Speranţei şi Indurării, ca să ofere tot ajutorul şi alinarea de care erau în stare. Şi felul în care îşi găsise sfîrşitul biata Angela mi se părea plin de măreţie: culesese un clarinet din dărîmăturile oraşului Bolivar şi începuse să cînte, fără să-şi pună întrebarea dacă muştiucul nu era cumva contaminat cu gheaţă-9.
—	Zi-i, fluiere,-nainte, am murmurat eu gîtuit.
—	Poate o să găseşti şi tu un mod onorabil de a muri, îmi zise Newt.
Era o afirmaţie foarte bokononistă.
Mi-am exprimat brusc dorinţa de a urca pe muntele McCabe şi de a lăsa în vîrf un simbol măreţ. Am ridicat mîinile de pe volan pentru o clipă, ca să-i arăt cit de puţine simboluri deţin.
—	Dar care o fi simbolul potrivit, Newt ?
Care dracu' o fi? (Am apucat iar volanul.) E
sfîrşitul lumii, eu sînt aproape ultimul om
rămas pe faţa pamintului şi am înaintea mea
cel mai înalt munte. Acum ştiu care mi-a fost
karass-nl, Newt. Zi şi noapte, timp de cinci
sute de mii de ani, poate, karass-\i\ meu a
lucrat să mă aducă în vîrful acestui munte.
Am dat din cap, aproape în lacrimi:
—	Dar, pentru numele lui Dumnezeu, ce
trebuie să duc cu mine?

In timp ce rosteam întrebarea, priveam în gol prin parbriz, atît de în gol încît de-abia după un kilometru şi mai bine mi-am dat seama că întîlnisem privirea unui negru bătrîn, un om de culoare în viaţă, care stătea pe marginea drumului.
Am încetinit. Apoi am oprit. Mi-am acoperit ochii.
—	Ce s-a întîmplat? întrebă Newt.
—	L-am văzut pe Bokonon.
—	

—	
336

337

127 Sfîrsit
7
Stătea pe un bolovan. Era desculţ. Picioarele îi erau acoperite de o pojghiţă de gheaţă-9. Avea pe el doar o cuvertură albă, pe care era brodat cu albastru „Casa Mona". Nu păru să ne bage în seamă. Aveau un creion în mînă.
—	Bokonon ?
—	Da?
—	Pot să te întreb la ce te gîndeşti ?
—	Tinere, mă gîndesc la încheierea Cărţilor lui Bokonon. A sosit vremea să închei.
—	Şi ai găsit ceva ?
Ridică din umeri şi-mi întinse un petic de hîrtie.
Iată ce am citit:
Dacă aş fi mai tînăr, aş scrie o istorie a prostiei omeneşti. Aş urca pe muntele McCabe şi m-aş culca cu faţa în sus, cu scrierea mea sub căpătîi. Şi aş lua de pe jos o farîmă din otrava alb-albăs-truie care îi transformă pe oameni în statui de piatră, şi m-aş preface şi eu într-o statuie, întins pe spate, rînjind oribil şi scobindu-mă în nas, întors cu faţa spre Ştiţi Voi Cine.
338

Cuprins
1.	Ziua în care lumea s-a sfîrşit	7
2.	Ce frumos, ce frumos	9
3.	Sminteală 	10
4.	înfiriparea împletirii firelor	12
5.	Scrisoare de la un student la medicină.... 15
6.	Luptele de gîndaci	20
7.	Ilustra familie Hoenikker	25
8.	Relaţia lui Newt cu Zinka	26
9.	Vicepreşedintele responsabil cu vulcanii ..28
10.	Agentul secret X-9	30
11.	O proteină	33
12.	Deliciul sfîrşitului lumii	35
13.	Punctul de plecare	37
14.	Pe cînd maşinile aveau vaze de cristal ....40
15.	Crăciun fericit	42
16.	înapoi la grădiniţă	46
17.	Sala fetelor	58
18.	Bunul cel mai de preţ de pe lume	50
19.	Gata cu noroiul	53
20.	Gheaţa-9	56
21.	Infanteria marină înaintează	59
22.	Un ziarist de scandal	61
23.	Ultimul rînd de plăcinte	63
24.	Ce este un wampeter	65
25.	Cel mai important lucru despre
dr. Hoenikker	67
26.	Ce este Dumnezeu	69
27.	Marţienii	70
26.	
28.	Maioneză	73
29.	Mereu în amintire	76
30.	Doar ai adormit	78
31.	Alt Breed	80
32.	Bani din dinamită	82
33.	Un om nerecunoscător	84
34.	Vin-dit	87
35.	Magazinul de bricolaj	92
36.	Miau	96
37.	Un general-maior modern	99
38.	Capitala mondială a baracudei	101
39.	Fata Morgana	103
40.	Casa Indurării şi Speranţei	105
41.	Un karass pentru doi	107
42.	Biciclete pentru Afganistan	110
43.	Un manechin pentru demonstraţie	114
44.	Simpatizanţi comunişti	118
45.	De ce sînt detestaţi americanii	120
46.	Metoda bokononistă
de a-1 trata pe Cezar	122
47.	Tensiunea dinamică 	124
48.	Ca Sfîntul Augustin	126
49.	Peşte dus de val pe furioasa mare	128
50.	Un pitic drăguţ	134
51.	OK, mami	135
52.	Fără durere	139
53.	Preşedinte la Fabri-Tek	142
54.	Comunişti, nazişti, monarhisti, parasutisti şi tineri care fug de armată	144
55.	Sâ nu faci niciodată
indicele cărţii tale	146
56.	O cuşcă de veveriţe
învîrtindu-se în gol	150

57.	Un vis urît	152
58.	Tiranie cu un amendament	155
59.	Puneţi-vă centurile de siguranţă	157
60.	Un popor năpăstuit	161
61.	Cit valorează un caporal	163
62.	De ce nu-i era frică lui Hazel	165
63.	Liber şi demn	167
64.	Pace şi belşug	169
65.	Un moment prielnic pentru
venirea în San Lorenzo	171
66.	Cel mai puternic lucru de pe lume	175
67.	Carleeig	177
68.	Uo Siută de Marteiri	179
69.	Un mozaic uriaş	180
70.	Educat de Bokonon	183
71.	Fericirea de a fi american	185
72.	Hilton-ul mucosului	187
73.	Ciuma neagră	190
74.	Leagănul pisicii 	195
75.	Salutări lui Albert Schweitzer	199
76.	Julian Castle este de acord cu Newt
în ceea ce priveşte lipsa de sens
a tuturor lucrurilor	201
77.	Aspirină şi hoko-maru	204
78.	O strînsoare de fier	206
79.	De ce s-a împietrit inima lui McCabe ....208
80.	Pescuitorii de la cascadă	210
81.	O mireasă pentru fiul unui
îngrijitor de vagoane 	214
82.	Za-ma-ki-ho	218
83.	Dr. Schlichter von Koenigswald
se apropie de punctul de echilibru	220
84.	întuneric	222

85.	O grămadă de foma	224
86.	Două termosuri mici	227
87.	Felul cum arăt	230
88.	De ce nu putea fi Frank preşedinte	234
89.	Bocceaua 	236
90.	Un singur şpil	239
91.	Mona	241
92.	Poetul proslăveşte primul
său boko-maru	244
93.	Cum era s-o pierd pe Mona	245
94.	Muntele cel mai înalt	249
95.	Văd cîrligul	251
96.	Un clopoţel, o carte şi o găină
într-o cutie pentru pălării	253
97.	Creştinul împuţit	256
98.	Ultimele rituri	259
99     Dumne.azeu a focut nuoroiul	261
100.	Frank dispare în tainiţă	264
101.	La fel ca înaintaşii mei, îl scot
în afara legii pe Bokonon	267
102.	Duşmanii libertăţii	269
103.	Opinia unui medic despre
efectele unei greve a sci'iitorilor	273
104.	Sulfatiazol	276
105.	Analgezic	279
106.	Ce spun bokononiştii
cînd se sinucid	282
107.	Bucuraţi-vă ochii! 	284
108.	Frank ne spune ce-i de făcut	285
109.	Frank se apără	287
110.	A paisprezecea carte	289
111.	Un moment de repaus	291
112.	Săculeţul mamei lui Newt 	294

113.	Istoria		296
114.	Cînd glontele mi-a străpuns inima	298
115.	Se întimpla		onq
116.	Un „clac" gigantic	3Qg
117.	Adăpost 		3Qg
118.	Fecioara de fier şi tainiţa 	310
119.	Mona îmi mulţumeşte	  314
120.	în atenţia celor interesaţi	318
121.	Nu răspund destul de repede	321
122.	Familia lui Robinson Elveţianul	323
123.	Oameni şi şoareci		325
124.	Colonia de furnici a lui Frank	329
125.	Tasmanienii 		332
126.	Zi-i, fluiere,-nainte	 335
127.	Sfirşit		000
113.	
in colecţia „Biblioteca Polirom" au apărut:
Honore de Balzac - Proscrişii şi alte povestiri
din Comedia umană Emile Zola - Prada Mihai Eminescu - Opera poetică A.S. Puşkin - Talismanul (poezii) Nikos Kazantzakis - Zorha Grecul F.M. Dostoievski - Idiotul Konrad Lorenz - Şi el vorbea cu patrupedele,
cu păsările şi cu peştii.
Aşa a descoperit omul clinele Gustave Flaubert - Doamna Bovary Boris Pasternak - Doctor Jivago *** - Dulcea mea DoamnăIEminul meu iubit.
Corespondenţă inedită Mihai Eminescu -
Veronica Miele Jean-Paul Sartre - Adevăr şi existenţă Rainer Măria Rilke - Elegiile duineze. Sonetele
către Orfeu Rabindranath Tagore - Gitanjali. Jertfa lirică Dante - Divina Comedie
Jean-Paul Sartre - Carnete dintr-un război anapoda Oscar Wilde - Decăderea minciunii. Eseuri Miguel de Cervantes - Nuvele exemplare (2 voi.) Miguel de Unamuno - Trei nuvele exemplare
şi un Prolog Ernst Jiinger - Cartea ceasului de nisip Slawomir Mrozek - Povestiri 1990-1993 N.V. Gogol - Opere 1 (Serile In cătunul de Ungă
Dikanka, Mirgorod) N.V. Gogol - Opere 2 [Povestiri din
Sankt-Petersburg, Revizorul, Căsătoria) N.V. Gogol - Opere 3 (Suflete moarte) Oscar Wilde - Portretul lui Dorian Grav

1