Alain Robbe-Grillet - Reluarea

Alain Robbe-Grillet (h. 1922) s-a impus, din anii '50, drept principalul reprezentant şi teore-tician al Noului Roman. A debutat în 1949 cu romanul Un regicid, urmat de Gumele (1953), Gelozia (1957) şi în Labirint (1959), considerate texte de referinţă pentru evoluţia romanului modern, Voaiorul (1955, pentru care primeşte Prix de la Critique), Gelozia (1957), Djinn (1981) ete. în 1962, publică volumul de nuvele Instantanee, iar în 1963, volumul de esenri Pentru un nou roman. A realizat mai multe filme (Anul trecut, laMarienbad, 1961,Nemuritoarea, 1963, Frumoasa captivd, 1982). Cele trei volume de memorii (Oglinda care revine, Angelique sau vrăjirea, Ultimele zile ale Corintului), publicate între 1985 şi 1994, au fost grupate sub titlul, paradoxal, Romanesques.
Intr-un Berlin postbeliu în ruine, împărţit în zone de ocupaţie, un personaj cu identitate incertă trăieşte întîmplări dramatice, al căror sens se lasă foarte greu descoperit. Rornan de spionaj, roman poliţist, roman erotic, roman al memoriei ezitante, Reluarea este şi o carte în care autorul acordă un loc important umorului şi ludicului. Regăsim, de asemenea, teme şi fan-tasme proprii universului lui Robbe-Grillet:
tema dublului, tema labirintului, erotismul, rela-ţiile sado-masochiste. Un roman pasionant, care poate fi citit în mai multe „chei", dimensiunea (auto)parodică avînd, nu o dată, un rol deter-minant.
Reluarea şi amintirea repetată reprezintă o aceeaşi mişcare, dar în direcţii opuse; căci lucrurile de care îţi aminteşti s-au petre-cut: e vorba aşadar de o repetiţie întoarsă către trecut, pe cînd relua-rea propriu-zisă ar fi o reamintire întoarsă către viitor.
S0ren Kierkegaard, Gjentagelsen
Şi apoi, să nu mă mai plictisească nimeni cu veşmcele denunţuri pri-vind detaliile inexacte sau contra-dictorii. E vorba, în acest raport, de realul obiectiv, şi nu de un oare-care aşa-zis adevăr istoric.
A. R.-G.
Prolog
Aici, aşadar, reiau şi rezum. în timpul intenninabilei călătorii cu trenul care mă ducea de la Eisenach, prin Turingia şi Saxonia în ruine, la Berlin, l-am zărit, pentru prima oară după multă vreme, pe acel băr-bat pe care îl voi numi, ca să simplific lucru-rile, dublnl meu, sau sosia mea, sau, într-un mod mai puţin teatral, călătorul.
Trenul înainta într-un ritm neaigur şi discontinuu, cu opriri frecvente, uneori în plin cîmp, din cauza starii şinelor, fireşte, încă parţial inutilizabile ori reparate prea în pripă, dar şi din pricina controalelor mis-terioase şi repetate pe care le efectua admi-nistraţia militară sovietică. întrucît o oprire s-a prelungit peste măsură într-o staţie importantă, probabil Halle-Hauptbahnhof (dar n-am văzut nid o placă indicatoare), am coborît pe peron să-mi dezmorţesc picioarele. Clădirea gării părea aproape distrusă, la fel şi cartierul care se întindea în stînga.
Sub albăstruia lumină hibernală, bucăţi de ziduri înalte de cîteva etaje îşi înălţau către cerul cenuşiu dantelele fragile şi liniş-tea de coşmar. în mod inexplicabil, poate doar ca urmare a persistentei ceţi matinale, care dura aici mai mult ca în alte locuri, contururile acestor fine decupaje ordonate în planuri succesive străluceau asemenea bijuteriilor false. Precum o reprezentaţie suprareală (un fel de gaură în spaţiul comun), întregul tablou exercită asupra spi-ritului o inexplicabilă putere de fascinaţie.
Acolo imde privirea poate îmbrăţişa o arteră pe toată lungimea ei, ca şi în anu-mite sectoare limitate unde imobilele au fost rase pînă aproape de temelie, constaţi că şoseaua a fost complet degajată, molozul fiind cu siguranţă luat de camioane în loc să fie aruncat pe margine, aşa cum văzu-sem că se face în Brest, oraşul meu natal. Ici şi colo, spărgînd alinierea ruinelor, a tămas cîte un bloc de zidărie gigantic, ase-menea unei coloane greceşti ce zace într-un şantier arheologic. Toate străzile sînt pustii, nici un pieton, nici un vehicul.
Nu ştiam că oraşul Halle suferise atît de mult de pe urma bombardamentelor anglo-americane încît, la patru ani de la annistiţiu, să mai întîlneşti zone atît de vaste fără cel mai mic semn că s-a început reconstrucţia. Dar poate nu e Halle, ci un
alt mare oraş? Nu cunosc regiunile astea, nu mersesem pînă acum la Berlin (cînd, de fapt, şi de cîte ori?) decît pe axa normală Paris-Varşovia, adică mult mai la nord. N-am o hartă la mine, dar nu văd cum, după Erfurt şi Weimar, ne-ar fi condus hazardul prin Leipzig, situat mai la est şi pe o altă linie ferată.
în acest punct al visătoarelor mele spe-culaţii, trenul s-a mişcat în sfirşit, fără să semnalizeze, dar - din fericire - cu o ase-menea lentoare încît m-am căţărat fără nici o dificultate în vagonul meu. Am fost sur-prins, cînd urcam, să văd lungimea neobiş-nuită a trenului. Se adăugaseră oare vagoane ? Şi în ce staţie ? La fel ca oraşul mort, peronul era acum pustiu, ca şi cum ultimii locuitori s-ar fi urcat în tren ca să se refugieze.
Printr-un brutal efect de contrast, o mulţime mult mai densă decît la sosire inva-dase culoarul vagonului, şi doar cu mare greutate am reuşit să mă strecor printre oamenii ce mi s-au părut anormal de graşi, aidoma valizelor burduşite şi pachetelor îngrămădite pe jos, informe, ca într-o înjghe-bare grăbită şi provizorie. Cîţiva bărbaţi şi cîteva femei, ale căror figuri mohorîte erau marcate de oboseală, mă însoţeau cu priviri vag dezaprobatoare, poate chiar ostile, în orice caz fără nici o urmă de bunăvoinţă, în
ciuda surîsului meu... Sau poate că bieţii oameni, aflaţi, după toate semnele, la mare nevoie, fuseseră doar şocaţi de prezenţa mea distonantă, de hainele mele confortabile, de scuzele pe care le bălmăjeam într-o ger-mană şcolărească, trădînd faptul că eram un străin.
Tulburat la rîndul meu de disconfortul pe care li-l provocam involuntar, am trecut de compartimentul meu fără să-l recunosc şi, ajungînd la capătul culoarului, a trebuit să fac cale întoarsă, adică să merg în sensul în care înainta trenul. De data aceasta nemulţumirea, pînă atunci tăcută, s-a mani-festat prin cîteva exclamaţii exasperate şi prin fel de fel de bombăneli, într-un dialect saxon ale cărui cuvinte nu le înţelegeam, neputînd decît să le ghicesc sensul. Zărind în cele din nrmă, prin uşa compartimentului larg deschisă, geanta mea neagră şi umflată în plasa de bagaje, mi-am putut identifica locul - fostul meu loc - cu certitudine. Era ocupat acum, la fel ca toate celelalte, iar copiii stăteau înghesuiţi între părinţi sau pe genunchii lor. în plus, la fereastră mai era şi un adult în picioare; cînd am intrat, s-a întors cu spatele la geam ca să mă exa-mineze cu atenţie.
Neştiind prea bine ce atitudine să iau, am rămas în faţa uzurpatorului care citea un cotidian berlinez, ascunzîndu-şi figura
10
în spatele ziarului desfăcut- Toată lumea tăcea, toţi ochii - inclusiv cei ai copiilor -se îndreptau spre mine cu o fixitate insu-portabilă. Nimeni, însă, nu voia să confirme dreptul meu asupra locului pe care mi-l ale-sesem încă de la capătul liniei (Eisenach e un fel de gară de frontieră de cînd teritoriul german a fost împărţit), aşa cum îmi place, lîngă uşă, cu spatele la sensul de mers. Eu însumi, de altfel, nu mă simţeam în stare să-i disting printre ei pe prea puţin ama-bilii mei tovarăşi de drum, care deveniseră mai numeroşi în lipsa mea. Am schiţat un gest către plasa cu bagaje, ca şi cum voiam să scot ceva din geantă...
în clipa aceea, călătorul a lăsat încet ziarul înjos, cu inocenţa liniştită a proprie-tarului sigur de prerogativele sale, şi mi-am recunoscut, fară nici o urmă de îndoială, propriile trăsături: fignra asimetrică, nasul mare, convex (faimosul „nas vex" moştenit de la mama), ochii întunecaţi în fundul orbitelor, sprîncenele negre şi groase, cea dreaptă ridicată ca un pămătuf rebel pe tîmplă. Tunsoarea - părul destul de scurt într-o dezordine buclată, presărat cu meşe grizonante - era la fel ca a mea. Văzîndu-mă, bărbatul avu un vag surîs mirat. Mîna dreaptă a lăsat foile tipărite pentru a-şi scărpina şanţul vertical de la baza nărilor.
11
Mi-am amintit atiinci de mustaţa falsă pe care mi-o lipisem pentru această misiune, imitată cu artă şi perfect credibilă, leită aceleia pe care o aveam odinioară. Faţa ridi-cată spre mine, de cealaltă parte a oglinzh, era perfect netedă. Cu un gest reflex, mi-am trecut un deget peste buza superioară. Mus-taţa falsă era, bineînţeles, la locul ei. Surî-sul călătorului s-a accentuat, răutăcios poate, sau cel puţin ironic, şi bărbatul a facut ace-laşi gest uşor, atingîndu-şi buza.
Cuprins dintr-o dată de o panică iraţio-nală, am înşfăcat geanta grea din plasa de bagaje, chiar deasupra acelui cap care nu-mi aparţinea, deşi era fără dubiu al meu (ba chiar mai autentic, într-un anume sens), şi am ieşit din compartiment. în spatele meu, mai multe persoane s-au ridicat brusc şi am auzit strigăte de protest, ca şi cum toc-mai aş fi comis un furt, Apoi, un rîset s-a desprins din vacarm, un rîset amplu şi sonor, plin de bună dispoziţie, care - cred -trebuie să fi fost al călătorului.
Nimeni nu m-a urmărit. Ninneni n-a încer-cat să-mi taie calea, în timp ce faceam cale întoarsă către platforma din spate a vago-nnliii, cea mai apropiată, busculîndu-i pentru a fcreia oară, de data asta fară menajamente, pe aceiaşi obezi derutaţi. In ciuda bagajului care mă incomoda acum şi deşi aveam impresia că mi se taie picioarele, am ajuns
12
foarte repede, ca într-un vis, la uşa ce dădea spre linia ferată, uşă pe care tocmai o des-chisese cineva care voia să coboare. Trenul încetinise, după ce mersese destul de repede vreo cincizeci de kilometri, sau - mă rog -o bună bucată de vreme, la drept vorbind eram incapabil să măsor durata aproxima-tivă a recentelor mele păţanii. Panouri cu litere gotice mari, negre pe fond alb, indi-cau limpede că ajunsesem la Bitterfeld. Gara precedentă, unde începuseră necazu-rile mele, putea să fie aşadar la fel de bine Halle sau Leipzig, la fel de bine, atît şi nimic mai mult.
De îndată ce trenul s-a oprit, am sărit pe peron cu geantă cu tot, după călătorul care ajunsese la destinaţie, ceea ce nu era cazul meu. Am alergat de-a lungul vagoanelor, de unde coborau puţini oameni, pînă la vago-nul din faţă, de lîngă locomotiva cu aburi şi tenderul umplut cu cărbune de proastă cali-tate. La postul de alarmă telefonică, un poliţist militar din Feldgendarmerie, în uni-fbrmă verde-cenuşie, îmi urmărea gesturile precipitate, pe care le-ar fi putut considera suspecte, mai ales că trenul stătea mult la fiecare oprire. M-am urcat, atunci, fără grabă exagerată în vagon, mult mai puţin aglomerat, foarte probabil din cauza miro-sului putemic de lignit ars, decît cel din care fugisem.
13
Am găsit imediat un loc liber într-un compartiment; uşa culisantă era întredes-chisă, iar intrarea mea neaşteptată a tulbu-rat vizibil atmosfera. N-aş spune „calmul", pentru că era mai curînd o discuţie înfier-bîntată, poate chiar violentă, la limita ame-ninţătoare a încăierării. Erau şase bărbaţi, cu pardesiuri lungi şi ţepene, cu pălării negre asortate, şi care au rămas imobilizaţi, la intrarea mea, în postura în care îi surprin-sesem; unul era în picioare, cu braţele ridi-cate către cer într-un gest de imprecaţie;
altul, aşezat, întindea pumnul stîng, iar cotul era pe jumătate îndoit; vecinul lui aţintea către el degetele arătătoare, de o parte şi de cealaltă a capului, imitînd coarnele dia-volului sau ale unui taur gata să se năpus-tească; un al patrulea le întorcea spatele, cu un aer de infinită tristeţe, în timp ce bărbatul din faţa lui îşi aplecase bustul în faţă, luîndu-şi capul în mîini.
Apoi, foarte încet, aproape impercepti-bil, atitudinea lor s-a relaxat. Dar perso-najul vehement, care nu-şi coborise braţele decît pe jumătate, era tot în picioare, cu spatele la fereastră, cînd jandarmul care privise bănuitor apăru în cadrul uşii. Impre-sionantul om de ordine se îndreptă imediat spre mine, care tocmai mă aşezasem, şi îmi ceru actele cu un laconic şi impera-tiv ^Ausweis vorzeigen!". Ca prin minune, pugiliştii de ocazie stăteau acum aliniaţi pe
14
locurile lor, cu pălăriile rigide şi nasturii de la pardesiuri închişi impecabil. Toate pri-virile, totuşi, continuau să mă fixeze. Atenţia lor indiscretă părea cu atît mai demonstra-tivă cu cît nu eram aşezat într-un colţ, ci chiar în mijlocul banchetei.
Cu calmul aproximativ de care mai eram în stare, am extras din buzunarul interior paşaportul meu franţuzesc, pe numele de Robin; prenume: Henri, Paul, Jean; profe-siimea: inginer; născut la Brest ete. în foto-grafie se vedea o mustaţă groasă. Poliţistul s-a uitat îndelung, ridicînd din cînd în cînd ochii către figura mea cea vie, pentru a compara. Apoi, la fel de atent, a examinat viza oficială a forţelor aliate, care mă auto-riza fără urmă de ambiguitate să călătoresc m Republica Democrată Germană, preci-zarea fiind reprodusă în patru limbi: fran-ceză, engleză, germană şi rusă, cu ştampilele respective.
Bănuitorul subofiţer cu manta lungă şi caschetă plată s-a uitat din nou la fotogra-fie şi mi-a spus ceva pe un ton mai degrabă neplăcut - o remarcă restrictivă, o între-bare de rutină, un simplu comentariu. N-am înţeles. Cu pronunţia mea pariziană stu-pidă, i-am răspuns doar ^Nix ferchtenn", preferînd să nu mă aventurez în explicaţii periculoase folosind limba lui Goethe. Omul n-a insistat. După ce şi-a notat în camet tot felul de cuvinte şi de cifre, mi-a restituit
15
paşaportul şi a plecat. Am văzut apoi, cu uşurare, prin geamul murdar de pe culoar, că se dăduse jos şi era pe peron, Din nefe-ricire, scena sporise şi mai mult bănuielile vecinilor mei, a căror atitudine reproba-toare, deşi tăcută, devenise evidentă. Ca să par degajat şi să arăt că am conştiinţa curată, am scos din buzunarul pardesiului subţi-rele cotidian naţional cumpărat dimineaţă de la un vînzător ambulant în gara din Gotha şi am început să-l desfăşor cu grijă. Am simţit, vai, prea tîrziu, că făceam încă o greşeală: nu susţinusem mai înainte că nu înţelegeam germana?
Totuşi, neliniştea mea latentă a căpătat curînd o direcţie diferită: ziarul era chiar acela pe care îl citea dublul meu în celălalt compartiment. Amintirea din copilărie mi-a revenit atunci în toată intensitatea ei. Am vreo şapte sau opt ani, sandale, pantaloni scurţi, o cămăşuţă cafenie decolorată, un pulover lăbărţat de atîta purtat. Merg fără ţintă, mareea urcă, e aproape de nivelul de sus, păşesc de-a lungul golfurilor nisipoase care se înşiră, pustii, unele după altele, despărţind vîrfurile stîncoase ce pot fi trecute încă destul de uşor fară a fi nevoie să ocoleşti pe dună. Sînt lîngă Kerlouan, în Nord-Finistere. Vine iama. Noaptea se lasă repede, iar ceaţa de pe mare răspîndeşte, în apus, o lumină albăstruie care estompează contururile.
16
Creasta spumoasă, în stînga mea, sclipeşte la intervale regulate, repede şi efemer, după care se stinge la picioarele mele. Cineva a trecut pe acolo, în aceeaşi direcţie, nu cu mult timp înainte. Urmele paşilor săi, atunci cînd s-a depărtat puţin spre dreapta, nu au fost şterse de micile valuri ce vin să moară aici. îmi dau astfel seama că poartă espadrile de plajă la fel ca ale mele, cu talpă de cauciuc, al cărei desen în relief este perfect identic. Şi mărimea e aceeaşi. într-adevăr, în faţa mea, la vreo treizeci-patruzeci de metri, un alt băiat de aceeaşi vîrstă - în orice caz, de aceeaşi înăl-ţime - urmează acelaşi traseu la limita nisipului ud. Silueta ar putea fi a mea, cu siguranţă, dacă mişcarea braţelor şi a picioa-relor n-ar avea o amplitudine anormală, inutil impetuoasă, sacadată, oarecum inco-erentă.
Cine ar putea fi ? îi cunosc pe toţi băieţii din partea locului, iar acesta nu-mi spune nimic, în afară de faptul că îmi seamănă. Să fie, aşadar, un străin, un yduchentil'', cum se spune în Bretagne (origine proba-bilă: tud-gentil, oameni din afară)? Dar, la vremea asta, copiii eventualilor turişti sau călători s-au întors de mult la şcolile lor citadine... De fiecare dată cînd dispare în spatele blocurilor de granit ce marchează un punct avansat al landei, şi cînd eu însumi o apuc, după el, prin trecerea strîmtă
17
şi alunecoasă din cauza pietrelor plate acoperite de alge castanii, îl regăsesc în golful următor, dansînd pe plajă şi men-ţinînd între noi o distanţă constantă, indi-ferent dacă accelerez sau încetinesc; silueta lui e însă tot mai vagă pe măsuf-ă ce coboară întunericul. Nu se mai vede aproape nimic atunci cînd trec de căsuţa numită a vame-şului, care nu mai e îngrijită şi de unde nimeni nu-i mai pîndeşte pe cei care jefuiesc epavele. De data aceasta îmi caut în zadar călăuza, la distanţa la care ar fi trebuit să apară. Djinul gesticulînd s-a topit pur şi simplu în ccaţă.
Şi iată că, brusc, mă găsesc la trei paşi de el. S-a aşezat pe un pietroi pe care-l recunosc imediat, după conturul primitor, întmcît mă odihmsem şi eu adesea acolo. Din instinct m-am oprit, nehotărît, temîndu-mă să trec atît de aproape de intrus. Dar el s-a întors spre mine şi n-am îndrăznit să nu-mi continuu drumul, cu un pas foarte ezitant, aplecînd capul ca să-i evit privirea. Avea pe genunchiul drept o coajă negricioasă, urmare, fără îndoială, a unei căzături recente pe stînci. Mă julisem, cu două zile în urmă, în acelaşi loc. Şi, tulburat, nu m-am putut împiedica să nu ridic ochii spre el. Mă privea cu o simpatie puţin neliniştită, atentă în orice caz, uşor neîncrezătoare. Şi nu mai încăpea nici o îndoială: eram,
18
într-adevăr, eu. Se facuse întuneric. N-am mai stat pe gînduri şi am luat-o la fugă cît mă ţineau picioarele.
Şi astăzi ajunsesem să recurg la aceeaşi soluţie laşă, fuga. Dar urcasem imediat îna-poi în trenul blestemat, bîntuit de amintiri îndepărtate şi de fantome, unde călătorii păreau să fie acolo doar ca să mă distrugă. Misiunea cu care eram învestit nu-mi per-mitea să cobor în vreo haltă. Trebnia să rămîn între aceşti şase bărbaţi ostili ce semă-nau cu nişte ciocli, în vagonul mirosind a pucioasă, pînă la gara Berlin-Lichtenberg, unde mă aştepta cel care-şi luase numele de Pierre Garin. Mi-am dat seama de încă un aspect al situaţiei absurde în care mă găseam. în cazul în care călătorul va ajunge înaintea mea în holul gării, Pierre Garin se va duce, fireşte, în întîmpinarea lui, cu atît mai mult cu cît nu ştie că noul Henri Robin poartă mustaţă...
Se pot formula două ipoteze: fie uzurpa-torul este cineva care doar îmi seamănă, precum un frate geamăn, şi atunci Pierre Garin riscă să se trădeze, să ne trădeze, înainte să-şi dea seama de confuzie; fie sînt chiar eu călătorul, adică dublul meu, şi atunci... Nu! o astfel de supoziţie nu e realistă. Am suferit, e adevărat, în copilăria mea bretonă, în ţara vrăjitoarelor, a stri-goilor şi a fantomelor, de tulburări identi-tare pe care unii medici le-au considerat
19
grave. însă e altceva să îmi închipui că sînt, treizeci de ani mai tîrziu, victima unei vrăji malefice. Oricum, e absolut obligatoriu ca Pierre Garin să mă zărească pe mine mai întîi.
Gara Lichtenberg este în ruine şi sînt cu atît mai dezorientat cu cît mă obişnuisem cu Zoo-Bahnhof, în partea de vest a fostei capitale. Coborînd printre primii din trenul meu nefast şi otrăvit cu vapori de sulf, tren care - constat acum - îşi va continua drumul spre nord (pînă la Stralsund şi Saasnitz, la ţărmul Balticei), o apuc prin pasajul sub-teran care permite accesul la diferitele peroane şi, grăbindu-mă, o iau în alt sens. Din fericire, nu e decît o singură ieşire, astfel încît revin la direcţia corectă şi, bine-cuvîntînd cerul, îl recunosc imediat pe Pierre Garin, în capul scărilor, cu aerul său la fel de flegmatic, în ciuda întîrzierii considera-bile a trenului faţă de orarul afişat.
Pierre nu e la drept vorbind un prieten, ci un coleg cordial din Serviciu, puţin mai în vîrstă ca mine, ale cărui misiuni s-au intersectat în mai multe rînduri cu ale mele. Nu mi-a inspirat niciodată o încredere oarbă, dar nici o mefienţă apriorică. Vorbeşte puţin şi i-am putut aprecia, în toate împrejură-rile, eficienţa. Şi el, cred, a apreciat-o pe a mea, întmcît datorită solicitării lui exprese am plecat la Berlin să-l ajut în această anchetă nu prea ortodoxă. Fără să-mi
20
strîngă mîna, lucru care nu se face în lumea noastră, m-a întrebat doar: „Ai călătorit bine? Fără probleme?"
Mi-am amintit în clipa aceea, în timp ce trenul părăsea Bitterfeld cu încetineala lui obişnuită, de bănuitorul Feldgendarme, rămas pe peron, în picioare, lîngă postul de gardă. Ridicase cu o mînă receptorul tele-fonului şi în cealaltă ţinea cameţelul, pe care îl consulta în timp ce vorbea.
—Da, am răspuns, totul a fost bine. Exceptînd întîrzierea.
— Mulţumesc pentru informaţie. îmi dădusem şi eu seama.
Ironia replicii sale n-a fost întărită de nici un surîs, de nici o mişcare, cît de mică, a feţei. Am abandonat subiectul.
—Şi aici?
— Aici totul e bine. Doar că era cît pe ce să te pierd. Primul călător care a urcat acă-rile, după oprirea trenuhii, îţi semăna de parcă ar fi fost sosia ta. Eram gata să-l abordez. El nu dădea semne că m-ar recu-noaşte. Mă pregăteam să o iau în urma lui, gîndindu-mă că preferi să mă întîlneşti, ca din înfcîmplare, în afara clădirii, dar mi-am amintit la timp de mustaţa ta nou-nouţă. Da, Fabien m-a prevenit.
Lîngă telefonul aşa-zis public, păzit totuşi de un poliţist ms, se aflau trei bărbaţi în tradiţionalele paltoane largi şi verzi, cu pălării moi de fetru. N-aveau
21
bagaje. Nu-şi vorbeau şi păreau să aştepte ceva. Din cînd în cînd, unul dintre ei îşi întorcea privirile către noi. Sînt sigur că ne supravegheau. Am întrebat:
—o sosie, spui... fară mustaţă falsă... Crezi că ar putea avea vreo legătură cu afacerea noastră?
—Nu ae ştie niciodată. Trebuie să ne gîndim la toate, a răspuns Pierre Garin cu o voce neutră, dezinvoltă, dar în acelaşi timp cît se poate de scrupuloasă. Poate că se mira, fără să o arate, de o presupunere pe care o considera bizară. Trebnia, pe viitor, să-mi controlez mai bine vorbele.
In maşina lui inconfortabilă pe care o găsise cine ştie unde, cu un camuflaj mili-tarjegos, am mers în tăcere. Tovarăşul meu îmi semnala totuşi în cîteva cuvinte, din cînd în cînd, ce fuseseră odinioară, în epoca celui de-al Treilea Reich, ruinele din jurul nostru. Era parcă o vizită organizată la o cetate antică dispărută, Heropolis, Teba sau Corint. După numeroase ocolişuri, provo-cate de arterele încă nedegajate sau inter-zise şi de şantierele de reconstrucţie, am ajuns în centrul vechi, unde aproape toate clădirile erau pe jumătate distruse, dar păreau să reînvie la trecerea noastră, pentru cîteva secunde, în toată strălucirea lor, gra-ţie descrierilor fantomatice ale lui Pierre Garin pe post de cicerone, fără ca eu să fiu nevoit să mai intervin.
22
Trecînd de mitica Alexanderplatz, a cărei existenţă nu mai era în nici un fel palpabilă, am traversat cele două braţe ale rîului Spree şi am ajuns la ceea ce fusese Unter den Linden, între Universitatea Humboldt şi Operă. Restaurarea acestui cartier monu-mental, atît de încărcat de istorie recentă, nu constituia, în chip evident, o prioritate a noului regim. Am cotit la stînga, puţin înainte de vestigiile gata să se prăbuşească, greu de recunoscut, de pe Friedrichstrasse, am efectuat cîteva circumvoluţii în acest labirint de ruine unde şoferul părea să se simtă în largul său, am intrat în sfirşit în Piaţa Oamenilor de Arme (acolo îşi aveau grajdurile companiile de cavalerie ale lui Frederic II), piaţă pe care Kierkegaard o socotea cea mai frumoasă din Berlin; în crepusculul hibemal, cerul devenise acum limpede şi primele stele începeau să se aprindă.
Chiar la colţ cu Jăgerstrasse, adică la numărul 57 al acestei străzi odinioară bur-gheze, o casă e încă în picioare, mai mult sau mai puţin locuibilă şi, fară îndoială, parţial locuită. Aceasta era destinaţia noastră. Pierre Garin îmi face onorurile casei. Urcăm la primul etaj. Curentul nu merge, dar la fiecare palier arde o arhaică lampă cu petrol care proiectează în jur o vagă lumină roşiatică. Afară va fi curînd
23
întuneric. Deschidem o uşă mică, pe al cărei panou central sînt înscrise, la înălţimea privirii, două iniţiale de alamă (J.K.);
sîntem în vestibulul de la intrare. în stînga, o uşă cu geam duce către toaletă. Mergem înainte; sîntem într-o anticameră în care dau două camere absolut identice, mobilate sumar, însă absolut identic, ca o cameră reflectată într-o oglindă imensă.
Camera din fund e luminată de un sfeş-nic din imitaţie de bronz, cu trei lumînări aprinse, aşezat pe o masă dreptunghiulară din lemn cafeniu, în faţa căreia pare să aştepte, uşor pieziş, un fotoliu stil Ludovic XV în stare proastă, acoperit cu o catifea roşie uzată, pe alocuri lucind dejeg şi cenu-şie din cauza prafului. în dreptul perdelelor vechi şi rupte care ascund cît de cît fereas-tra se mai află un dulap mare cu linii rigide, fără nici un stil, un fel de lădoi din acelaşi lemn de brad vopsit ca şi masa. Pe aceasta, între candelabru şi fotoliu, o foaie albă de hîrtie pare să se mişte imperceptibil sub flacăra tremurătoare a lumînărilor. Pentru a doua oară în aceeaşi zi, resimt impresia violentă a unei amintiri rătăcite din copi-lărie. Dar, alunecoasă şi schimbătoare, dis-pare imediat.
Camera din faţă nu e luminată. Nici măcar nu există lumînări în sfeşnicul din aliaj de plumb. Fereastra stă căscată, ambra-zură fără geam şi fără lemnărie, prin ea
24
pătrund frigul de afară şi palida lumină lunară care se contopeşte cu lumina mai caldă, deşi foarte atenuată din cauza distan-ţei, venind din camera cealaltă. Aici, cele două uşi ale dulapului sînt larg deschise, lăsînd să se ghicească rafturile goale. Foto-liul e crăpat, un smoc de fire negre iese dintr-o ruptură triunghiulară. Ne îndrep-tăm fară şovăire către dreptunghiul albăstrui al ferestrei absente.
Pierre Garin, cu aceeaşi dezinvoltură, arată cu mîna întinsă remarcabilele edificii care înconjoară piaţa. De fapt, care o încon-juraseră din vremea lui Frederic, zis cel Mare, şi pînă la apocalipsa celui de-al doilea război mondial: Teatrul Regal în centru, Biserica Francezilor la dreapta şi Biserica Nouă la stînga, ciudat de asemănătoare în ciuda antagonismului confesiunilor, cu aceeaşi fleşă statuară în vîrful clopotniţei rotunde care domină aceleaşi cvadruple por-ticuri cu coloane neogreceşti. Totul s-a dărîmat, nu au mai rămas decît enorme îngrămădiri de blocuri sculptate unde se mai disting, sub lumina ireală a unei lune pline glaciale, acantele unui capitel, faldu-rile unei statui colosale, fbrma ovală a unei lucarne. în mijlocul pieţei se înalţă soclul masiv, abia ştirbit de bombe, al unei alegorii de bronz astăzi dispărute, simbolizînd pute-rea şi gloria principilor prin evocarea vreunui
25
teribil episod legendar, sau reprezentînd cu totul altceva, căci nimic nu este mai enig-matic decît o alegorie. Franz Kafka a con-templat-o cu siguranţă, acum exact un sfert de secol1, pe cînd îşi trăia în imediata ei vecinătate, alături de Dora Dymant, ultima iamă a scurtei sale existenţe. Wilhelm von Humboldt, Heinrich Heine, Voltaire au locuit şi ei în această piaţă a Oamenilor de Anne.
Nota 1 - Naratorul, el însuşi o prezenţă îndoielnică şi care se prezintă sub numele fictiv de Henri Robin, comite aici o mică eroare. După ce şi-a petrecut vara pe o plajă de la Marea Baltică, Franz Kafka s-a instalat la Berlin pentru un ultim sejur, cu Dora de această dată, în septembrie 1923, şi s-a întors la Praga în aprilie 1924, deja aproape muri-bund. Povestirea lui H.R. se situează la începutul iemii, „la patru ani după Armis-tiţiu", aşadar către finele lui 1949. S-au scurs prin urmare 26 de ani, şi nu 25, între prezenţa lui în aceste locuri şi aceea a lui Kafka. Eroarea nu se poate referi la cifra de „patru ani": trei ani după Armistiţiu (ceea ce ar da într-adevăr un sfert de secol), adică spre sfirşitul lui 1948, ar fi imposibil, căci ar situa călătoria lui H.R. în plină blo-cadă a Berlinului de către Uniunea Sovie-tică (din iunie '48 pînă în mai '49).
26
— lată cum stau lucrurile, spuse Pierre Garin. Clientul nostru, să-l numim X, ar trebui să vină aici, în faţa noastră, exact la miezul nopţii. Are întîlnire, la picioarele statuii dispărute care celebra victoria rege-lui Prusiei asupra saxonilor, cu cel care bănuim că este asasinul lui. Rolul tău se va limita, pentru moment, la a observa totul şi a nota cu precizia ta obişnuită. E nn binoclu în sertarul mesei, în camera cealaltă. Dar nu e foarte bine reglat. Cum însă luna lumi-nează nesperat de putemic, vei vedea ca în plină zi.
— 1 se cunoaşte, desigur, identitatea aces-tei victime eventuale, pe care o numeşti X?
— Nu. Doar cîteva presupuneri, de altfel contradictorii.
—Ce presupuneri?
— Ar fi prea lung de explicat şi nu ţi-ar folosi la nimic. într-un sens, asta ar putea să-ţi modifice analiza obiectivă a persona-jelor şi a faptelor, care trebuie să rămînă cît mai imparţială posibil. Acum o iau din loc. Am întîrziat deja, din pricina trenului tău afurisit. îţi las cheia uşii cu „J.K..", sin-gura care permite accesul în apartament.
— Cine e această sau acest J.K. ?
—Habar n-am. Cu siguranţă fostul proprietar sau fostul chiriaş, dispărut într-un fel sau altul în cataclismul final. îţi poţi imagina tot ce vrei: Johann Kepler, Joseph
27
Kessel, John Keats, Joris Karl, Jacob Kaplan... Casa e părăsită, mai sînt doar cîţiva vagabonzi şi cîteva fantome.
N-am mai insistat. Pierre Garin părea, dintr-o dată, foarte grăbit. L-am însoţit pînă la uşă, pe care am încuiat-o în urma lui. M-am întors în camera din fund şi m-am aşezat în fotoliu. în sertarul mesei se afla într-adevăr un binoclu sovietic pentru vedere de noapte, dar şi un pistol automat calibru 7,652, un pix şi o cutie de chibrituri. Am luat pixul, am închis sertarul, mi-am apro-piat fotoliul de masă. Am luat foaia albă de hîrtie şi, cu un scris fin şi fără ştersături, mi-am început fără ezitare relatarea:
„în cursul interminabilei călătorii cu tre-nul care mă ducea de la Einsenach, prin Turingia şi Saxonia în ruine, la Berlin, l-am zărit, pentru prima oară după multă vreme, pe acel bărbat pe care îl voi numi, ca să simplific lucrurile, dublul meu, sau sosia mea, sau, într-un mod mai puţin teatral, călătorul. Trenul înainta într-un ritm nesi-gur şi discontinuu ete. ete.
Nota 2 - Această indicaţie greşită ne pare mult mai gravă decît precedenta. Vom reveni.
La orele unsprezece şi cincizeci de minute, după ce am stins cele trei lumînări, m-am
28
instalat în fotoliul cu tapiţeria sfişiată, în faţa ambrazurii căscate din cealaltă cameră. Binoclul de război, aşa cum mă prevenise Pierre Garin, nu-mi era de nici un folos. Luna, înălţată pe cer, strălucea acum cu o lumină crudă, riguroasă, fară milă. Priveam soclul gol din mijlocul pieţei, şi un ipotetic grup statuar de bronz mi-a apărut treptat, tot mai vizibil, proiectînd o umbră neagră uimitor de netă, în ciuda tăieturii sale fine, peste o zonă netedă a solului alburiu. E vorba, după toate aparenţele, de un car antic tras în galop de doi cai nervoşi, cu coamele zbătîndu-se în vînt; în car se află mai multe personaje, probabil emblematice, ale căror atitudini nefireşti nu se armonizează deloc cu presupusa viteză a cursei. în faţă, rotind un bici lung ce şerpuieşte deasupra crupelor, cel care conduce atelajul este un bătrîn cu alură nobilă, stînd în picioare şi purtînd pe cap o diademă. Ar putea fi o reprezentare a regelui Frederic, dar monarhul este îmbră-cat aici într-o togă elenă (lăsînd umărul drept descoperit) ale cărei falduri se ondu-lează armonios în jurul lui.
în spate se află doi bărbaţi tineri ţinîndu-se pe picioarele solide, puţin depăr-tate, întinzînd fiecare coarda unui arc de dimensiuni impunătoare, cu săgeţile îndrep-tate una puţin spre dreapta, cealaltă puţin spre stînga, formînd între ele un unghi de
29
aproximativ treizeci de grade. Cei doi arcaşi nu sînt chiar unul lîngă celălalt, ci depărtaţi cu o jumătate de pas, pentru a putea ochi cu mai multă uşurinţă. Au bărbia ridicată, pîndind vreun pericol dinspre orizont. Costu-mul lor modest - o bucată de pînză aspră şi scurtă, fară nimic care să le protejeze piep-tul - lasă să se presupună că ar fi de condi-ţie inferioară, nu patricieni.
între ei şi conducătorul carului, o tînără cu sînii goi e aşezată pe peme, într-o postură ce aminteşte de Lorelei sau de mica sirenă din Copenhaga. Graţia încă adolescentină a figurii şi a corpului ei contrastează cu ţinuta trufaşă, aproape dispreţuitoare. Să fie idolul viu al templului, oferit pentru o seară admiraţiei mulţimilor prostemate ? o prinţesă captivă, pe care răpitorul ei o duce cu forţa către o nuntă împotriva firii? o copilă alintată şi plictisită, pe care indul-gentul ei tată vrea s-o distreze cu această plimbare în carul gonind prin căldura cople-şitoare a nopţii de vară?
Dar iată că în piaţa pustie apare un băr-bat, ieşind parcă din ruinele impresionante ale Teatrului Regal. Şi, dintr-o dată, se volatilizează dogoarea noctumă a Orientului din vis, palatul de aur al sacrificiului, mulţi-mile în extaz, carul flamboaiant al erosului mitologic... Silueta înaltă a celui care e pro-babil X e mărită de un palton lung strîns
30
pe corp, de culoare închisă, a cărui parte inferioară (sub gaica ce marchează talia) se desface în timpul mersului, datorită pliu-rilor pe care le face stofa groasă, cizmele de călărie lăcuite devenind vizibile pînă sus, una după alta, la fiecare pas. Se îndreaptă mai întîi către postul meu de observaţie, unde, retras, rămîn în umbră; apoi, lajumă-tatea drumului, execută o voltă lentă, par-curgînd cu o privire atentă împrejurimile, dar fară să zăbovească; şi imediat, luînd-o la dreapta, păşeşte hotărît către soclul din nou gol, în aşteptare, ai zice.
Chiar în clipa în care ajunge acolo, răsună o împuşcătură. Nu se vede nici un agresor. Trăgătorul se afla probabil la pîndă în spa-tele unei bucăţi de zid sau în deschizătura unei ferestre. X îşi duce la piept mîna stîngă, în mănuşă de piele, apoi, cu oarecare întîr-ziere şi parcă în ralenti, cade în genunchi... Liniştea e sfişiată de o a doua împuşcătură, limpede, plină, urmată de un lung ecou. Amplificarea zgomotului prin efectul de rezo-nanţă împiedică situarea locului şi apre-cierea naturii exacte a armei. Dar rănitul reuşeşte să-şi întoarcă încet bustul şi să ridice capul în direcţia mea, înainte de a se prăbuşi la pămînt, în timp ce răsună a treia împuşcătură.
X nu mai mişcă, întins pe spate în praf, cu mîinile şi picioarele în formă de cruce.
31
Doi bărbaţi îşi fac curînd apariţia în piaţă. Imbrăcaţi în nişte salopete de pînză groasă, din acelea pe care le poartă muncitorii de la drumuri, cu capul acoperit de căciuli de blană, amintind de nişte şapska poloneze, aleargă spre victimă fără să-şi ia nici o măsură de precauţie. E imposibil, dat fiind locul îndepărtat de unde au apărut, să fie bănuiţi de crimă. Dar dacă sînt nişte com-plici ? La doi paşi de corp, se opresc brusc şi rămîn o clipă nemişcaţi, privind faţa de mar-mură pe care luna o face lividă. Cel mai solid dintre ei îşi scoate căcinla, cu o respec-tuoasă încetineală, şi se înclină într-un fel de omagiu ceremonios. Celălalt, fără să se descopere, îşi face o cruce mare, atingîndu-şi pieptul şi umerii. Trei minute mai tîrziu, traversează din nou piaţa în diagonală, mer-gînd repede unul în spatele celuilalt. Nu cred că au schimbat vreo vorbă.
Apoi nu se mai întîmplă nimic. După ce am aşteptat puţin, un timp pe care mi-e greu să-l estimez (am uitat să-mi privesc ceasul, al cărui cadran, de altfel, nu mai luminează), mă hotărăsc să cobor, fără să mă grăbesc peste măsură, închizînd cu cheia, din prudenţă, uşa cu „J.K.". Trebuie să mă ţin de balustradă, întrucît pe scară lămpile cu petrol au fost luate ori stinse (de către cine ?) iar întunericul, acum total, face şi mai dificil traseul cu care nu sînt familiarizat.
32
Afară, în schimb, este din ce în ce mai multă lumină. Mă apropii cu circumspecţie de corpul care nu mai dă nici nn semn de viaţă şi mă aplec asupra lui. Nici o urmă de respiraţie nu e perceptibilă. Faţa lui sea-mănă cu aceea a bătrînului de bronz, ceea ce nu înseamnă nimic, deoarece eu l-am inventat. Mă aplec şi mai mult, desfac nas-turii de sus ai paltonului cu guler de lutru (detaliu care, de departe, îmi scăpase) şi încerc să găsesc locul inimii. Simt ceva rigid într-un buzunar interior al hainei, de unde scot un portofel subţire din piele tare, găurit în chip bizar la unul din colţuri. Pipăind sub puloverul de caşmir, nu detectez nici cel mai mic semn de puls, şi nici la venele de la gît, de sub maxilar. Mă ridic şi mă întorc imediat la numărul 57 de pe Strada Vînătorului, căci asta înseamnă Jăgerstrasse.
Ajungînd fără prea mare dificultate, în întuneric, la uşa cea mică de la primul etaj, observ, scoţînd cheia din buzunar, că am păstrat în mînă, fără să-i dau atenţie, por-tofelul de piele. In timp ce caut pe dibuite gaura cheii, îmi atrage atenţia un scîrţîit suspect în spatele meu; şi, de altfel, întor-cînd într-acolo capul, văd o linie verticală de lumină care se lărgeşte treptat: uşa de la apartamentul din faţă tocmai se deschide cu o evidentă mefienţă. în deschizătură apare curînd, luminată de jos în sus de o lumînare
33
pe care o ţine în faţa, o bătrînă ai cărei ochi mă fixează cu ceea ce pare a fi o teamă nemăsurată şi chiar groază. închide brusc uşa, atît de violent încît zăvorul cade în lăcaş cu un zgomot ca de explozie, ampli-ficat de lemnul uşii. Mă refugiez la rîndul meu în locuinţa precară „rechiziţionată" de Pierre Garin, vag luminată de o rază slabă de lună ce vine din camera din faţă.
Merg în camera din fund şi aprind din nou cele trei lumînări, din care nu a mai rămas decît un centimetru sau chiar mai puţin. Sub lumina lor nesigură, cercetez trofeul. în interior se află doar o carte ger-mană de identitate, a cărei fotografie a fost sfişiată de proiectilul care a găurit pielea portofelului dintr-o parte în alta. Restul docu-mentului este într-o stare destul de bună încît să permită citirea numelui: Dany von Briicke, născut la 7 septembrie 1881 la Sassnitz (Riigen); e şi adresa: Feldmesser-strasse 2, Berlin-Kreutzberg. E un cartier destul de apropiat, în care ajunge Friedrich-strasse, dar de cealaltă parte a frontierei, în zona franceză de ocupaţie.3"
Examinînd cu mai multă atenţie porto-felul, mi se pare greu de crezut că această gaură mare şi rotundă, cu marginile sfi-şiate, a fost făcută de un glonţ de revolver sau chiar de puşcă, tras de la o distanţă destul de mare. Cît despre petele de un
34
roşu destul de viu care murdăresc una din feţele portofelului, ele aduc mai mult a urme de vopsea proaspătă decît a sînge. Pun totul în sertar şi iau pistolul. Scot încărcătorul, de unde lipsesc patru gloanţe, unul fiind deja pe ţeavă. Cineva, aşadar, pare să fi tras cu arma aceasta, cunoscută pentru precizia ei, fabricată la Saint-Etienne. Mă întorc la fereastra fără cadru din cealaltă cameră.
Constat de îndată că mortul a dispărut din faţa monumentului-fantomă. Să fi venit să-l ia nişte complotişti din aceeaşi bandă sau nişte salvatori sosiţi prea tîrziu? Sau, poate, şiretul von Brucke s-a prefăcut că e mort, într-o simulare ciudat de perfectă, pentru a se ridica apoi, după un anumit timp, bine mersi, sau poate atins de unul din gloanţe, dar nu grav? Pleoapele sale, îmi amintesc, nu erau închise complet, mai ales cea de pe ochiul stîng. Nu cumva con-ştiinţa lui lucidă - şi nu numai sufletul lui veşnic - mă privea prin această fantă calcu-lată, înşelătoare, acuzatoare?
Mă cuprinde brusc frigul. Sau mai curind, deşi am rămas în haina mea căptuşită cu blană, închisă la toţi nasturii, chiar şi cînd am scris, s-ar putea să-mi fie frig de cîteva ore, fară să dau nici o atenţie, acaparat de exigenţele misiunii mele... Dar care e, de
35
acum înainte, misiunea mea ? N-am mîncat ninaic de dimineaţă şi confortabilul Fruhstuck este departe acum. Deşi foamea nu se face simţită, ea nu e străină probabil de această senzaţie de vid. în definitiv, după lunga oprire în gara Halle, am trăit într-un soi de ceaţă cerebrală, comparabilă cu aceea pe care ar provoca-o o răceală putemică şi care s-ar declanşa fără nici un alt simptom. Cu mintea înceţoşată, încercam zadarnic să păs-trez un comportament adecvat, coerent, în ciuda imprevizibilelor împrejurări potriv-nice, dar mă gîndeam la altceva, sfişiat per-manent între nevoia imediată a unor hotărîri succesive şi cohorta informă a spectrelor agresive, a amintirilor îndepărtate, a pre-sentimentelor iraţionale.
Monumentul fictiv şi-a reluat, între timp (dar care timp?), locul pe soclu. Conducă-torul „Carului statului", fără să încetinească, s-a întors către prada cea tînără cu sînii goi şi care ridică un braţ în faţa ochilor, cu degetele răsfirate, într-un iluzoriu gest de apărare. lar unul dintre arcaşi, cel care îl precede pe celălalt cu jumătate de pas, îşi îndreaptă acum săgeata către pieptul tiranului. Acesta, văzut din faţă, seamănă poate cu von Briicke, aşa cum am spus adi-neauri; totuşi, mă face să mă gîndesc mai degrabă la altcineva, e o amintire mai veche şi mai intimă, uitată, acoperită de timp, un bărbat matur (mai tînăr, de altfel, decît
36
mortul din seara asta) de care voi fi fost apropiat, fără să-l fi cunoscut prea bine şi fară să-l fi frecventat, dar care s-ar putea să fi căpătat în ochii mei nn prestigiu consi-derabil, cum ar fi spre exemplu regretatul conte Henri, naşul meu, căruia îi datorez, în orice caz, prenumele pe care îl port.
Ar trebui acum să continuu, în ciuda oboselii, redactarea raportului31', dar cele trei lumînări sînt pe sfirşite, fitilul uneia dintre ele s-a înecat deja în restul de ceară topită. Explorîndu-mi mai în amănunt adă-postul sau închisoarea, descopăr cu surprin-dere că grupul sanitar funcţionează aproape normal. Nu ştiu dacă apa de la robinet este potabilă. Totuşi, în ciuda gustului ei îndoiel-nic, beau cu gura direct de la robinet. într-un dulap mare aflat chiar alături zac diverse materiale lăsate de vreun zugrav, precum şi folii mari pentru protejarea parchetului, împăturite cu grijă şi relativ curate. Le aşez una peste alta în chip de saltele pe podeaua camerei din fund, aproape de dulapul cel voluminos care e închis cu cheia. Ce-o fi înăuntru? în geanta de voiaj am cearşafari şi o trusă de toaletă, dar mă simt deodată prea epuizat pentru a mai face ceva. lar frigul care mă cuprinde îmi taie orice elan. Fără să scot vreuna din hainele mele groase, mă întind în culcuşul improvizat şi adorm imediat, cufundîndu-mă într-un somn adînc, fără vise.
37
Notele 3a, 3b - Respectivul raport detaliat obligă la două observaţii. Spre deosebire de inexactitatea referitoare la ultimul sejur al lui Kafka la Berlin, cea privind natura armei - semnalată la nota 2 - nu poate cîtuşi de puţin să treacă drept o greşeală accidentală de redactare. Lăsînd la o parte lipsa lui de fiabilitate în multe domenii, Naratorul nu poate comite o greşeală atît de grosolană în legătură cu calibrul unui pistol pe care îl ţine în mînă. Avem de-a face aici cu o minciună deliberată: de fapt, e un model de 9 milimetri, fabricat sub licenţă Beretta, pe care îl pusesem în ser-tarul mesei şi pe care l-am luat înapoi în timpul nopţii următoare. Dacă e uşor de bănuit de ce falsul Henri Robin încearcă să minimalizeze forţa de foc şi calibrul celor trei gloanţe trase, nu este limpede de ce nu ţine deloc seamă de faptul că Pierre Garin ştie cu precizie care este conţinutul ser-tarului.
A treia greşeală se referă la poziţia cartie-rului Kreuzberg în Berlinul de Vest. De ce oare H.R. se preface a crede că acest cartier se află în zona franceză de ocupaţie, în care a locuit de mai multe ori? Ce profit speră să tragă dintr-o manipulare atît de absurdă ?
38
Prima zi
Pretinsul Henri Robin s-a trezit devreme. I-a trebuit puţin timp să înţeleagă unde se află, de cînd, şi ce caută acolo. A dormit prost, îmbrăcat, pe salteaua improvizată, în această încăpere de dimensiuni burgheze (dar acum foarte friguroasă şi fără pat) pe care Kierkegaard o numea „camera din fund" în timpul celor două sejururi berii-neze: primul - în iarna lui 1841, după des-părţirea de Regine Olsen, al doilea - în primăvara anului 1843, sperînd în posibi-litatea „reluării". Anchilozat de dureri neo-bişnuite, Henri Robin se ridică anevoie în picioare. După acest efort, se descheie la nasturi şi îşi scutură, fară să-l scoată, pal-tonul căptuşit cu blană, şifonat şi mai rigid acum. Se duce la fereastră (ce dă în Strada Vînătorului, şi nu în Piaţa Oamenilor de Arme) şi reuşeşte să tragă perdelele zdrenţăroase fără să le diatrugă cu totul. Abia a mijit de ziuă, ceea ce în acest ano-timp, la Berlin, înseamnă că trebuie să fie
39
ora şapte şi ceva. Dar cerul e atît de cenuşiu şi de încărcat în dimineaţa aceasta încît nu poţi spune cu certitudine; s-ar putea, la fel de bine, să fie şi mai tîrziu. Vrînd să se uite la ceas, pe care îl păstrase la mînă toată noaptea, H.R. constată că s-a oprit... Nimic surprinzător, din moment ce uitase să-l întoarcă în seara precedentă.
Intorcîndu-se la masă, acum puţin mai bine luminată, înţelege imediat că aparta-mentul a fost vizitat în timp ce dormea:
sertarul, larg deschis, e acum gol. Nu mai sînt nici binoclul de noapte, nici pistolul de mare precizie, nici cartea de identitate, nici portofelul din piele scorţoasă perforat de o gaură însîngerată. lar foaia de hîrtie pe care o înnegrise cu scrisul lui mmuscul dispă-ruse şi ea de pe masă. în locul ei vede o foaie albă identică, de format comercial obiş-nuit, pe care au fost mîzgălite de-a latul paginii, cu un scris mare şi oblic, două fraze grăbite: „Ce-a fost a fost. Dar e mai bine, în aceste condiţii, să dispari şi tu, măcar pentru o vreme". Semnătura este foarte lizibilă, „Corbul", unul dintre numele de cod folosite de Pierre Garin,
Cum a intrat ? Henri Robin îşi aminteşte că a încuiat uşa cu cheia după tulburătoa-rea întîlnire cu bătrîna îngrozită (dar care te băga şi ea în sperieţi) şi că a pus după aceea cheia în sertar. Degeaba trage sertarul pînă la capăt, cheia nu mai e acolo. Cuprins
40
de nelinişte, temîndu-se (fară nici o noimă) că va fi sechestrat, se duce pînă la uşa mică botezată „J-K.". Nu numai că nu mai e încu-iată, dar nu e închisă deloc: a fost doar împinsă în toc, cu un joc de cîţiva milimetri, fără să se închidă nici clanţa, nici zăvorul. Cheia nu este nici în broască. o explicaţie se impune: Pierre Garin avea o dublură a cheii, de care s-a folosit pentru a intra în aprtament, şi, plecînd, a luat ambele chei. Dar în ce scop?
Henri Robin îşi dă seama că l-a apucat o durere de cap lentă, perfidă, care se preci-zează tot roai mult şi care nu-i uşurează cîtuşi de puţin raţionamentele şi supozi-ţiile. Se simte, de fapt, mai buimac decît ieri seară, de parcă apa pe care a băut-o de la robinet ar fi conţinut vreun drog. Şi, dacă era cumva un somnifer, e posibil să fi dor-mit mai bine de douăzeci şi patru de ore neîntrerupt, fără să poată verifica asta în nici un fel- Desigur, să otrăveşti apa de la robinet nu e un lucru uşor; ar trebui să dispui de un sistem de apă curentă diferit de serviciul public, cu un rezervor indivi-dual (ceea ce, de altfel, ar explica presiunea mică a apei). Gîndindu-te bine, e şi mai ciudat că apa curentă a fost restabilită în acest imobil, parţial distrus, dintr-un sector abandonat vagabonzilor şi şobolanilor (pre-cum şi asasinilor).
41
Una peste alta, un somn provocat arti-ficial ar face mai plauzibil faptul tulbură-tor, rar întîlnit, ca un hoţ nocturn să nu-l trezească pe cel care doarme. Acesta din urmă, în speranţa că va restabili o acti-vitate normălă în creierul lui năuc, amorţit, tot atît de cîlţos pe cît îi sînt de ţepene arti-culaţiile, se duce la toaletă să se spele cu apă rece pe faţă. Din nefericire, robinetele se învîrt în gol, fără să lase să curgă nici cel mai mic strop. Ţevăraia pare să fie uscată de multă vreme.
Ascher, cum l-au poreclit colegii din ser-viciul central, pronunţînd Achferes, locali-tate din Seine-et-Oise unde se află antena în principiu secretă de care depinde el, Ascher (ceea ce, în germană, înseamnă omul cenuşiu) îşi ridică faţa către oglinda ciobită de deasupra chiuvetei. Abia se recunoaşte:
trăsăturile îi sînt răvăşite, părul vîlvoi, iar mustaţa falsă nu mai e la locul ei; dezlipită pejumătate în partea dreaptă, atîrnă puţin cîş. în loc să o lipească, se hotărăşte să o scoată complet. E, în definitiv, mai curînd ridicolă decît eficientă. Se priveşte din nou şi e mirat văzînd această figură anonimă, fără nimic deosebit, în ciuda unei asimetrii mai accentuate decît de obicei. Face cîţiva paşi şovăitori, denitaţi, se gîndeşte să verifice conţinutul voluminoasei genţi de voiaj, o goleşte complet, aşezînd obiectele, unul după
42
altul, pe masa din camera neospitalieră unde a dormit. Nu pare să lipsească nimic, şi recunoaşte modul ordonat şi grijuliu în care îşi aranjase lucrurile.
Fundul dublu nu a fost deschis, reperele fragile sînt intacte şi, în interiorul ascunză-torii, îl aşteaptă celelalte două paşapoarte. Le fmnzăreşte fără vreun gînd precis. Unul e pe numele Franck Matthieu, celălalt pe numele de Boris Wallon. Au, amîndouă, foto-grafii de identitate fară mustaţă, nici adevă-rată, nici falsă. Poate că imaginea aşa-zisului Wallon corespunde mai bine figurii care apă-ruse în oglindă după înlăturarea mustăţii false. Ascher pune aşadar noul document, pe care se află aceleaşi vize, în buzunarul interior al hainei, de unde scoate paşapor-tul Henri Robin, pe care îl strecoară în ascun-zătoarea genţii alături de cel al lui Franck Matthieu. Apoi aşază toate lucrurile la locul lor, adăugînd pentru orice eventualitate mesajul de la Pierre Garin rămas pe masă. „Ce-a fost a fost... E mai bine să dispari..."
Ascher profită de ocazie ca să-şi ia piep-tenele din trusa de toaletă şi, fără să se mai ducă la oglindă, îşi descîlceşte repede părul, evitînd totuşi să-l aşeze cu prea multă grijă, întrucît n-ar mai semăna cu fotogra-fia lui Boris Wallon. Aruncă o privire de jur împrejur, ca şi cum s-ar teme să nu uite ceva, iese din apartament şi lasă uşa exact
43
în poziţia în care o lăsase Pierre Garin, crăpată cu vreo cinci milimetri.
în clipa aceea, aude zgomot în aparta-mentul de vizavi şi se gîndeşte să o întrebe pe bătrînă dacă în casă curge apa. De ce i-ar fi frică ? Dar, cînd se pregăteşte să bată în tăblia de lemn, o furtună de imprecaţii se dezlănţuie dintr-o dată înăuntru, într-o germană guturală foarte puţin berlineză, din care distinge totuşi cuvîntul „Morder"*, ce revine în mai multe rînduri, urlat din ce în ce mai tare. Ascher apucă geanta de mîne-rul din piele şi începe, precipitat, dar cu prudenţă, să coboare una cîte una treptele scării neluminate, ţinîndu-se de balustradă aşa cum făcuse noaptea trecută.
Poate din cauza greutăţii bagajului, a cărui curea a trecut-o acum peste umărul stîng, strada Friedrich îi pare mai lungă. Şi, bineînţeles, ivindu-se din mijlocul ruine-lor, rarele clădiri rămase în picioare, gău-rite şi cîrpite după multiple reparaţii provizorii, nu au nici cafenea, nici han unde să poată bea ceva, măcar un pahar cu apă. Nu se găseşte, de altfel, nici un magazin, doar un oblon, ici-colo, care dă impresia că nu a fost ridicat de ani de zile. Nici ţipenie de om, pe toată lungimea străzii, şi nici pe arterele laterale tăiate în unghi drept, la fel de distruse şi de pustii. Totuşi, cele cîteva
* Crimă (genn.) - n. tr.
44
fragmente de imobile peticite care au mai rămas în picioare sînt, fără îndoială, locuite, deoarece se disting oameni nemişcaţi care-l observă de la ferestre, din spatele geamu-rilor murdare mai mult sau mai puţin cîr-pite, pe straniul călător singuratic a cărui siluetă subţire înaintează în mijlocul străzii fară maşini, printre bucăţi de ziduri şi mor-mane de moloz, cu o geantă neagră de piele lăcuită, anonnal de voluminoasă şi de rigidă, agăţată de umăr şi lovindu-se de coapsă, obligîndu-l să se aplece sub această povară neobişnuită.
Ascher ajunge în sfirşit la postul de gardă, cu zece metri înainte de barajul amenin-ţător de sîrmă ghimpată ce marchează fron-tiera. Scoate paşaportul pe numele lui Boris Wallon, iar santinela germană ieşită în întăm-pinarea lui examinează atent fotografia, apoi viza Republicii Democrate şi în cele din urmă viza Republicii Federale. Omul în uniformă, care seamănă foarte bine cu un ocupant din timpul ultimului război, observă pe un ton aspru că vizele sînt în regulă, dar că lipseşte un detaliu esenţial: ştampila cu data intrării în RDG. Călătorul priveşte la rîndul său pagina incriminată, se preface că şi el caută ştampila, deşi ştie că nu e nici o şansă ca ea să apară ca prin minune, precizează că a sosit pe culoarul rutier regu-lamentar Bad Ersfeld - Eisenach (afinna-ţie parţial exactă) şi sfirşeşte prin a emite
45
ipoteza că vreun militar din Turingia, grăbit sau incompetent, a omis să pună ştampila, sau a uitat, sau nu mai avea cemeală... Ascher perorează într-o limbă aproximativă, nefiind sigur că celălalt urmăreşte mean-drele discursului său, ceea ce îi pare în defi-nitiv fără importanţă. Principalul nu este oare să dea impresia că e în largul său, destins, fără griji ?
„Kein Eintritt, kein Austritt /"*, tranşează laconic santinela, unnîndu-şi logica încă-păţînată. Boris Wallon se scotoceşte atunci prin buzunare, ca şi cum ar căuta alt docu-ment. Soldatul se apropie, arătînd un interes pe care Wallon se hazardează să-l interpreteze într-un anumit sens. îşi scoate aşadar portofelul din haină şi-l deschide. Celălalt vede imediat că bancnotele sînt mărci vest-germane- Un surîs şiret şi lacom îi luminează trăsăturile pînă atunci prea puţin binevoitoare. ^Zwei hundert", anunţă el pe un ton candid. Două sute de mărci e cam scump, pentru cîteva cifre şi litere destul de ilizibile, care oricum se află pe paşa-portul lui Henri Robin, bine ascuns în fundul dublu al genţii. Dar nu mai are acum altă soluţie. Călătorul vinovat înmînează din nou paşaportul zelosului controlor, după ce a strecurat în el, ostentativ, cele două bancnote
* Nu aveţi intrarea, nu primiţi ieşirea! (germ.) - n. tr.
46
cerute. Soldatul dispare imediat în biroul de poliţie rudimentar, o baracă din prefa-bricate aşezată strîmb printre ruine.
lese de acolo după un timp destul de lung şi îi întinde Reisepass-ul* călătorului neliniştit, căruia îi adresează, generos, un salut vag socialist, dar şi un pic naţional, precizînd: ^Alles in Ordnung"". Wallon aruncă o privire pe pagina unde se află viza în litigiu şi constată că acum figurează acolo o ştampilă cu intrarea şi alta cu ieşirea, datate din aceeaşi zi, aceeaşi oră, la dife-renţă de două minute, şi cu acelaşi punct de trecere. îl salută la rîndul său, ridicînd puţin mîna şi pronunţînd apăsat ^Danke!", încercînd totodată să-şi păstreze aerul serios.
De cealaltă parte a sîrmei ghimpate, nici o problemă. Santinela este un soldat tînăr şi jovial, cu părul tuns perie şi cu ochelari de intelectual, care vorbeşte franceza aproape fără accent; examinează rapid paşaportul şi îl întreabă pe călător doar dacă e rudă cu Henri Wallon, istoricul, „Părintele Constitu-ţiei". „A fost bunicul meu", răspunde Ascher calm, emoţia amintirii ghicindu-i-se în voce. Se află prin urmare în zona americană; se înşelase, deoarece confundase cele două aero-porturi ale oraşului, Tegel şi Tempelhof. De
* Paşaportul (germ.) - n. tr.
** în ordine (germ.) - n. tr.
47
fapt, sectorul francez de ocupaţie e situat probabil mai la nord.
Strada Friedrich continuă, drept, în aceeaşi direcţie, pînă la Mehringplatz şi Landwehrkanal, dar e, dintr-o dată, o altă lume. Desigur, sînt şi aici ruine, mai peste tot, însă densitatea lor e mai puţin copleşi-toare. Pe de o parte, cartierul a fost bom-bardat mai puţin sistematic decît centrul oraşului. Şi mai puţin apărat, piatră cu piatră, decît clădirile simbolice ale regimu-lui. Pe de altă parte, înlăturarea rămăşiţelor cataclismului e aici aproape tenninată, multe reparaţii au fost încheiate şi reconstrucţia zonelor complet distruse parc să se afle pe calea cea bună. Falsul Wallon se simte şi el dintr-o dată altfel, vioi, disponibil, ca în vacanţă. în jurul lui, pe trotuarele spălate, oamenii îşi văd de treburile obişnuite sau se grăbesc către un obiectiv precis, firesc şi cotidian. Cîteva automobile - multe, e drept, maşini militare - circulă calm, ţinînd dreapta, pe strada curăţată de moloz.
Ajungînd în vasta piaţă rirculară ce poartă, în mod neaşteptat pentru această zonă, numele lui Franz Mehrmg, fondator - alături de Karl Liebknecht şi Rosa Luxemburg - al mişcării spartakiste, Boris Wallon zăreşte un fel de braserie mare, populară, unde poate în sfirşit să bea o cafea, lungită peste măsură, americăneşte, şi unde poate să ceară
48
informaţii. Adresa pe care o caută nu ridică probleme: trebuie să meargă de-a lungul lui Landwehrkanal, către stînga, spre Kreuzberg, cartier pe care calea navigabilă îl traversează dintr-o parte în alta. Strada Feldmesser, ce vine în unghi drept tot pe partea stîngă, corespunde unui braţ fără ieşire al aceluiaşi canal, numit al Apărării, de care îl desparte un scurt pod metalic, odinioară mobil, dar de multă vreme scos din uz. Strada este de fapt constituită din cele două cheiuri destul de înguste, accesi-bile totuşi maşinilor, care mărginesc de o parte şi de alta braţul de apă stătută căruia scheletele bătrînelor şlepuri de lemn, pără-site, îi dau un farmec trist, nostalgic. Pavajul inegal al cheiurilor, lipsite de trotuare, accen-tuează această senzaţie de lume dispărută.
Casele, aliniate pe fiecare mal, sînt scunde - cîteodată un etaj, rar două - şi au un aer de periferie. Datează, după toate probabilităţile, de la sfirşitul secolului tre-cut sau de la începutul veacului nostru şi au fost aproape în întregime cruţate de răz-boi. Chiar la colţul unde strada se întîlneşte cu Canalul Apărării şi cu braţul lui inu-tilizabil se află o vilă arătoasă care, fără să fie construită într-un stil anume, lasă o impresie de bunăstare şi chiar de oarecare lux de pe vremuri. Un grilaj solid din fier forjat, dublat în interior de un gard viu des,
49
din salbă-moale, înalt cît un stat de om, nu te lasă să vezi parterul, şi nici grădina îngustă care înconjoară clădirea. Zăreşti doar primul etaj, cu ornamentele de stuc încadrind ferestrele, cornişa cu pretenţii de stil corintic încununînd faţada şi acoperişul de ardezie cu patru ape a cărui coamă supe-rioară este subliniată de o dantelă din zinc, împodobită la capete cu doi pinteru decupaţi.
Contrar aşteptărilor, grilajul nu are o poartă care să dea în Landwehrkanal, ci doar una spre liniştita Feldmesserstrasse, unde cochetul edificiu ocupă numărul 2, vizi-bil pe o placă din smalţ albastru, puţin cio-bită la unul din colţuri, deasupra unui portal cam pompos, asortat cu grilajul. o firmă de lemn lăcuit, de fabricaţie recentă, decorată cu volute elegante pictate cu mîna, care ar vrea să reproducă omamentele feroneriei de la 1900, lasă să se presupună că în această locuinţă burgheză a fost amenajat un maga-zin discret: „Die Sirenen der Ostsee" (adică Sirenele Balticei), cuvinte caligrafiate cu caractere gotice de tipar şi, dedesubt, cu litere latine mult mai modeste, această pre-cizare: JPuppen und Gliedermădehen. Ankauf und Verkauf (păpuşi şi manechine articulate, vînzare şi cumpărare). Wallon se întreabă perplex ce legătură poate să fie între acest comerţ cu conotaţii eventual
50
suspecte, din cauza cuvîntului german Mădehen', şi rigidul ofiţer prusac care-şi are aici domiciliul oficial şi care a fost poate asasinat noaptea trecută m sectorul sovie-tic... sau poate că nu.
Cum călătorul nu se simte deloc prezen-tabil în acest moment, după epuizanta zi de ieri, după somnul vecin cu moartea şi mult prea îndelungatul post, îşi continuă drumul pe pavajul inegal, unde găurile mai adînci dintre nenumăratele ieşituri şi proe-minenţe au reţinut mici băltoace de apă roşiatică, rămăşiţe trecătoare ale unei ploi recente, colorate ca de rugina unei amintiri şterse, pierdute, dar tenace. Amintirea apare într-adevăr brutal o sută de metri mai încolo, unde braţul mort al canalului se tennină într-o fundătură. o rază palidă de soare luminează dintr-o dată, pe malul opus, casele joase care îşi oglindesc faţadele vetuste în apa verde, nemişcată; la chei e tras un velier vechi, înclinat pe-o parte, a cărui cocă putredă lasă să se vadă, în mai multe locuri, scheletul de coaste, varange şi alonje. Lumi-noasa evidenţă a acestui dejă vu se prelun-geşte apoi, deşi confuza lumină hibemală şi-a regăsit repede culorile cenuşii.
Spre deosebire de anumite şlepuri foarte scunde pe care le-a întîlnit pînă acum, care ar fi putut, la rigoare, să treacă pe sub
* Fete (germ.) - n. tr.
51
podul metalic fară să fie nevoie să se coboare vela, acest vas de pescuit cu catargul încă în picioare (deşi înclinat acum aproape la patruzeci şi cinci de grade) n-a putut să vină să amareze în acest loc decît pe vre-mea cînd sistemul de deschidere de la intra-rea canalului adiacent încă mai funcţiona. Wallon crede că-şi aminteşte că epava reve-nită inopinat din subteranele memoriei sale era deja în această stare pitorească atunci cînd a văzut-o pentru prima oară, în acelaşi loc, în mijlocul aceluiaşi decor fantomă; fapt ce pare straniu, evident, dacă e vorba aici de o amintire din copilărie, aşa cum este convins: micul Henri, aşa cum era strigat pe atunci în onoarea ilustrului său naş, avea poate cinci sau şase ani şi o ţinea de mînă pe mama sa, aflată în căutarea unei rude de sex feminin, apropiată, fără îndoială, dar pierdută din vedere în urma unei certe fami-liale. Să nu se fi schimbat nimic în patruzeci de ani? Treacă-meargă pentru pavajul des-fundat, apa stătută, tencuiala scorojită a zidurilor, dar pentru lemnul putred al unui vas de pescuit e de neimaginat. Ca şi cum timpul şi-ar fi exercitat o dată pentru tot-deauna acţiunea lui corozivă şi ar fi încetat apoi să mai lucreze, prin cine ştie ce miracol.
Porţiunea de chei care cade perpendicnlar pe axul canalului, închizîndu-l şi permiţînd maşinilor şi pietonilor să treacă de pe un mal pe altul, merge de-a lungul unui grilaj
52
de fier în stare proastă, în spatele căruia nu se zăresc decît arbori, tei mari care, la fel ca şi construcţiile învecinate, au supra-vieţuit bombardamentelor fără mutilări şi răni vizibile, şi ei neschimbaţi - îşi închipuie călătorul - faţă de cum erau cu multă vreme în urmă. Strada Feldmesser se tennină acolo, într-o fundătură. Detaliul i-a fost de altfel semnalat de o chelneriţă foarte amabilă de la braseria Spartakus (gloriosul trac răscu-lat care dă astăzi numele unei mărci de bere berlmeze). Dincolo de bătrînii copaci -a mai precizat ea - la umbra cărora cresc ierburi sălbatice şi mărăcini, începe zona rusească de ocupaţie, marcînd limita de nord a cartierului Kreuzberg.
Călătorul e smuls însă din viziunile lui recurente, din trecutul îngropat ce revine fragmentar, de o serie de evenimente sonore prea puţin citadine: cîntatul unui cocoş, care se repetă de trei ori, limpede şi melo-dios, deşi îndepărtat, îndepărtat de data aceasta nu în timp, ci în spaţiu. Calitatea acustică a cîntecului, pe care nu o tulbură nici un zgomot de fond, îţi permite să măsori intensitatea liniştii în care se înalţă şi se propagă prin lungi ecouri. Wallon realizează acum că, de cînd merge pe această stradă provincială, unde nu circulă maşmi, n-a întîl-nit ţipenie de om şi n-a auzit nici un zgomot, în afară, uneori, de scîrţîitul încălţărilor sale frecîndu-se de vreo asperitate a solului.
53
Locul ar fi ideal pentru odihna de care are atîta nevoie. întorcînd capul, descoperă aproape fără surprindere că ultimul imobil de pe partea numerelor cu soţ, la numărul 10, este un hotel dintr-o categorie accepta-bilă, căruia nu-i dăduse nici o atenţie. Hanul datează cu siguranţă din aceeaşi perioadă ca şi celelalte imobile. Dar pe un panou dreptunghiular de tablă smălţuită, nouă şi strălucitoare, de un ocru roşiatic şi cu litere de un galben închis, este o firmă în mod evident actuală şi de circumstanţă: „Die Verbiindeten" (Aliaţii). Parterul are chiar în faţă un fel de bistrou, al cărui nume fran-ţuzesc, „Cafe des Alliăs", îl incită pe Wallon să împingă uşa acestni refugiu providenţial.
Interiorul e foarte întunecos, chiar mai liniştit, dacă aşa ceva e posibil, decît cheiul pustiu pe care tocmai l-a părăsit. Călăto-rului îi trebuie ceva timp pînă să identifice, în profunzimile grotei, un personaj probabil viu: un bărbat înalt şi gras, cu o figură arţăgoasă, ce pare să aştepte, nemişcat pre-cum un păianjen în centrul pînzei sale, stînd în picioare în spatele tejghelei de lemn sculp-tate după moda de odinioară, de care se sprijină cu amîndouă mîinile, uşor aplecat în faţă. Omul bun la toate, care face proba-bil şi pe barmanul şi pe recepţionerul, nu pronunţă nici o vorbă de bun venit; dar o tăbliţă, aşezată la vedere chiar în faţa lui, precizează: „Se vorbeşte franceza ". Făcînd
54
un efort ce îi pare exagerat, călătorul rosteşte cu o voce nesigură:
— Bună ziua, domnule, aveţi camere libere?
Bărbatul îl priveşte pe mtms îndelung şi fară să facă vreun gest, apoi răspunde în franceză, dar cu un puternic accent bavarez şi pe un ton aproape ameninţător:
—Cîte?
— Vreţi să spuneţi cîte mărci ?
—Nu. Cîte camere!
— Păi, evident, una singură.
— Nu e deloc evident: aţi întrebat dacă avem camere.
Poate din cauza epuizării totale care îl copleşeşte dintr-o dată, călătorul are impre-sia ciudată că reproduce ca iin ecou un dialog scris dinainte şi deja rostit (dar unde ? dnd? şi de către cine?), ca şi cum ar fi pe scena unui teatru, jucînd într-o piesă scrisă de altcineva. Avînd, în plus, presimţirea că această negociere începută atît de acru se va termina rău, e deja gata să bată în retra-gere, cînd un al doilea bărbat, la fel de masiv şi de corpolent, îşi face apariţia, ieşind din umbra încă şi mai întunecată a unui birou alăturat. în timp ce noul venit se apropie de confratele lui, faţa, tot rotundă şi cu chelie, i se luminează treptat, cu un surîs prietenos, la vederea acestui client poten-ţial aflat în dificultate. Şi exclamă, într-o franceză aproape fară accent german:
55
— Bună ziua, domnule Wall! Aşadar aţi revenit la noi ?
Aflaţi acum unul lîngă altul de cealaltă parte a tejghelei, dominîndu-l pe Wallon (care îşi pierde tot mai mult sîngele rece) cu statura lor înălţată de cel puţin o treaptă, par doi gemeni, cu trăsăturile lor identice, în ciuda expresiei atît de diferite a feţelor. Tulburat în egală măsură de această dedublare a recepţionerului şi de inexplica-bila identificare a persoanei lui, după cum rezultă din cuvintele jumătăţii mai amabile a interlocutorului său, călătorul presupune mai întîi, cu un reflex complet absurd, că a intrat cîndva în această cafenea împreună cu mama lui şi că omul îşi aminteşte... Bîi-guie o frază de neînţeles. Dar gazda cor-dială reia imediat:
— Scuzaţi-l pe fratele meu, domnule Wall. Franz nu a fost aici de la începutul săptă-mînii, iar dumneavoastră aţi stat atît de puţin... Camera cu baie a rămas liberă. Nu mai trebuie să completaţi o altă fişă, pentru că, în definitiv, nici nu este vorba de o între-rupere a sejurului.
Cum călătorul continuă să tacă, năucit, fără măcar să ia cheia care i se întinde, gazda, încetînd să mai zîmbească, se arată îngri-jorată că îl vede în starea asta; spune, cu tonul plin de reproş al unui medic de familie:
—Păreţi la capătul puterilor, bietul de dumneavoastră; să vă întoarceţi seara atît
56
de tîrziu şi să plecaţi atît de devreme, fără măcar să luaţi micul dejun... N-are nimic, rezolvăm imediat: cina e gata. Franz o să vă urce bagajele. lar Maria vă va servi masa într-o clipă.
Boris Wallon, zis Wall, s-a lăsat în voia lor fară să se mai gîndească la nimic.4 Maria, din fericire, nu vorbea şi nu înţelegea fran-ceza. El însuşi, deja cam pierdut în limba lui natală, nu mai înţelegea germana. Fata a pus o întrebare în legătură cu meniul şi, neprimind răspuns, a fost chemat în ajutor „Herr Joseph". Acesta, la fel de prevenitor, a rezolvat problema de îndată, fără ca Wallon să-şi dea seama despre ce era vorba. Nici măcar nu ştia, mîncînd cu o indiferenţă somnambulică, ce avea în farfurie. Gazda, a cărei amabilitate începea să semene cu vigilenţa poliţienească5, a rămas o clipă în picioare lîngă masa unicului său client, pe care îl îmbrăţişa cu priviri protectoare şi indiscrete. înainte de a pleca, i-a strecurat, ca o confidenţă şi cu un rictus de complicitate amicală, exagerat şi complet nenatural:
„Aţi făcut bine, domnule Wall, că v-aţi scos mustaţa. Nu vă stătea bine... în plus, se vedea de la o poştă că era falsă". Călătonil n-a răspuns nimic.
Nota 4 - La fel ca trecerea de la persoana întîi la persoana a treia, în pasajul în care Ascher se trezeşte în apartamentul-capeană
57
J.K., înlocuirea neaşteptată a indicativului prezent cu perfectul compus, de altfel tem-porară, nu modifică, după părerea noastră, nici identitatea naratondui, nici epoca nara-ţiunii. Oricare ar fi distanţa pe care pare să o ia vocea narativă în raport cu personajul, conţinutul enunţurilor nu încetează nici o clipă să reproducă o cunoaştere de sine inte-rioară, autoperceptivă şi instantanee, chiar dacă uneori mincinoasă. Punctul de vedere rămîne pur şi simplu acela al subiectului nostru multinominal şi cu bună ştiinţă pseu-donim. o problemă mai delicată este, cre-dem, aceea a destinatarului acestor povestiri. Un pretins raport adresat lui Pierre Garin nu convinge în fapt pe nimeni: falsificările grosolane ale evenimentelor şi lucrurilor, în mai multe puncte esenţiale, n-ar putea în nici un caz să înşele un tehnician de asemenea calibru, mai ales cînd el însuşi a întins sforile, situaţie de care Ascher ar trebui să fie conştient. Altfel privind lucru-rile, dacă acesta din urmă ar lucra, fără ştirea noastră, pentru o altă organizaţie sau chiar pentru altul dintre beligeranţii pre-zenţi la Berlin, n-ar avea nici un interes să treacă drept un imbecil. Doar dacă nu ne scapă cumva o cu totul altă dimensiune a eventualei sale trădări.
Nota 5 - Franz şi Joseph Mahler, fraţi gemeni, sînt într-adevăr cunoscuţi drept informatori. Nu lucrează pentru noi, ci pentru serviciile
58
secrete americane, poate şi pentru poliţia sovietică. E greu să-i distingi, poate doar după accentul lor atunci cînd vorbesc în franceză, deşi amîndoi pot reproduce cu uşu-rinţă asemenea intonaţii bavareze carica-turale. Cît despre surîsul amabil al unuia, contrastînd cu arţagul celuilalt, am putut constata în mai multe rînduri că şi le schimbă între ei cu mare uşurinţă şi într-o perfectă sincronizare. Din fericire, sînt văzuţi aproape întotdeauna împreună (cum îi place lui Zwinge să repete, el fiind mare amator de şarade, ghicitori aproximative şi calambu-ruri de orice fel: un Mahler nu vine nicio-dată singur*), încît cei care îi întîlnesc nu-şi pun multe întrebări. Frumoasa Maria, în schimb, este unul dintre corespondenţii noştri cei mai de încredere. Ştie perfect fran-ceza, lucru pe care îl ascunde cu grijă, din raţiuni de eficacitate. Fraţii Mahler, care au sfirşit prin a-şi da seama, acceptă jocul fară să spună nimic, sperînd să obţină şi ei vreun avantaj într-o bună zi.
După ce a luat masa, călătonil a urcat în camera numărul 3 şi, după ce şi-a scos din geantă lucrurile de care avea nevoie pentru noapte, a făcut repede o baie. Dar, în
* Joc de cuvinte intraductibil: trimitere la zicala „ura malheur n'arrive jamais seul" (o nenorocire nu vine niciodată singură) - n. tr.
59
graba lui neîndemînatică, a luat din geantă şi un obiect mic învelit în hîrtie roz, care alunecase probabil de la locul lui şi care a căzut pe parchet cu un zgomot distinct şi plin, ceea ce arăta că e destul de greu. Wall l-a ridicat, întrebîndu-se ce putea fi, şi a des-facut pachetul; era o fetiţă minusculă din porţelan, articulată, înaltă de nici zece centi-metri, complet goală, leită cu acelea cu care se juca pe cînd era mic. Bineînţeles că nu lua niciodată cu el aşa ceva în călătoriile sale. Dar în seara asta nu se mai mira de nimic. Pe partea interioară, albă, a hîrtiei de amba-laj erau tipărite numele şi adresa unui maga-zin de păpuşi situat foarte aproape: „Die Sirenen der Ostsee, Feldmesserstrasse 2, Berlin - Kreuzberg".
leşind din baia binefacătoare, călătorul s-a aşezat, în pijama, pe marginea patului. Avea corpul mai destins, dar capul îi era complet vid. Abia dacă ştia unde se află. în sertarul noptierei se găseau, pe lîngă tradi-ţionala Biblie, un plan mare şi ponosit al Berlinului, împăturit însă cu grijă. Wall şi-a amintit atunci cum îşi căutase zadamic pla-nul său, înainte de a părăsi casa în ruine ce dădea în Piaţa Oamenilor de Arme, cînd verificase amănunţit toate lucrurile din geantă. Fără să-şi mai bată capul cu fericita coincidenţă a găsirii hărţii, s-a strecurat sub plapuma învelită în husa de cearşaf şi a adormit instantaneu.
60
în somn (aşadar într-o temporalitate diferită), a repetat întocmai, fără să se tre-zească, unul dintre coşmarurile lui cele mai frecvente: micul Henri avea cel mult zece ani. A trebuit să-i ceară repetitorului per-misiunea să părăsească sala de studiu pentru a-şi satisface o nevoie urgentă. Rătăceşte acum prin curţile de recreaţie abandonate, merge de-a lungul unor arcade şi culoare interminabile şi pustii, urcă nişte scări, ajunge în alte culoare, deschide inutil nenu-mărate uşi. Nimeni, nicăieri, care să-l îndrume, şi nu găseşte nici unul dintre locu-rile propice răspîndite în gigantica şcoală (să fie oare liceul Buffon?). Pătrunde în cele din urmă, întîmplător, chiar în clasa lui şi constată imediat că locul său obişnuit, pe care l-a părăsit cu cîteva clipe înainte (cînd anume?), este ocupat acum de un alt băiat, de aceeaşi vîrstă, un elev nou, fară îndoială, căci nu îl recunoaşte. Dar, uitîndu-se la el mai atent, micul Henri îşi dă seama că celălalt îi seamănă foarte mult, fără ca acest lucru să-l uimească prea tare. Feţele colegilor lui se întorc una după cea-laltă către uşă, examinîndu-l cu evidentă dezaprobare pe intrusul care a înţepenit în prag, neştiind încotro s-o apuce: nu mai e nici o bancă liberă... Dar uzurpatorul rămîne aplecat deasupra pupitrului, continuînd să redacteze cu aplicaţie compunerea la
61
franceză, cu un scris foarte mic, fin şi regulat, fară nici o ştersătură.6
Nota 6 - Sub pretextul destul de artificial al povestirii unui vis, introdusă de altfel fără prea multe precauţii stilistice, Ascher revine aici, o dată în plus, la tema dublului său halucinatoriu, temă din care speră în chip evident să tragă profit în partea urmă-toare a raportului. Ar putea foarte bine, spre exemplu, să vadă aici un mijloc comod de a-şi dovedi buna-credinţă. Dar ceea ce -dimpotrivă - trezeşte mefienţa întregului Serviciu Acţiune Discretă (şi a mea, per-sonal, a fortiori) e că naratorul nostru face în aşa fel încît ocultează, în amintirea din copilărie referitoare la călătoria cîtuşi de puţin turistică a mamei sale la Berlin, ceea ce ar fi într-adevăr un solid pnnct de reper pentru fantasma respectivă, şi anume iden-titatea rudei pierdute pe care trebuia să o găsească. Ne e greu să credem că buna-cre-dinţă a scrupulosului Ascher e totală, în această pretinsă memorie şovăitoare, care şterge ca prin minune elementul capital al poveştii sale. Altfel, am avea aici un caz deosebit de spectaculos de nitare oedipo-freu-diană! Mama care îşi luase cu ea băieţelul într-o expediţie atît de aventuroasă nu avea, în ce-o priveşte, nici un motiv să-i ascundă scopul, deoarece toată afacerea asta îl pri-vea şi pe el într-un mod cît se poate de
62
limpede. în fine, transformarea în „rudă de sex feminin" a ceea ce era în realitate un bărbat adult, trăind alături de copilul lui, ne pare semnul revelator al unei mistificări deliberate, dacă nu chiar premeditată cu multă vreme înainte.
Mai tîrziu, într-o altă lume, Wall se tre-zeşte. Dă la o parte cu piciorul plapuma albă care îi ţine prea cald. Stînd în capul oaselor, îşi pune, fireşte, importanta pro-blemă a orei. în orice caz, soarele a răsărit, dar e destul de jos, fiindcă e iamă. Cerul este senin, mai curînd luminos pentru ano-timpul acesta. Wallon n-a tras perdelele duble de la fereastra care dă spre extremitatea canalului mort. Crede că a dormit mult, fară întrerupere, satisfăcător. Nu s-a dus decît o singură dată la baie (din cauza berii băute din belşug la cină). Visul lui recurent cu closetele de negăsit nu-l mai tulbură de mult; are, de altfel, impresia că povestea din vis a ajuns, încetul cu încetul, să se supună unor reguli clare, ajungînd la un fel de coerenţă narativă aproape raţională, prin care pierde orice putere ofensivă.
Wall ia planul Berlinului, pe care-l pusese ieri pe noptieră, şi îl desface complet. Identic cu cel pe care probabil l-a pierdut (unde şi cînd ?) şi tot în bună stare, cu aceeaşi îndoi-tură accidentală într-un colţ, exemplarul de faţă prezintă în plus două cruciuliţe roşii
63
facute apăsat cu pixul; una marchează capătul intrării Feldmesser, semn deloc surprinzător, deoarece indică hanul, cealaltă, mai tulbu-rătoare, e la colţul dintre Piaţa Oamenilor de Anne şi Strada Vînătorului. Sînt locurile unde călătorul şi-a petrecut ultimele două nopţi. Se apropie, visător, de fereastra fară perdele. Chiar în faţa lui, amintirea din copilărie e tot acolo, aşezată exact la locul ei. Doar lumina s-a schimbat. Caselejoase, care primeau ieri seară lumina galbenă şi palidă a asfinţitului, sînt acmn în umbră. Scheletul velierului-fantomă a devenit mai întunecat, mai ameninţător şi parcă mai mare...
Prima dată cînd îi înregistrase imaginea, cu prilejul acelei foarte îndepărtate călă-torii îngropate în memorie, la începutul verii probabil, deoarece episodul trebuie să se fi petrecut în timpul vacanţei, e posibil ca impunătorul schelet din lemn negru să-l fi speriat pe copilul prea emotiv, bolnăvicios de impresionabil şi adesea urmărit de fan-tome, care se agăţa de protectoarea mînă maternă. Cu siguranţă că mama îl trăgea puţin, căci era obosit de atîta mers, şi totodată îl ajuta să nu-şi piardă echilibrul pe pavajul stricat, inegal, care, pentru picioa-rele fragile ale unui copil de şase ani, era asemenea unui drum de munte. Era însă deja prea greu penferu ca mama lui să-l mai poată purta în braţe.
64
Ceea ce îl tulbură cel mai mult pe Wallon în amintirile sale precise, evidente, aproape tangibile, deşi lacunare, nu e atît faptul că nu mai ştie pe cine căuta mama lui - lucru care îi pare astăzi fără importanţă —, cît localizarea berlineză a acestei căutări, ori-cum rămasă zadarnică: nu putuseră să întîl-nească persoana dorită. Dacă memoria nu mă înşală, mama lui îl ducea în anul acela (înjurul lui 1910) la o mătuşă prin alianţă, nemţoaică, ce avea un pavilion pe malul mării în insula Riigen; întreruperea călă-toriei, rătăcirea inutilă, canalul fără ieşire cu cimitirul de vase de pescuit abandonate şi putrede s-ar situa mai curînd într-o mică localitate maritimă din împrejurimi:
Sassnitz, Stralsund sau Greifswald.
Dar, dacă ne gîndim bine, venind din Franţa pe calea ferată, oprirea la Berlin era inevitabilă pentru schimbarea trenului şi, cu siguranţă, şi a gării, deoarece capitala germană, ca şi Parisul, de altfel, nu avea nici atunci o staţie centrală. Drumul lung cu trenul de la Brest, cu cele două întreruperi, reprezenta, fară îndoială, o adevărată aven-tură pentru o femeie singură, încărcată cu bagaje pentru un sejur îndelungat şi cu un plod... în ciuda distanţei ce desparte pămîn-tul său natal de coastele Pomeraniei, fale-zele Balticei, cu enormele blocuri de stîncă prăbuşite, cu pintenii de piatră, cu golfule-ţele de nisip auriu, cu ochiurile de apă
65
mărginite de alge lunecoase, unde şi-ar fi continuat în cursul acelei unice luni de vară, cu patruzeci de ani în urmă, jocurile cu atît mai solitare cu cît limba îl despărţea de băieţeii şi fetiţele care construiau neobosiţi castele pe care le topeau apoi apele, se ames-tecă de acum înainte în mintea călătorului cu plajele de pietriş, stîncile de granit, apele primejdioase din Nord-Finistere, ţinutul care i-a impregnat toată copilăria...
în amurg, parcurgînd cu paşi mari îngusta zonă rămasă uscată m partea supe-rioară a unui golfnisipos pe care refluxul îl părăseşte încetişor, merge de-a lungul curbei în festoane succesive desenate de iarba-de-mare, ce marchează limita mareei. Pe un pat de alge în zdrenţe, încă umede, smulse de ocean, zac tot felul de resturi a căror origine ipotetică lasă multe posibili-tăţi imaginaţiei: stele de mare, deja moarte, aruncate de pescari, fragmente de carapace sau de schelete aparţinînd unor crustacee sau unor peşti, o coadă bilobată, cărnoasă şi proaspătă, atît de mare încît ar putea fi a unui delfin sau a unei sirene, o păpuşă de plastic cu braţele rupte, dar tot surîzătoare, o sticluţă conţinînd un rest de lichid vîscos, de un roşu aprins, deşi afară se lasă întune-ricul, un pantofde bal cu tocul înalt aproape dezlipit de talpă şi a cărui căpută acoperită cu solzi de un albastru metalic sclipeşte cu o neverosimilă strălucire...
66
A doua zi
în timp ce-şi pune în ordine, la fel de meticulos ca de obicei, lucrurile din geantă, Boris Wallon, zis Wall, îşi aminteşte brusc de visul pe care l-a avut noaptea trecută, în care descoperea în bagaj minuscula păpuşă de porţelan cu membre articulate, cu care se juca (şi de care abuza) în copilărie. Ori-ginea reapariţiei ei onirice îi pare evidentă:
e vorba de acea mică firmă a magazinului de Pilppehen, zărită ieri la intrarea pavilio-nului confortabil unde locuia - şi unde poate încă mai locuieşte - Dany von Bnicke. Dar în acest ultim caz, dacă a scăpat cu viaţă după atentat, bărbatul evită, fără îndoială, să revină la domiciliul legal, pe care asa-sinii îl cunosc bine. Prudenţa cea mai ele-mentară îl obligă acum să se ascundă.
După ce coboară în sufrageria pustie, Wallon încearcă, aşteptînd micul dejun, să se adune, să pună în ordine elementele pe care le ştie în legătură cu această aventură în care nimic nu se petrece aşa cum era
67
prevăzut, în aşa fel încît să-şi stabilească, pe cît posibil, propriul plan de investigaţii şi chiar de acţiune. Nu mai poate fi vorba acum decît de un proiect personal, deoarece misiunea lui a luat sfirşit - cel puţin pro-vizoriu - o dată cu laconica dispoziţie pri-mită de la Pierre Garin. Maria, zîmbitoare şi tăcută, după ce i-a călcat într-un timp record costumul şifonat, se grăbeşte, plină de graţie, să-i aducă multiplele componente ale unei consistente gustări nemţeşti, pe care el o înghite, de altfel, cu multă poftă. Fraţii Mahler nu-şi fac astăzi apariţia, nici unul, nici celălalt.
Afară e soare, un soare de iamă, ceţos, care nu reuşeşte cîtuşi de puţin să încăl-zească aerul rece înviorat de o briză uşoară, intermitentă, capricioasă, tipic berlineză. Wall se simte şi el uşurat, chiar mai mult decît ieri, cînd reuşise să treacă de punctul de control american. Scăpat de bagajul atît de stînjenitor, odihnit după un somn lung şi relativ calm, se simte inutil şi foarte bine dispus. Privind lucrurile din jur cu deta-şarea cu care te uiţi la un film vechi din care lipsesc cîteva bobine, merge cu pas vioi, fară a da prea multă atenţie unei sen-zaţii vagi, dar persistente: creierul îi e parcă golit, amorţit în orice caz, şi ar fi inutil să-i pretindă eficienţă... Dar ce importanţă mai are asta de acum înainte?
68
Pe celălalt mal al canalului mort, un pescar, ţinînd un simplu fir invizibil în mîna dreaptă, întinsă puţin pentru a simţi mai bine ipoteticele muşcături, stă pe un scaun de bucătărie din lemn lăcuit, luat, probabil, dintr-o locuinţă din apropiere şi aşezat chiar pe marginea cheiului, înainte de prima treaptă a unei scări de piatră ce crestează şoseaua şi pe care se poate coborî pînă la apă. Calitatea ei mediocră, faptul că e tul-bure şi plină de deşeuri ce plutesc la supra-faţă (dopuri, coji de portocală, urme irizate de ulei) sau la mică adîncime (foi de hîrtie scrise, lenjerie pătată cu ruj ete.) fac foarte puţin probabilă supravieţuirea vreunui peşte. Bărbatul e în cămaşă, cu pantaloni suflecaţi şi încălţat cu espadrile, ţinută esti-vală nu tocmai compatibilă cu anotimpul. Ai zice că e un figurant prost sfatuit de costumieră. Are o mustaţă groasă, neagră şi pare să supravegheze împrejurimile cu o privire încruntată; poartă o şapcă lunguiaţă dintr-o ţesătură moale, al cărei cozoroc coboară pe ochi, precum acelea atît de preţuite de muncitorii din Grecia sau din Turcia.
Fără să se jeneze, aşa-zisul pescar întoarce încet capul pentru a-l urmări cu privirea pe acest burghez neverosimil în haină îmblănită care merge agale de-a lungul caselor, pe malul celălalt, adică de partea
69
numerelor cu soţ, şi care se opreşte la jumătatea drumului pînă la podul mobil -care nu mai poate fi ridicat, căci mecanismul este acum ruginit -, contemplînd solul cu o atenţie prelungită asupra zonei unde o rămăşiţă de vopsea de miniu a lăsat între dalele inegale şi despărţite culori sangvine, ieşite parcă din profunzimi subterane printr-o gaură triunghiulară la îngemănarea a trei pietre foarte netede, pentru a se răs-pîndi apoi în direcţii diferite, formînd lungi curbe sinuoase, cu viraje bruşte în unghi drept, încrucişări, bifurcări şi fundături, în care o privire scrupuloasă care le-ar studia parcursul nesigur, discontinuu, labirintic ar identifica uşor beţe şi cercuri, cruci, o svas-tică, scări de uzină, crenelurile unei fortă-reţe..., călătorul pe jumătate pierdut ridicîndu-se în sfirşit ca să contemple înalta structură metalică, neagră şi complicată, acum inutilă, ce servea odinioară la ridica-rea podului mobil, deschizînd şlepurilor accesul pe Landwehrkanal, cu cele două puternice arcuri de cerc înălţate către cer pînă la acoperişul caselor şi terminate printr-o masivă contragreutate din fontă, disc gros cu feţele bombate, asemănător ace-luia, mai modest, cu poleiala stinsă, al cînta-rului pentru scrisori moştenit de la bunicul Canu la moartea mamei şi aşezat acum pe masa mea de lucru. între mine şi cîntar
70
sînt răspîndite, într-o aparentă dezordine, multe pagini acoperite cu un scris fin, cu multe corecturi, aproape ilizibil, constituind ciornele succesive ale prezentului raport.
La stînga şi la dreapta acestui vast birou de mahon ale cărui ornamente napoleoniene pompoase le-am descris în altă parte, birou invadat tot mai mult, pe ambele laturi, de teancurile viclene ale hîrţogăraiei existen-ţiale, las de acum înainte închise obloanele celor trei ferestre ce dau spre parc, la sud, la nord şi la apus, ca să nu mai văd dezas-trul cumplit în care trăiesc de la uraganul ce a devastat Normandia imediat după Crăciun, marcînd într-un mod cu siguranţă de neuitat sfirşitul secolului şi trecerea mitică spre anul 2000. Frumoasa înşiruire a coroanelor, bazinelor şi peluzelor a lăsat loc unui coşmar din care nu reuşeşti să te trezeşti, pe lîngă care par derizorii distruge-rile istorice - s-a spus atunci - ale fnrtunii din '87, despre care am mai vorbit în textul meu. De data aceasta va fi nevoie de luni întregi sau chiar de ani de zile pentru a înlătura sutele de trunchiuri gigantice sfărî-mate care se încîlcesc într-o harababură inextricabilă (zdrobind copacii tineri îngri-jiţi cu atîta dragoste) şi enonnele rădăcini smulse din pămînt, unde au lăsat găuri uriaşe, parcă făcute de bombele dintr-un incredibil război fulger ce n-a durat decît o jumătate de oră.
71
Am vorbit adesea despre voioasa energie creatoare pe care omul trebuie să o inves-tească necontenit pentru a reordona în con-strucţii noi lumea în ruină. Şi iată că reiau acest manuscris după un an întreg de lucru la un scenariu, întrerupt de prea multe călă-torii, la cîteva zile după ce a fost distrusă o parte notabilă a vieţii mele, aflîndu-mă deci la Berlin după un alt cataclism, purtînd o dată în plus un alt nume, alte nume, făcînd o meserie de împrumut şi avînd paşapoarte false, cu o misiune enigmatică mereu pe punctul de a fi anulată, continuînd totuşi să mă zbat cu obstinaţie în mijlocul dedublă-rilor, al apariţiilor fugare, al imaginilor recu-rente în oglinzi ce reapar.
Chiar în acest moment, Wall grăbeşte pasul, îndreptîndu-se către ieşirea din strada Feldmesser, apucînd-o în mod evi-dent înspre casa de la numărul 2, unde se află ipoteticul magazin de păpuşi pentru copii şi adulţi. Portalul din fier forjat, stil 1900, e întredeschis. Dar călătorul nu îndrăzneşte să-l deschidă mai larg; preferă să-şi anunţe prezenţa trăgînd de lănţişorul ce atîmă în partea stîngă şi care în prin-cipiu ar trebui să acţioneze un clopoţel, deşi gesturile sale viguroase şi repetate nu declanşează nici un sunet perceptibil şi nici o reacţie umană.
72
Wall ridică atunci ochii spre faţada cochetului pavilion, a cărui fereastră cen-trală, la primul etaj, este deschisă. în cadrul larg se află un personaj feminin pe care vizitatorul îl ia mai întîi drept un mane-chin de vitrină, de la oarecare distanţă, căci imobilitatea lui pare perfectă, ipoteza expu-nerii lui la stradă fiind, de altfel, absolut verosimilă, dată fiind natura comercială a locului, afişată pe tăbliţa de la intrare. Dar, străfulgerat brusc de ochii care-l fixează, în timp ce un surîs imponderabil îi desface uşor tivul îmbufnat al buzelor, Wall îşi dă seama că s-a înşelat: în ciuda frigului pe care îl înfruntă într-o ţinută provocator de lejeră, e vorba — să mă ierte Dumnezeu! — de o adolescentă în came şi oase care îl ţintuieşte cu o privire de un aplomb osten-tativ. Tînăra cu părul blond în dezordine, probabil tocmai sculată din pat, este, trebuie s-o spunem, foarte minionă, în măsura în care acest adjectiv cu conotaţii dulcege s-ar potrivi cu strălucitoarea ei frumuseţe diavo-lească, cu postura ei arogantă, cu aerul ei trufaş care trădează, dimpotrivă, un carac-ter foarte puternic, călit, aventuros chiar, lipsit în orice caz de fragilitatea pe care ar trebui să o presupună vîrsta fragedă (vreo treisprezece sau paisprezece ani).
Cum ea n-a binevoit să răspundă salu-tului său vag, Wall îşi întoarce privirile
73
de la tulburătoarea apariţie, mai curînd des-cumpănit de această primire neaşteptată. împinge cît se poate de hotărît grilajul, tra-versează din cîţiva paşi grădina îngustă şi urcă apăsat cele trei trepte ale scării pero-nului. în dreapta uşii, lipită de zidul de cărămidă, se află o sonerie rotundă şi ară-mie, cu butonul tocit de degetele vizitato-rilor, dedesubtul căreia e fixată tradiţionala plăcuţă gravată cu numele „Joelle Kast". Wall apasă decis pe buton.
După un lung şi tăcut minut de aşteptare, uşa grea de lemn se întredeschide, cu oare-care reticenţă - s-ar zice -, şi o bătrînă îmbrăcată în negru apare în cadrul ei. înainte ca Boris Wallon să apuce să se pre-zinte sau să rostească vreun cuvînt de scuze, cotoroanţa îl anunţă cu o voce joasă, pe un ton confidenţial, că negoţul cu păpuşi nu începe decît după-amiaza, dar că se prelun-geşte în schimb toată seara, ceea ce, adău-gîndu-se tabloului erotic precoce oferit la fereastra de la primul etaj, îi întăreşte agen-tului nostru special pus pe liber bănuielile evocate mai sus. Pronunţă atunci fraza pe care o pregătise, într-o germană corectă, dar fără îndoială cam căznită, întrebînd dacă domnul Dany von Bnickc poate să-l pri-mească, deşi nu are fixată o întîlnire cu domnia sa.
Bătrîna cu figură severă deschide uşa mai larg, în aşa fel încît să-l vadă mai bine pe
74
acest comis-voiajor fără valiză, examinîndu-l din cap pînă-n picioare cu un fel de uimire neîncrezătoare, care se transformă încetul cu încetul într-o expresie limpede de groază, ca şi cum s-ar fi temut că are de-a face cu un nebun. Şi închide brusc uşa, al cărei canat se izbeşte cu un zgomot surd. Chiar deasupra, în afara vederii lui, risul luminos al fetiţei invizibile, cuprinsă dintr-o dată de o veselie al cărei motiv îmi scapă, se prelungeşte fară nici o reţinere. Cascada cristalină nu se întrerupe decît pentru a lăsa loc unei plăcute voci parfumate, ce exclamă în franceză pe un ton ironic:
„N-aveţi noroc astăzi!".
Vizitatorul izgonit îşi dă capul pe spate, curbîndu-şi bustul. Puştoaica insolentă se detaşează pe cer, aplecată peste pervaz, cu cămăşuţa transparentă descheiată aproape de tot, ca şi cum, trezită din somn, şi-ar fi scos în grabă desuurile de păpuşă noctumă pentru a adopta o ţinută mai decentă. Strigă:
„Aşteptaţi! Vă deschid eu!". Dar iată că trupul ei tot mai dezbrăcat (un umăr şi un sîn mic sînt acum descoperite) înaintează în gol într-un mod nesigur, periculos, dis-perat. Ochii i se lărgesc şi mai tare, în adîn-cimi de apă verzuie. Gura prea roşie i se deschide larg pentru a scoate un sunet ce nu poate să iasă, torsul ei graţios, braţele goale, capul cu bucle blonde se întind şi se
75
sucesc în toate direcţiile, se agită, se zbat în mii de gesticulaţii tot mai exagerate. S-ar zice că strigă după ajutor, că o ameninţă un pericol iminent - flăcările dogoritoare ale unui incendiu, colţii ascuţiţi ai unui vampir, cuţitul ridicat al unui asasin —, un pericol ce se apropie inexorabil de ea în interiorul camerei. E gata să facă orice ca să scape, de fapt cade deja, o cădere intenninabilă, şi e pe punctul de se a zdrobi de pietrişul din grădiniţă... Cînd, deodată, se retrage, aspirată de cameră, şi dispare.
Wall îşi revine în poziţia iniţială, în faţa uşii. Aceasta e din nou parţial deschisă;
dar, în locul cotoroanţei neprimitoare, o femeie tînără (de vreo treizeci de ani) stă nemişcată, privindu-l pe străinul care îşi trădează surprinderea printr-un surîs jenat. Acesta bîiguie ceva în germană, încercînd să sejustifice. Dar ea continuă să-l privească în tăcere, cu un aer serios, amabil, fară îndoială, deşi purtînd amprenta unei blîn-deţi triste, îndepărtate, contrastînd putemic cu exuberanţa impertinentă a adolescentei. Şi, dacă chipurile celor două par să aibă trăsături comune, în special forma migda-lată a ochilor mari şi verzi, gura cămoasă, ispititoare, nasul drept şi fin, de genul ace-lora cărora li se zice greceşti, mai pronun-ţat totuşi la femeia adultă, părul foarte brun al acesteia, pieptănat cu cărare la mijloc
76
după moda anilor '20, subliniază o diferenţă care nu e doar una de generaţie. Pupilele ei se mişcă imperceptibil, la fel şi buzele abia întredeschise.
Seducătoarea doamnă cu mimică încîntă-toare şi melancolică vorbeşte în cele din urmă cu o voce caldă şi gravă venind din profunzimile pieptului sau chiar ale pîntece-lui, într-o franceză în care recunoşti intonaţiile de cireaşă coaptă şi de caisă cărnoasă - rezonanţe senzuale, am putea spune în cazul ei - remarcate mai înainte la adolescentă: „Nu-i daţi prea mare atenţie lui Gigi, nici la ceea ce spune, nici la ceea ce face... Mititica e cam zurlie; e şi vîrsta:
are abia paisprezece ani... şi frecventează persoane dubioase". Şi, în timp ce Wall ezită şi nu ştie ce trebuie să răspundă, adaugă cu aceeaşi lentoare puţin cam absentă: „Doc-torul von Briicke nu mai locuieşte aici de vreo zece ani. îmi pare foarte rău... Numele meu e scris acolo. (Cu o mişcare graţioasă a braţului gol, arată placa de aramă de dea-supra soneriei.) Dar puteţi să-mi spuneţi Jo, nume pe care nemţii îl pronunţă lo, cea urmărită odinioară de un tăun prin toată Grecia şi prin Asia Mică, după ce Jupiter o siluise luînd forma unui nor cu luciri dogoritoare".
Surîsul fugitiv al lui Joelle Kast la această surprinzătoare evocare mitologică îl aruncă
77
pe vizitator într-un labirint de presupuneri visătoare. Intreabă, mai mult ca să tato-neze terenul:
— Şi de ce vă pare rău, dacă nu sînt indiscret ?
— în ceea ce priveşte despărţirea de Daniel ? (Un rîs plin, ca un uguit de porum-bel, o însufleţeşte o clipă pe tînără, un rîs ce pare a-i ţîşni din întregul corp.) Mie nu! N-am regrete! Vorbeam de dumneavoastră, de anchetă... domnule Wallon.
—A!.„ Aşadar ştiţi cine sînt?
—Pierre Garin m-a prevenit de vizita dumneavoastră... (o clipă de tăcere.) Intraţi. Mi-e cam frig.
Wall profită de culoarul lung şi întunecos prin care ea îl conduce pînă la un fel de salon, şi el destul de întunecat, încărcat cu mobile heteroclite, cu păpuşi mari, decorative şi cu obiecte care de care mai surprinzătoare (din acelea pe care le găseşti la dughenele de vechituri), ca să mediteze la cursul pe care l-a luat situaţia. Căzuse din nou într-o capeană? Instalat într-un fotoliu incomod de catifea roşie, cu braţe de mahon împo-dobite cu omamente grele de bronz, întreabă, optînd pentru cel mai natural ton monden de care este capabil:
— II cunoaşteţi pe Pierre Garin ?
— Evident! răspunde femeia ridicînd uşor din umeri, parcă puţin agasată de întrebare.
78
Toată lumea îl cunoaşte aici pe Pierre Garin. Cît despre Daniel, a fost soţul meu vreme de cinci ani, înainte de război... Era tatăl lui Gigi.
— De ce spuneţi că era ? întreabă călă-torul după o clipă de gîndire.
Doamna îl priveşte mai întîi fără să răs-pundă, ca şi cum ar reflecta îndelung la întrebare, dacă nu cumva i-a trecut brusc altceva prin minte, şi precizează cu o voce neutră, indiferentă:
— Gigi e orfană. Colonelul von Briicke a fost asasinat de agenţii israelieni, acum două nopţi, în sectorul sovietic... chiar în faţa apartamentului unde am locuit, împreună cu fiica mea, după ce am fost repudiată la începutul anului '40.
—Ce înţelegeţi prin „repudiată"?
— Daniel avea dreptul, avea chiar datoria să o facă. După noile legi ale Reich-ului eram evreică, iar el era ofiţer superior. Este şi motivul pentm care n-a recunoscut-o nicio-dată pe Gigi, născută cu puţin înainte să ne căsătorim.
—Vorbiţi franceza fără nici un fel de accent nemţesc sau central-european...
—Am fost crescută în Franţa şi sînt franţuzoaică... Dar acasă vorbeam şi un fel de sîrbo-croată. Părinţii mei veneau de la Klagenfurt... Kast este prescurtarea defor-mată de la Kastanjevica, un orăşel din Slovenia.
79
— Şi aţi rămas la Berlin pe toată durata războiului ?
— Gliuniţi! Statutul meu devenea tot mai nesigur, incomod chiar şi pentru viaţa noastră cotidiană. Abia dacă mai îndrăz-neam să ieşim din casă... Daniel ne vizita o dată pe săptămînă... în 1941, la începutul primăverii, a putut să ne organizeze ple-carea. Aveam încă paşaport francez. Ne-am instalat la Nisa, în zona de ocupaţie ita-liană. Oberfiihrer-ul von Bnicke a plecat în Est cu unitatea lui, în serviciile de infor-maţii strategice.
— Era nazist ?
— Probabil, ca toată lumea... Cred că nici nu-şi punea problema. Fiind ofiţer german, asculta de ordinele statului german, iar Germania era naţional-socialistă... De fapt, nici nu ştiu ce a mai făcut de la ultima noastră întrevedere, în Provence, pînă la întoarcerea lui la Berlin, acum cîteva luni. Cînd frontul s-a dislocat la Mecklemburg după capitularea amiralului Donitz, Daniel, demobilizat de ruşi pentru obscure raţiuni politice, şi-ar fi putut regăsi familia la Stralsund. în ce mă priveşte, am revenit aici de îndată ce a fost posibil, cu trupele de ocupaţie franceze. Vorbesc fară probleme engleza şi germana şi mă descurc destul de bine în rusă, care seamănă mult cu slovena. Am adus-o repede, prin intermediul Crucii
80
Roşii, pe Gigi şi ne-am instalat în fosta noastră casă de pe canal, cruţată ca prin minune de război. Păstrasem acte admmistra-tive berlineze dovedind că acesta era domi-ciliul meu şi că Gigi se născuse chiar aici. Un locotenent american amabil a legalizat situaţia: permis de şedere, cartelă de ali-mente şi aşa mai departe.
Fosta doamnă Joelle von Briicke, născută Kastanjevica, zisă Kast (spuneţi-mi Jo, e mai simplu), face toate aceste confidenţe cu o atît de evidentă grijă pentru claritate, coerenţă şi precizie, menţionînd mereu locu-rile, datele şi motivele peregrinărilor ei, îndt Boris Robin, care nici nu se aştepta la atîtea lămuriri, nu se poate împiedica să nu soco-tească povestea ei suspectă, dacă nu chiar neverosimilă. Ai zice că recită, străduindu-se să nu omită nimic, o lecţie învăţată cu grijă pe dinafară. Şi, fără îndoială, tonul ei aşe-zat, rezonabil, detaşat, fară nici o unnă de emoţie şi de resentiment, joacă un rol deloc neglijabil în această impresie insidioasă de falsitate. Poate chiar Pierre Garin în per-soană a născocit această odisee lămuritoare. Ca să afle adevărul, va trebui s-o ia la între-bări pe excentrica adolescentă, cu siguranţă nu atît de bine pregătită ca mama ei. Dar de ce oare aceasta din urmă, deşi nu pare nici expansivă, nici vorbăreaţă din fire, ţine atît de mult să-i bage în cap unui necunoscut
81
toate aceste detalii de prisos privind epopeea ei familială ? Ce ascund oare zelul ei intem-pestiv, memoria atît de minuţioasă, deşi lacu-nară, în ciuda aparentei exhaustivităţi a mărturiei ? De ce a fost atît de grăbită să se întoarcă într-un oraş nesigur, în mare parte distrus, destul de izolat, punîndu-şi poate viaţa în pericol ? Ce ştie cu adevărat despre moartea lui von Briicke? A jucat un rol esenţial? Sau doar unul secundar? Care este enigma în centrul căreia se găseşte apartamentul J.K.? Cum de cunoaşte atît de precis locul crimei ? Şi, pe de altă parte, cum a ghicit Pierre Garin că, în ultimul moment, călătorul a ales paşaportul pe numele Wallon ca să treacă în partea occi-dentală a oraşului ? Să-l fi avertizat Maria, îndatoritoarea chelneriţă de la Hotelul Alia-ţilor? Şi, în fine, de ce mijloace reale de existenţă dispunea susnumita Jo la Berlin, unde şi-a adus valvîrtej fiica minoră, care şi-ar fi putut continua mai uşor studiile într-o şcoală din Nisa ori Cannes?7
în timp ce reflectează la aceste mistere, Wall, ai cărui ochi s-au obişnuit acum cu penumbra tulbure care întunecă salonul vast cu draperii roşii trase aproape complet, inspectează cu mai multă atenţie decorul de talcioc oniric, talmeş-balmeş apăsător, magazin cu amintiri îngropate unde pre-zenţa printre jucăriile de copii mai mult
82
sau mai puţin miniaturizate a numeroase păpuşi în mărime naturală, îmbrăcate ţipător şi în contrast cu mutriţele lor juvenile, ar evoca mai curînd un lupanar de la 190o decît o prăvălie pentru fetiţe. lar imagi-naţia vizitatorului face din nou speculaţii asupra comerţului dubios practicat în această locuinţă burgheză a unui ofiţer din Wehrmacht.
Nota 7 - Diversele întrebări pe care se pre-face că şi le pune, cu falsă naivitate, nara-torul nostru neliniştit îl fac să comită cel puţin o eroare în dispozitivul complicat al pionilor săi: mărturiseşte în treacăt că o suspectează pe Maria - şi nu pe fraţii Mahler - că lucrează pentru servidile secrete franceze, deşi în acea dimineaţă ea nici măcar nu ne înţelegea limba. Intr-un mod încă şi mai straniu, el eludează singura între-bare ce ne-ar părea pertinentă (mie înde-osebi) şi care îl priveşte direct: tînăra văduvă dezamăgită nu-l face oare să se gîndească la o altă prezenţă feminină, care apare tot timpul în filigran în relatarea lui şi care îi este foarte apropiată ? Descrierea figurii ei cu trăsături ferme nu ne trimite oare la fotografia mamei sale, pe cînd aceasta avea treizeci de ani, imagine la care a facut ade-sea aluzie? Or el evită acum cu grijă orice menţionare a unei asemănări, totuşi incon-testabile (accentuată de vocea cu sonorităţi
83
emoţionante, despre care a vorbit în alt loc), însă profită, în textul său, de cea mai mică ocazie pentru a semnala similitudini şi duplicări care pot fi imaginare, puţin convin-gătoare, în orice caz, sau foarte îndepărtate în timp una faţă de alta, în loc să insiste asupra straniei analogii pe care o notăm şi noi aici. Insistă, în schimb, fără reţinere (şi în chip premeditat, fară îndoială) asupra atracţiei sexuale ce emană atît din Jo Kast, cît şi din scandaloasa adolescentă cu bucle de aur, deşi apropierea morfologică pe care o stabileşte între mamă şi copil ne pare, o dată în plus, absolut subiectivă, ca să nu spu-nem determinată de o intenţie mincinoasă.
Fiica „naturală" a lui Dany von Brucke reproduce de fapt mult mai limpede frumu-seţea „ariană" a tatălui ei, care, refuzîndu-i nobilul titlu ancestral, a împopoţonat-o cu un prenume prusac, arhaic şi aproape dis-părut: Gegenecke, repede schimbat în Gege, adică - pronunţat nemţeşte - Gheghe, dar franţuzit în Gigi şi ajuns ulterior Djidji pentru americani. Semnalez în trecere, pentru cei care n-au înţeles asta pînă acum, că tînăra domnişoară capricioasă, de o pre-cocitate remarcabilă în toate domeniile, este una dintre piesele de bază ale gîndirii noastre tactice.
leşind, în sfirşit, din visare (dar după cît timp?), călătorul îşi întoarce privirile către
84
doamnă... Constată cu surprindere că fotoliul în care stătea ea cu cîteva clipe înainte e acum gol. Şi, întorcîndu-se la dreapta şi la stînga, nu o zăreşte nicăieri în vasta încă-pere. Gazda pare să fi părăsit salonul cu păpuşi erotice, abandonîndu-l pe vizitator fără ca acesta să audă cel mai mic zgomot de paşi, vreun trosnet al parchetului sau vreun scîrţîit al uşii. De ce a plecat pe furiş? A fugit să-l anunţe pe Pierre Garin că pasă-rea migratoare se prinsese în plasă? Oamenii din serviciile secrete franceze erau oare deja în vilă, unde, la etaj, se aud zgomote neliniş-titoare? Dar iată că alunecoasa văduvă cu ochi verzi, a căror privire e de o tandreţe amăgitoare, îşi face discret apariţia printr-o uşă nevăzută a salonului-magazin, situată în adîncimi atît de întunecoase încît femeia pare că a apărut din noapte, purtînd cu grijă o farfurioară pe care se află o ceaşcă prea plină, al cărei conţinut se străduieşte să nu-l verse. Controlînd cu coada ochiului nivelul lichidului, se apropie cu un pas ima-terial de balerină, spunînd: „V-am facut o cafea, domnule Wallon, o cafea tare, ita-lienească... E puţin cam amară, darnu cred că aţi băut una la fel de bună în sectorul comunist. Aici, graţie intendenţei ameri-cane, beneficiem de anumite produse rare. (Depune în mîinile lui preţiosul dar.) Este cafea robusta columbiană..." Şi, după un
85
moment de tăcere, în timp ce el începe să soarbă cu înghiţituri mici infuzia neagră şi fierbinte, adaugă pe un ton familiar, matem:
„Sînteţi atît de obosit, bietul meu Boris, încît aţi adormit în timp ce vorbeam!"
Băutura este într-adevăr atît de robustă încît devine greţoasă. Nu e, cu siguranţă, ceea ce se numeşte o cafea americănească... Reuşind totuşi s-o bea, călătorul nu se simte mai bine; ba dimpotrivă. Ca să scape de greaţa care îl cuprinde, se ridică din fotoliu, pretextînd că se duce să pună ceaşca goală pe marmura unei comode, deja încărcată cu tot felul de mărunţişuri: gentuţe de plasă metalică, mărgele, ace de pălărie, cutii sidefate, cochilii exotice..., aşezate în faţa mai multor fotografii de familie de diferite mărimi, puse oblic în cadre de alamă cu marginile ajurate. La mijloc, cea mai mare dintre ele este un suvenir dintr-o vacanţă la mare, cu stîncile tocite ocupînd partea stîngă în planul secund, cu mici valuri stră-lucitoare în fundal şi, în prim-plan, cu patru personaje în picioare, aliniate pe nisip în faţa obiectivului. Fotografia ar fi putut fi facută pe o mică plajă bretonă, în regiunea Leon.
Cele două figuri centrale din imagine sînt blonde, de tip nordic: un bărbat înalt şi slab, de vreo cincizeci de ani, frumos şi cu o expresie severă, îmbrăcat cu nişte
86
pantaloni albi impecabili şi o cămaşă albă strînsă pe corp, cu nasturi închişi la man-şete şi la guler, avînd în dreapta o fetiţă de vreo doi ani, doi ani şi jumătate, drăguţă şi surîzătoare, complet dezbrăcată.
De o parte şi de alta se află două perso-naje al căror păr negru iese, prin contrast, în evidenţă: o tînără foarte frumoasă (de vreo douăzeci de ani) care ţine copilul de mînă şi, la cealaltă extremitate, un bărbat de treizeci sau treizeci şi cinci de ani. Amîn-doi poartă costume de baie negre (sau de o culoare suficient de închisă încît să apară aşa pe o fotografie alb-negru), costumul femeii acoperindu-i întreg trunchiul, iar al bărbatului doar partea inferioară, amîndoi încă uzi, probabil după o baie recentă. Dacă ne luăm după vîrsta lor, cei doi adulţi foarte bruneţi ar trebui să fie părinţii fetiţei cu părul ca spicul de grîu copt, care a primit drept moştenire mendeliană pigmenţii palizi ai bunicului.
Acesta priveşte acum în sus, spre mar-ginea dreptunghiului lucios, contemplînd probabil zborul unor păsări marine - pes-căruşi gălăgioşi, rindunici de mare cu capete negre, petreli îndreptîndu-se spre larg -sau poate nişte avioane care trec undeva în depărtare. Bărbatul mai tînăr se uită la fetiţă, care, cu mîna rămasă liberă, întinde spre fotografunul din acei crabi mici foarte
87
obişnuiţi pe plaje, numiţi crabi verzi, sau turbaţi, pe care îl ţine cu două degete de imul din picioarele din spate, contemplîndu-şi prada cu o expresie plină de încîntare. Doar tînăra mamă venusiană priveşte în direcţia aparatului, pozînd şi arborînd un graţios surîs de circumstanţă. Dar, foarte vizibile în centrul imaginii, atrăgînd imediat aten-ţia, cei doi cleşti larg deschişi şi cele opt picioare subţiri ale modestului crustaceu se desfaşoară în evantai, ţepene, la distanţe egale şi perfect simetrice.
Ca să-i studieze mai bine pe diferiţii actori ai acestei scene complexe, Wall a apucat rama cu ambele mîini şi a apropiat-o de ochi, ca şi cum ar fi vrut să pătrundă îna-untru. Pare gata să facă saltul, cînd vocea tulburătoare a gazdei intervine pentru a-l opri în ultimul moment, munnurindu-i chiar lîngă ureche:
— E Gigi la doi ani, într-un mic golfnisi-pos de pe coasta de nord-vest de la Riigen, în vara lui '37, cînd a fost o căldură neobiş-nuită.
— Şi tînăra superbă care o ţine de mînă şi pe umerii şi braţele căreia şiroiesc încă perlele oceanului?
— Nu e oceanul, e doar Marea Baltică. Acolo sînt eu, evident! (Răspunde compli-mentului printr-un rîs gutural, care se stinge culcîndu-se încet pe plaja umedă.) Dar eram deja măritată de multă vreme.
88
—Cu bărbatul care tocmai ieşise şi el din apă?
— Nu! Nu! Cu Daniel, domnul elegant şi mult mai în vîrstă, care ar putea, de altfel, să-mi fie tată.
— Scuzaţi-mă! (Politicosul vizitator îl recunoscuse uşor, bineînţeles, pe bătrînul colonel încremenit într-o alegorie antică, în Piaţa Oamenilor de Arme.) Dar de ce supra-veghează în felul acesta cerul?
— Se auzea zgomotul infemal al unei patrule de avioane Stukas într-un zbor de antrenament.
— Şi de ce-l interesa asta ?
— Nu ştiu. Dar se apropia războiul.
— Era un bărbat foarte frumos.
—Nu-i aşa? Un specimen perfect de dolihocefal blond pentru grădina zoologică.
— Cine a facut fotografia ?
—Nu-mi amintesc... Fără îndoială un profesionist, dată fiind calitatea foarte bună a clişeului, în cele mai mici detalii: aproape că poţi să numeri firele de nisip... Cît despre bărbatul cu părul negru, la extrema dreaptă, e fiul lui Dan dintr-o primă căsătorie... ca să folosim un cuvînt comod. De fapt, cred că n-au fost niciodată căsătoriţi...
— o iubire de tinereţe, dacă ar fi să ne luăm după maturitatea evidentă a fiului?
— Dan abia trecuse de douăzeci de ani. lar logodnica lui avea optsprezece, exact
89
vîrsta mea cînd l-am cunoscut... A avut întotdeauna mult succes pe lîngă domnişoa-rele romantice. E ciudat cum ae repetă isto-ria: era deja cetăţeană franceză şi, după fotografiile pe care le-am văzut, îmi semăna ca o soră geamănă, la treizeci de ani dis-tanţă... poate chiar mai mult. Se poate spune că avea gusturi sexuale bine fixate! Dar această primă legătură a durat şi mai puţin decît legătura noastră. „Nu era decît o repe-tiţie, mă asigura el, înaintea premierei." Am înţeles apoi, încetul cu încetul, că, dim-potrivă, eu eram doar o dublură, sau - în cel mai bun caz - vedeta unui spectacol efemer, reluare a unei piese vechi... Dar ce-aţi păţit, dragă domnule ? Păreţi tot mai extenuat. Abia vă mai ţineţi pe picioare... aşezaţi-vă...
Wallon, care de data aceasta se simţea într-adevăr rău, ca şi cum ar fi fost sub acţiunea unui drog al cărui gust amar îi persista în gură într-un mod neliniştitor, în timp ce gazda pune brusc capăt volubilităţii afectate a explicaţiilor şi comentariilor şi îl scrutează pe vizitatorul prizonier cu pri-virea dintr-o dată tăioasă a ochilor ei verzi, s-a întors clătinîndu-se în salon, căutînd un scaun salvator...8Dm nefericire, toate fbto-liile erau ocupate, nu de păpuşi în mărime naturală, aşa cum crezuse la început, ci de adolescente în came şi oase, purtînd desuuri
90
frivole şi care îi făceau complice cu ochiul, adresîndu-i zîmbete echivoce... Tulburat, a lăsat să cadă rama aurită, a cărei sticlă protectoare s-a spart cu un zgomot dispro-porţionat de puternic, de parcă s-ar fi lovit două talgere... Wall, crezîndu-se dintr-o dată ameninţat, a facut un pas înapoi către mar-mura comodei, de unde a luat la întîmplare, din spate, un mic obiect masiv, rotund şi neted ca o piatră lustruită, îndeajuns de greu ca să-i servească eventual drept armă defensivă... Gigi era aşezată, fireşte, în primul rînd, surîzîndu-i cu un aer provo-cator şi ironic. Şi celelalte fete se străduiau să-i atragă atenţia francezului cu poziţiile lor lascive. Aşezate în picioare sau pejumă-tate întinse, unele dintre ele mimau opere de artă mai mult sau mai puţin celebre:
Ulciorul spart de Greuze (dar într-o postură şi mai dezbrăcată), Momeala de Edouard Manneret, Prizoniera înlănţuită de Femand Cormon, Alice Liddell fotografiată de pasto-ml Dodgson m straie de micuţă cerşetoare, purtînd o sugestivă cămăşuţă în zdrenţe, sfinta Agatha purtînd graţioasa coroană de martiră şi arătîndu-şi sînii goi împodobiţi cu o rană deja foarte vizibilă... Wall a deschis gura să spună ceva, habar n-avea ce anume, ceva care să-l salveze de ridicolul situaţiei, sau poate ca să ţipe, aşa cum se întîmplă cînd ai un coşmar, însă nici un sunet nu i-a
91
ieşit din piept. Şi-a dat atunci seama că ţine în mîna dreaptă un ochi enorm de sticlă colorată, alb, albastru şi negru, provenind probabil de la vreo păpuşă uriaşă; l-a ridi-cat ca să-l examineze, oripilat, mai atent... Fetele au izbucnit, toate, în rîs, pe înălţimi şi timbre diferite, în crescendo, cu note ascu-ţite, hohote groase, într-un concert înfio-rător...9Ultima senzaţie a călătorului a fost acBea că e luat pe sus ca o păpuşă de cîrpă, dezarticulată şi inertă, în timp ce casa e invadată de un vacarm teribil, de parcă ar fi început o încăierare, un jaf sau mutarea dezordonată a lucrurilor.
Nota 8 - Profitînd de faptul că agentul nostru, perturbat, e pe cale să se înece printre ver-bele la imperfect şi la perfectul compus, putem preciza sau rectifica anumite detalii din lungul dialog de mai sus. Dacă amin-tirile mele sînt exacte, fbtografia familială de vacanţă nu a fost facută pe insula Riigen, ci lîngă Graal-Muritz, o staţiune balneară de la Marea Baltică, aproape de Rostock, unde Franz Kafka a stat în vara lui 1923 (aşadar cu paisprezece ani mai devreme) înainte de a veni la Berlin să-şi petreacă ultima lui iarnă, şi nu în plin Mitte, aşa cum a presupus naratorul nostru ceva mai înainte, ci în cartierul periferic Steglitz, care marchează astăzi, împreună cu Tempelhof, limita de sud a sectorului american.
92
Imi amintesc şi avioanele de pe cer, pentru că, într-adevăr, nu la zborul cocorilor cenuşii, foarte spectaculos în acest anotimp, privea tatăl. Totuşi, nu erau avioane Stukas în picaj, ci aparate Messerschmidt 109 zum-zăind la mare înălţime, fară să tulbnre liniş-tea turiştilor. Greşeala lui Joelle Kastanjevica venea din confuzia pe care o făcea cu un impresionant film de propagandă pe care îl văzusem în aceeaşi zi la jurnalul de actualităţi, într-o sală rudimentară din Ribnitz-Damgarten. Cît despre vocabularul din mediul teatrului folosit în legătură cu căsătoria ei (repetiţie, dublură, repetiţie generală, reluare ete.), el îşi are bineînţeles originea în perioada (ulterioară) a şederii ei la Nisa. Avea acolo o modestă papetărie de cartier, unde copiii veneau să cumpere creioane şi gume, iar ea era interesată mai mult de trupa de amatori fondată împreună cu cîţiva prieteni. Se spune că s-ar fi remar-cat jucînd rolul Cordeliei într-o adaptare scenică a Jurnalului unui seducător*, a cămi traducere în franceză apăruse înainte de război în colecţia „Cabinet cosmopolite". Nota 9 - Autorul problematicei relatări vrea fără îndoială, prin exagerările sale, să acre-diteze în mintea eventualului cititor teza otrăvirii; am asista aşadar în această scenă,
* Titlul unui roman de S0ren Kierkegaard
(n. tr.).
93
deliberat delirantă, la prunele efecte (greaţă, urmată de halucinaţii) ale aşa-zisei cafele narcotice pe care am fi pregătit-o noi înşine. Tactica lui probabilă, în impasul din care nu reuşeşte să iasă, ar consta în a dizolva responsabilităţile lui personale - conştiente sau inconştiente, voluntare sau involuntare, deliberate sau fortuite - într-o baie opacă de maşinaţiuni complicate urzite de adver-sarii săi, de jocuri duble pline de surprize, de vrăji şi farmece hipnotice care s-ar fi exercitat asupra lni, absolvindu-l de orice greşeală sau implicare a nefericitei şi fra-gilei lui persoane. Am dori, desigur, să aflăm chiar de la el ce interes am avea să-l dis-trugem. Toţi cei care au luat cunoştinţă de precedentele lui raporturi, fie şi în grabă sau parţial, au observat, în orice caz, că această tematică îngemănată a complotului şi a vrăjii prezintă, sub pana lui, o remar-cabilă recurenţă, la care se adaugă tumultu-oasa agresiune finală cu apariţia dezlănţuită a copilelor erotice.
Vacarmul pare să se fi oprit brusc. E o linişte totală, suspect de perfectă şi, de aceea, neliniştitoare; Franck Mathieu (sau Mathieu Franck, fiindcă e vorba de fapt de cele două prenume ale sale) se trezeşte, nu putem şti după cîte ore, într-o cameră familiară, pe care are impresia că o recunoaşte în cele
94
mai mici detalii, deşi decorul este pentru moment imposibil de situat în spaţiu şi timp. E noapte. Draperiile duble, groase sînt trase. Agăţat în centrul peretelui din faţa ferestrei invizibile, se află tabloul.
Pereţii sînt acoperiţi cu un tapet de pe vremuri, cu dungi verticale altemate: dungi albăstrui destul de întunecate cu margini albe, avînd între ele suprafeţe egale, dar mult mai luminoase, pe care se înşiruie de sus pînăjos desene identice, a căror culoare ternă a fost cu siguranţă, cîndva, aurită. Fără să fie nevoit să se ridice în picioare ca să se uite mai de aproape, Mathieu F. poate descrie din memorie acest semn cu semni-ficaţie incertă: un motiv floral, ceva care seamănă cu mugurele arborelui de cuişoare, cu o făclie minusculă sau un pumnal-baio-netă, dar şi cu o păpuşă mică al cărei corp şi ale cărei picioare lipite ar reprezenta lama lată a baionetei sau mînerul făcliei, capul fiind - la alegere - flacăra sau plăselele rotunde ale pumnalului, în timp ce braţele întinse în faţă (şi, deci, părînd mai scurte) ar reprezenta garda armei sau discul ce opreşte ceara fierbinte să se scurgă pe mîini.
Pe peretele din dreapta (pentru obser-vatorul aşezat cu spatele la fereastră) se află un dulap masiv cu oglindă, destul de adînc pentru a servi drept şifonier; oglinda groasă cu marginile din flori de cristal ocupă
95
uşa aproape în întregime; aici se zăreşte imaginea tăbloului, dar inversată, adică partea din dreapta a pînzei se regăseşte în jumătatea din stînga a suprafeţei reflec-tante şi invers, partea din mijloc a cadrului dreptunghiular (materializată în capul de o nobilă expresivitate al bătrînului) coincizînd perfect cu punctul central al oglinzii pivo-tante de pe uşa acum închisă şi deci per-pendiculară atît pe tabloul real, cît şi pe duplicarea lui virtuală.
Pe acelaşi perete, între dulapul plasat aproape în colţ şi zidul exterior pe care se află fereastra, ascunsă în întregime privi-rilor de draperiile grele, sînt două paturi duble, atît de mici încît nu ar putea donni în ele decît nişte copii de vîrstă fragedă:
mai puţin de un metru cincizeci lungime pe vreo şaptezeci de centimetri lăţime. Sînt despărţite unul de altul printr-o noptieră de lenm vopsit pe care stă o veioză în formă de sfeşnic, al cărei bec slab a rămas aprins. Cea de-a doua noptieră, absolut identică, de aceeaşi culoare albastru deschis şi cu aceeaşi veioză aprinsă, şi-a găsit loc exact în spaţiul dintre al doilea pat şi peretele exterior, în imediata apropiere a amplelor falduri pe care le face, în stînga, stofa de un roşu închis a draperiilor. Acestea par să depăşească destul de mult cadrul nevăzut
96
al ferestrei, ce n-are cum să fie una din acele ferestre largi cît peretele, la modă în zilele noastre.
Vrînd să verifice un detaliu ce-i este inac-cesibil din poziţia în care se găseşte acum, Mathieu se ridică într-un cot. Cele două perne au fiecare, aşa cum se aştepta, ini-ţiala unui prenume brodată de mînă în majuscule gotice reliefate; putem recu-noaşte relativ uşor, în ciuda omamentelor foarte complicate ale celor trei linii paralele din fiecare iniţială, destul de asemănătoare la prima vedere, litera M şi litera W. E momentul în care călătorul îşi dă seama de situaţia bizară în care se află: stă întins în pijama, cu capul pe un fel de sul dintr-o pînză groasă, proptit de peretele de sub fereastră, pe o saltea fără cearşaf aşezată direct pe podea între picioarele celor două paturi şi masa lungă de toaletă, unde pe marmura albă sînt două lighene identice din porţelan, doar că unul din ele are o ciobitură înnegrită de vreme şi reparată cu ajutorul unor agrafe metalice mîncate de rugină. Pe desenul cu volute monocrome înflorate ce împodobeşte o carafa pîntecoasă aflată între cele două lighene şi confecţio-nată din acelaşi material figurează un bla-zon pe care se pot citi, cu dificultate, aceleaşi iniţiale gotice aproape identice, de
97
data aceasta înlănţuite, astfel încît doar un ochi avizat reuşeşte să le identifice.
Gîtul carafei de apă se reflectă într-una din cele două oglinzi gemene fixate pe tape-tul în dungi, dominînd fiecare lighean de la o înălţime potrivită doar unor copii. Acelaşi lucru se poate spune despre înălţimea la care se află marmura mesei. în cealaltă oglindă (din dreapta) apare din nou o ima-gine a tabloului, al cărui desen este inversat. Dar, observînd cu atenţie prima oglindă (cea din stînga), descoperim, într-un plan îndepărtat, a treia reproducere a aceluiaşi tablou, de data aceasta cu desenul identic, adică reflectat (şi inversat) de două ori: mai întîi în oglinda mesei de toaletă, apoi în uşa dulapului.
Mathieu se ridică în sfirşit, cu mare greu-tate; se simte - nu ştie de ce - zdrobit de oboseală; se duce să-şi contemple chipul răvăşit, aplecîndu-se către centrul micii oglinzi de deasupra ligheanului ciobit, oglinda pe care se află, în fundal, litera M barată oblic de dunga fostei spărturi. Tabloul reprezintă un episod (poate celebru, dar s-a întrebat întotdeauna care anume) din istoria antică sau din mitologie, într-un peisaj cu coline unde se disting, în stînga, mai multe edificii cu coloane în stil corintic, ce for-mează fundalul decorului. Din dreapta, în prim-plan, se apropie, pe un armăsar negru,
98
un călăreţ ce îndreaptă, războinic, o sabie agresivă către bătrînul în togă aflat în picioare în partea din faţă a unui car cu roţi înalte pe care îl opreşte din goană, strunind cu hăţurile trase cei doi cai albi, dintre care unul, mai nervos, se cabrează nechezînd, rănit de zăbala prea întinsă.
în spatele semeţului bătrîn, încoronat cu o diademă regală, stau doi arcaşi îmbrăcaţi în pînză aspră, care îşi încordează arcurile, fără însă ca săgeţile să fie îndreptate către intempestivul agresor, pe care s-ar zice că nici măcar nu l-au văzut. Acesta din unnă poartă pe piept o cuirasă ce ar putea fi romană şi probabil dintr-o altă epocă decît toga vag grecească a bătrînului rege, al cărui umăr gol nu-i dă în nici un caz un aer răz-boinic, în timp ce pînza mulată pe trupurile celor doi soldaţi şi casca acoperindu-le ceafa şi urechile au mai curînd ceva egiptean. Dar un alt detaliu e şi mai tulburător din punct de vedere istoric: printre pietrele de pe drum zace un pantof de femeie aban-donat, un pantofior de bal cu toc înalt, a cărui căpută triunghiulară acoperită de paiete albastre sclipeşte în soare.
Scena iinernorială se desfăşoară din nou, în familiara ei bizarerie. Mathieu varsă puţină apă în lighean, a cărui ciobitură lipită se vede cu siguranţă mai bine ca odinioară. De cînd oare n-a mai fost înlocuit lichidul
99
ăsta gălbui ? Regăsindu-şi totuşi, inconştient, gesturile de copil, bagă în apă mănuşa de toaletă purtînd literele „M v B" înscrise cu aţă roşie pe agăţătoarea îngustă, formînd o buclă, şi care permite suspendarea ei de capătul răsucit al stativului de alamă cro-mată pe care sînt aşezate prosoapele. M îşi freacă uşor faţa cu ţesătura îmbibată de apă. Nu e de ajuns, din nefericire, pentru a face să dispară senzaţia de greaţă care l-a cuprins şi mai tare. 1 se învîrte capul, picioarele i se înmoaie... Manechinul e tot acolo, lipit de perete, la stînga tabloului... Bea din paharul pentru periuţa de dinţi o înghiţitură de apă călîie cu gust de cenuşă, după care se prăbuşeşte din nou pe saltea.
100
A treia zi
HR se trezeşte într-o cameră străină care ar putea fi o cameră de copii, dat fiind formatul miniatural al celor două paturi gemene, al noptierelor, al mesei de toaletă cu două lighene din porţelan gros, cu deco-raţiuni cenuşii. Stă întins pe o simplă sal-tea, dar de dimensiuni normale, aşezată pe podea. Se mai află acolo şi un dulap mare cu tradiţionala oglindă, a cărui uşă este larg deschisă, părînd uriaş printre aceste mobile de păpuşi. Deasupra capului, lumina e aprinsă: o lustră din sticlă mată, în forma unei cupe şi reprezentînd un chip de femeie, înconjurat, precum soarele, de şuviţe lungi, ondulate, şerpuitoare. Insă nu poate să exploreze mai mult detaliile, atît de puter-nică şi de directă este lumina. Pe peretele cu tapet în dungi din faţa saltelei e agăţată o pictură în stil pompierist, vagă imitaţie după Delacroix sau Gericault, fără nimic deosebit în afara mărimii şi a execuţiei mediocre.
101
în oglinda mare, tăiată strîmb, a dulapului se reflectă uşa prin care se intră în cameră. E larg deschisă, şi în cadrul ei, pe fundalul negru al unui coridor întunecos, Gigi stă nemişcată în picioare, contemplîndu-l pe călătorul culcat care, întins pe partea dreaptă, după cum îi e obiceiul, nu o observă pe adolescentă decît în uşa cu oglindă a dulapului, care pare aşezată într-un mod cît se poate de calculat. Totuşi, tînăra vizi-tatoare priveşte drept spre partea de jos a draperiilor roşii şi spre sulul de la căpătîiul saltelei, fără a-şi arunca ochii către oglindă, astfel încît nu poate să ştie că bărbatul culcat este acum cu ochii întredeschişi, că -la rîndul lui - o pîndeşte punîndu-şi alte întrebări despre ea. De ce stă această fetiţă zglobie tăcută şi ţeapănă, urmărind cu atîta atenţie somnul neliniştitor al oaspetelui? Să fie oare un somn anormal, de o durată alarmantă, de o profunzime exagerată ? Să fi încercat deja vreun medic, chemat de urgenţă, să-l trezească? Nu se citeşte oare un fel de angoasă pe drăgălaşul chip al copilei ?
Evocarea prezenţei eventuale a unui doc-tor la căpătîiul său declanşează brusc în mintea tulburată al lui HR o scurtă amin-tire, fragmentară şi fragilă, din trecutul apro-piat. Un bărbat chel, cu ţăcălia lui Lenin şi cu nişte ochelari foarte înguşti cu ramă de
102
oţel, ţinînd în mîini un cameţel şi un stilou, era aşezat pe un scaun la marginea saltelei, în timp ce, cu ochii în tavan, HR vorbea mult, însă cu o voce răguşită, de nerecu-noscut, fără să se controleze. Ce putea oare povesti în delirul lui? Din cînd în cînd, arunca o privire speriată către impasibilul său examinator, în spatele căruia un alt bărbat, în picioare, zîmbea fără motiv. lar acesta semăna în mod curios chiar cu HR, cu atît mai mult cu cît îşi pusese atăt costu-mul, căt şi paltonul îmblănit cu care sosise la Berlin agentul special.
Lă un moment dat, falsul HR, al cărui chip rămînea uşor de identificat în pofida mustăţii, falsă, desigur, s-a aplecat către medicul grefier ca să-i spună cîteva vorbe la ureche, arătîndu-i totodată ceva într-un teanc de hîrtii scrise de mînă... Imaginea înţepeneşte cîteva secunde în densitatea incontestabilă a realului, ca apoi să se des-trame cu o rapiditate deconcertantă. Doar un minut mai tîrziu, întreaga secvenţă a dispărut, topită în ceţuri, fantomatică, total neverosimilă. Erau, fară îndoială, doar res-turile plutitoare ale unui fragment de vis.
Gigi poartă astăzi o rochie bleumarin de şcolăriţă, foarte drăguţă, deşi aminteşte de uniforma austeră a pensioanelor religioase, cu fusta scurtă plisată, cu şoseţele albe şi cu guleraşul rotund scrobit. Şi iată că
103
înaintează acum cu paşi hotărîţi, dar graţioşi către dulapul cu oglindă, ca şi cum tocmai ar fi descoperit că fusese deschis intempestiv (sau poate, de acum înainte, inutil?). Cu un gest ferm, închide uşa, ale cărei balamale, neunse, scîrţîie prelung. HR se preface că a fost trezit brusc de zgomot;
îşi încheie în grabă nastnrii pijamalei străine în care a fost îmbrăcat (de către cine ? cînd ? de ce ?) şi se ridică în capul oaselor. Cu un aer pe cît poate de dezinvolt şi în ciuda unei incertitudini persistente privind locul exact în care se află şi motivele care l-au făcut să doarmă acolo, spune: „Bună, puştoaico!"
Adolescenta se mulţumeşte să dea uşor din cap. Pare preocupată, poate chiar nemulţumită. De fapt, comportamentul ei diferă atît de mult de cel din ajun (dar era oare în ajun ?) încît s-ar putea crede că este o altă fetiţă, identică la înfăţişare cu cea-laltă. Călătorul derutat riscă o întrebare banală, pe un ton indiferent:
— Te duci la şcoală ?
—Nu, de ce? se bosumflă ea, mirată. Am scăpat de mult de cursuri, teme şi exa-mene... Şi, în plus, nu este nevoie să mă tutuiţi-
—Cum vrei... Am întrebat din cauza costumului.
104
— Ce are costumul meu? Este ţinuta mea de serviciu!... De altfel, nu se merge la şcoală în toiul nopţii.
în timp ce Gigi se contemplă cu serio-zitate în oglinda dulapului, tredndu-se meto-dic în revistă, de la buclele blonde aranjate într-o dezordine căutată pînă la şosetele albe, pe care le lasă şi mai mult să cadă pe glezne, HR, ca şi cum s-ar fi molipsit, s-a ridicat pentru a-şi examina chipul boţit, aplecîndu-se mult către una din cele două oglinzi ale toaletei, aşezate prea jos, dea-supra lighenelor de porţelan. Pijamaua de împrumut cu dungi albastre ca cerul are litera W pe buzunarul de la piept. întreabă, prefărîndu-se că nu acordă mare importanţă:
— Ce fel de serviciu ?
— Animatoare.
—La vîrsta ta? Cu rochia asta?
—Nu există vîrstă pentru aşa ceva, ar trebui s-o ştiţi, domnule francez... Cît despre rochie, este obligatorie în dancing-barul unde sînt chelneriţă (printre altele)... îi face pe ofiţerii armatei de ocupaţie să-şi amintească de familiile lor!
HR s-a întors către promiţătoarea nimfă debutantă, care, pentru a-şi sublinia ironia comentariului, îi face parşiv cu ochiul, din spatele unei şuviţe săltăreţe ce îi acoperă unul din pomeţi şi sprînceana. Mimica ei indecentă este cu atît mai sugestivă cu cît
105
tînăra domnişoară şi-ă ridicat pînă în talie fusta amplă, cu pliuri adînci bine călcate, pentru a-şi aranja în faţa oglinzii chiloţii puţin cam largi, avînd de altfel grijă să lase să se vadă dedesubt prin micile cute. Picioa-rele goale sînt netede şi bronzate pînă la încheietura coapselor, ca şi cum ar fi fost la plajă, în plină vară. El spune:
— Cine e acest W a cărui pijama mi-a fost împrumutată ?
— Păi e Walther, evident!
—Cine-iWalther?
— Walther von Briicke, fratele meu vitreg, cel pe care l-aţi văzut ieri într-o fotografie de vacanţă, în salonul de la parter.
—Deci locuieşte aici...
—Nu, nu! Ferească Dumnezeu! Casa era goală şi încuiată de mult atunci cînd lo s-a instalat aici, la sfirşitul lui '46. Măgarul de Walther s-a dus probabil să moară ca un erou pe frontul rusesc, în timpul retragerii nemţilor.1o Sau zace într-un lagăr, în fundul Siberiei.
Nota 1o - Ştiind să se facă dezagreabilă colegilor, adorabila noastră tîrfuliţă în floare minte cu tupeul ei obişnuit, ca de fiecare dată cînd are ocazia. Şi, ceea ce e şi mai grav, doar pentru plăcerea gratuită de a minţi, cări nici o directivă a Serviciului nu
106
prevedea acest gen de precizări absurde, a căror infirmare ar fi, de altfel, foarte uşoară.
Gigi, care a deschis între timp uşa neunsă a dulapului mare, doar pe jumătate ame-najat ca şifonier, scotoceşte acum cu un soi de furie prin îmbrăcăminte, prin lenjerie şi printre nimicurile adunate pe rafturi într-un talmeş-balmeş inextricabil, în cautarea unui obiect pe care nu-l găseşte. o curea? o batistă? o bijuterie de doi bani? în ener-varea ei, lasă să cadă un pantofior negru, fin, cu toc înalt, a cărui căpută triunghiu-lară este în întregime acoperită de solzi albaştri metalizaţi. HR o întreabă dacă a pierdut ceva, însă ea nu binevoieşte să-i răspundă. A pus totuşi mîna pe obiectul căutat, un accesoriu foarte discret pe care el nu-l poate distinge în timp ce ea închide dulapul şi se întoarce, regăsindu-şi dintr-o dată surîsul. El spune :
— Dacă înţeleg bine, îţi ocup camera ?
—Nu. Nu chiar. Ai văzut ce mici sînt paturile! însă este singura oglindă din casă în care te poţi vedea din cap pînă-n picioare... A fost într-adevăr camera mea odinioară... de cînd m-am născut, sau cam de atunci, pînă în 1940... Aveam cinci ani. Mă jucam de-a dedublarea, din cauza celor două paturi şi a celor două lighene. în anumite zile eram W, iar în altele eram M. Deşi gemeni, erau
107
cu totul diferiţi unul de celălalt. Inventam obiceiuri distincte, caractere foarte preg-nante, manii personale, gînduri sau moduri de a acţiona total opuse... Mă străduiam să respect cu scrupulozitate presupusa iden-titate a fiecăruia.
— Ce-a devenit M ?
—Nimic. Markus von Bnicke a murit cînd era mic... Nu vrei să trag perdelele?
— De ce ? Spuneai că e noapte.
— N-are importanţă. Ai să vezi! Oricnm, nu există ferestre...
Regăsindu-şi fără vreun motiv aparent întreaga exuberanţă juvenilă, adolescenta parcurge din trei salturi elastice, pe salteaua cu dungi albastre, distanţa ce separă dulapul cu oglindă de draperiile roşii bine închise, pe care le trage cu amîndouă mîinile, dintr-o singură mişcare, pe bara metalică aurie, fScînd să alunece la stînga şi la dreapta inelele din lemn strunjit, ca şi cum despăr-ţirea lor mediană ar fi dezvăluit scena unui teatru. Dar în spatele draperiilor grele nu este decît peretele.
Zidul, într-adevăr, nu are nici un fel de fereastră, nici largă, nici îngustă, şi nici cea mai mică deschidere. însă în trompe-l'oeil se vede un canat artificial care dă către un exterior imaginar, pictate şi unul, şi celălalt pe tencuială cu un efect uimitor de realitate tangibilă, accentuat şi mai mult de spoturile
108
luminoase dispuse în mod judicios, pe care gestul tragerii perdelelor le-a aprins. înca-drat de cercevelele unui canat clasic cu două ferestre, pe care au fost pictate, cu o preocu-pare pentru realism maniacă şi hipertrofiată, profilurile, adînciturile şi scobiturile, zgîrie-turile şi defectele cele mai mărunte ale lemnului, cremona din fier zgîriată şi ea pe alocuri, se întinde, dincolo de cele două-sprezece ochiuri de sticlă dreptunghiulare (de două ori cîte trei pentru fiecare fereastră), un cumplit peisaj de război. Morţi şi muri-bunzi zac printre bolovani. Poartă umforma verzuie, uşor de identificat, a Wehrmacht-ului. Majoritatea nu mai au cască. o coloană de prizonieri dezannaţi, în aceeaşi ţinută mai mult sau mai puţin incompletă, cu hainele rupte sau murdare, se îndepărtează spre fundal, la dreapta, păziţi de soldaţi ruşi care îndreaptă către ei ţeava scurtă a puştii automate de asalt.
Chiar în prim-plan, în mărime naturală şi atît de aproape încît ai zice că este la doi paşi de clădire, se află un subofiţer rănit, neamţ şi el, clătinîndu-se, orbit de un pansa-ment provizoriu, pus în grabă, care îi încon-jură capul de la o ureche la cealaltă, pătat de sînge în dreptul ochilor. De altfel, a curs sînge şi de sub bandaj, pe nări, pînă la mus-taţă. Mîna dreaptă întinsă în dreptul feţei, cu degetele răsfirate, pare să pipăie aerul
109
de frica unor eventuale obstacole. Şi, totuşi, o fetiţă blondă de treisprezece-paisprezece ani, îmbrăcată ca o ţărăncuţă ucraineancă sau bulgăroaică, îl ţine de mîna stîngă pentru a-l conduce, mai exact pentru a-l trage către această fereastră neverosimilă şi providen-ţială, la care ea încearcă să ajungă din negura timpurilor, cu mîna liberă (cea stîngă) întinsă spre geamurile intacte ca prin minune, în care se pregăteşte să bată, sperînd să găsească vreun ajutor, un adă-post măcar, nu atît pentru ea, cît pentru orbul de care se îngrijeşte, Dumnezeu ştie cu ce intenţii obscure... Privind mai atent, această copilă miloasă seamănă foarte bine cu Gigi. Grăbindu-se să dea primul ajutor, şi-a pierdut baticul înflorat care îi acoperea capul. Buclele aurii lăsate libere îi flutură în jurul chipului surescitat de cursa teme-rară, de pericolele necunoscute, de aven-tură... După o îndelungă tăcere, munnură pe un ton neîncrezător, ca şi cum tot n-ar fi putut să admită existenţa tabloului :
— Se pare că Walther a meşterit chestia asta dementă, ca să se distreze...
—în camera ta de copil n-aveai deci fereastră ?
— Ba da, bineînţeles!... dădea spre o gră-dină din spate, unde se vedeau copaci mari... şi nişte capre. Deschizătura a fost zidită mai tîrziu, din motive necunoscute, probabil
110
în primele zile ale asediului Berlinului. lo spune că fresca a fost pictată în timpul bătă-liei finale de către fratele meu vitreg, prins de evenimente aici, în cursul ultimei sale permish.11
în depărtare, la stînga, se zăresc mai multe monumente în ruină amintind de Grecia antică, un şir de coloane sfărîmate la înălţimi diferite, un portic căscîndu-se în gol, fragmente de arhitrave şi de capiteluri prăbuşite. o căpriţă neagră, rătăcită, s-a căţărat pe una dintre aceste grămezi de ruine, ca pentru a contempla situaţia isto-rică. Dacă artistul a avut pretenţia de a reprezenta un episod precis (amintire perso-nală sau relatare a unui camarad) din al doilea război mondial, s-ar putea să fie vorba de ofensiva sovietică în Macedonia, din luna decembrie 1944. Nori negri alunecă în lungi fişii paralele deasupra colinelor. Scheletul unui tanc distrus îşi îndreaptă către cer ţeava enormă şi inutilă. Un pîlc de pini taie privirea, undeva între trupele ruseşti şi cei doi fugari ai noştri, cu care, desigur, mă identific din cauza tribulaţiilor mele actuale, descoperind chiar în trăsăturile şi în fizicul bărbatului o asemănare certă cu mine.
Nota 11 - Imprevizibila Gege nu inven-tează de data asta nimic şi prezintă, fără să le deformeze, cîteva informaţii corecte
111
furnizate de mama ei. Cu excepţia unui detaliu, totuşi: nu venisem cîtuşi de puţin pe malurile rîului Spree în permisie, lucru care nu era posibil în primăvara lui '45, ci, dimpotrivă, pentru o „misiune specială de contact", foarte riscantă, pe care ofensiva ruso-poloneză declanşată pe 22 aprilie a făcut-o inutilă. Din păcate sau din fericire, cine ar putea vreodată spune ? Să notăm şi faptul - care nu va mira pe nimeni - că adolescenta nu pare cîtuşi de puţin deran-jată de o anumită incoerenţă a afirmaţiilor ei: dacă mă aflu la Berlin în momentul asaltului final, nu prea am cum să fi murit, cîteva luni înainte, în timpul luptelor de ariergardă din Ucraina, Bielorusia ori Polonia, aşa cum s-a prefacut ea a crede cu cîteva clipe mai devreme.
Cît despre ruinele greceşti semnalate de narator, în planul secund, pe coline, ele nu erau — dacă îmi amintesc bine - decît o reluare în oglindă a celor din decorul mare-lui tablou alegoric care ocupa, încă de cînd mă ştiu, peretele opus al acestei camere de copii. Ar putea fi, totuşi, o referinţă sau un omagiu inconştient adus pictorului Lovis Corinth, a cărui operă m-a influenţat odi-nioară mult în propria mea creaţie, aproape la fel de mult ca şi opera lui Caspar David Friedrich, care a încercat cu obstinaţie, o viaţă întreagă, pe insula Riigen, să exprime
112
ceea ce David d'Angers numeşte „tragedia peisajului". însă stilul frescei despre care vorbim nu aminteşte, după părerea mea, nici de unul, nici de celălalt, în afară, poate, de cerul dramatic din pînzele lui Friedrich, esenţial pentru mine fiind să înfaţişez cu cea mai mare minuţiozitate o imagine de război autentică şi personală, luată direct de pe front.
Evocarea dragului meu Friedrich mă face acum să rectific o eroare de neînţeles (dacă nu e vorba, din nou, de o falsificare cu un scop greu de precizat) comisă de pretinsul Henri Robin cu privire la natura geologică a solului de pe coasta germană a Mării Baltice. într-adevăr, Caspar David Friedrich a lăsat nenumărate pînze reprezentînd falezele scli-pitoare de marmură, sau, mai prozaic, de cretă albă luminoasă, care au facut celebră insula Rugen. Faptul că scrupulosul nostru cronicar a păstrat amintirea unor enorme blocuri de granit, asemănătoare stîncilor armoricane din copilăria sa, mă lasă destul de perplex; şi asta cu atît mai mult cu cît solida sa formaţie agronomică, pe care o menţionează mereu (sau cu care doar se împăunează, cum spun gurile rele), ar trebui să nu-i permită această confuzie surprinză-toare; bătrînul soclu hercinic nu depăşeşte la noi, spre nord, fermecătorul masiv Harz, unde se întîlnesc de altfel legende celtice şi
113
mituri germanice: pădurea magică Pertes, care e o altă Broceliandă*, şi tinerele vrăji-toare care apar în Walpurgisnacht.
Cea care ne preocupă în prezent şi pe care o desemnăm în mesajele noastre sub numele de cod GG (sau 2G) ar putea fi de cea mai joasă speţă, şi anume din legiunea ireală a fetelor-flori abia nubile manipulate de demonul arthuro-wagnerian Klingsor. în timp ce încerc să o menţin sub control, tre-buie să mă prefac, urmărindu-mi scopul, că cedez extravaganţelor ei aproape cotidiene şi să mă supun unor capricii a căror paiaţă aş putea deveni încetul cu încetul, fară să-mi fi dat seama că o vrajă mă împinge inexo-rabil către o moarte probabil iminentă... Sau, şi mai rău, către decădere şi nebunie.
Mă întreb deja dacă faptul că a apărut în calea mea este întîmplător. Rătăceam în ziua aceea în jurul casei părinteşti, unde nu mai călcasem de la capitulare. Ştiam că Dany se întorsese la Berlin, dar locuia în altă parte, probabil în zona rusească, mai mult sau mai puţin clandestin, şi că Jo, a doua lui soţie, de care se despărţise prin 1940, tocmai se instalase în casă cu bine-cuvîntarea serviciilor secrete americane. Purtînd mustaţă falsă, ochelari mari, negri, pe care îi folosesc de obicei atunci cînd
* Pădure magică din legendele arthuriene (n. tr.).
114
vremea este prea însorită (pentru a-mi proteja ochii slăbiţi în urma rănii primite în octombrie '44 în Transilvania), şi o pălă-rie cu bor lat lăsat pe frunte, nu riscam să fiu recunoscut de tînăra mea mamă vitregă (are cu cincisprezece ani mai puţin decît mine) dacă s-ar fi întîmplat să iasă din casă în clipa aceea. Oprindu-mă în faţa porţii întredeschise, mă prefăceam că mă uit la panoul din lemn lăcuit fabricat recent, împo-dobit cu elegante volute pictate de mînă care vor să imite feroneria de la 190o a grilajului vechi, ca şi cum chiar aş fi căutat nişte păpuşi sau aş fi avut eu însumi de vînzare, supoziţie care n-ar fi inexactă,
într-un anume sens...
Ridicîndu-mi apoi ochii către pavilionul familial, la fel de cochet ca odinioară, am constatat cu surprindere (cum de n-am observat la sosire ?) că, exact deasupra uşii de la intrare, cu vizeta ei dreptunghiulară, a cărei sticlă este protejată de nişte ara-bescuri masive din fontă, fereastra centrală de la primul etaj era larg deschisă, fapt deloc neobişnuit în acea zi caldă de toamnă. în cadrul larg se afla un personaj feminin despre care am crezut mai întîi că este un manechin de vitrină, căd, de departe, nenaiş-carea lui părea perfectă, ipoteza unei astfel de expuneri la stradă fiind, de altfel, absolut verosimilă, din pricina caracterului comercial
115
al clădirii, aşa cum anunţa panoul servind drept firmă. Cît despre modelul păpuşii în mărime naturală alese drept momeală pentru a atrage clienţii (o graţioasă adoles-centă cu buclele într-o dezordine sugestivă, prezentată într-o ţinută scandalos de sumară, care-i dezvăluia farmecele juvenile şi promiţătoare), el nu putea decît să sub-linieze caracterul echivoc - ca să nu spunem provocator - al anunţului caligrafiat, căci se pare că afacerile cu tîrfuliţe minore sînt astăzi, în capitala noastră în derivă, mult mai răspîndite decît cele cu jucării pentru copii sau cu manechine de ceară pentru magazinele de modă.
După ce am verificat atent un detaliu lexical legat de eventuale subînţelesuri în textul firmei, am ridicat capul către etajul superior... Imaginea se schimbase. Nu mai era o efigie de muzeu Gr6vin erotic ai cărei nuri de abia înfloriţi erau expuşi în fereastră, ci o foarte tînără fată cît se poate de vie, care se contorsiona acum într-un mod pe cît de exagerat, pe atît de neînţeles, aple-cată peste balustradă într-o cămăşuţă trans-parentă care abia se mai ţinea pe un umăr şi ale cărei şnururi deja slăbite se desfăceau din ce în ce mai mult. Totuşi, zvîrcolirile ei cele mai nefireşti păstrau o graţie stranie, care te ducea cu gîndul la vreo zeiţă cambod-giană în delir, răsucindu-şi şi îndoindu-şi
116
în toate direcţiile cele şase braţe mlădioase, talia de o subţirime nemaivăzută, gîtul de lebădă. Părul auriu-roşcat, luminat de soa-rele puternic, se învolbura în jurul unui chip angelic cu contururi senzuale, în unduiri de gorgonă ieşind din crisalidă.
Imi amintesc şi acum cu emoţie şi tan-dreţe de scena ce urmează acestei prime apariţii. S-a petrecut două zile mai tîrziu, la căderea nopţii. Cum nu mă sinchiseam cîtuşi de puţin de legi în acea perioadă, de fapt nu prea îndepărtată, şi nici măcar de salvarea aparenţelor, organizaţia de pseudo-rezistenţi antinazişti căreia îi aparţineam pe atunci nefiind nimic altceva - trebuie s-o mărturisesc - decît o mafie criminală (proxenetism, droguri contrafăcute, docu-mente false, extorcare de bani de la demni-tarii fostului regim ete.) care prospera în umbra NKVD-ului, căruia îi furnizam tot felul de informaţii preţioase, fără a mai pnne la socoteală ajutorul nostru substanţial în acţiuni violente deosebit de riscante în sec-toarele occidentale, răpisem pur şi simplu atrăgătoarea nimfă pentru a o examina pe îndelete, acţiune în care mă folosisem de trei haidamaci iugoslavi, foşti deportaţi, lăsaţi în voia soartei după înfrîngere şi după închiderea uzinelor de război unde fuseseră puşi să muncească.
117
lată, aşadar, că nimfa se trezeşte dusă la sediul nostru central din Treptow, în apro-pierea parcului, însă într-o zonă incertă de depozite, hangare dezafectate, birouri în ruină, între riu şi şinele unei gări de măr-furi. în pofida blocadei, trecerea liniilor de demarcaţie nu ne punea nici o problemă, chiar dacă aveam în bagaje un colet împo-vărător: o adolescentă pe jumătate calmată de injecţia de rigoare şi care se zbate domol, ca într-un vis..., sau poate că se preface. Căci, încă de atunci, mi s-a părut ciudat ca ea să reacţioneze la propria-i răpire cu un asemenea sînge rece sau cu o asemenea indiferenţă.
Doctorul Juan (Juan Ramirez; îl vom numi mereu cu prenumele, dar pronunţat în franceză, ca în Golfe-Juan), care dispu-nea de o falsă ambulanţă a Crucii Roşii, încăpătoare şi comodă, era, ca de obicei, cu noi, pentru a veghea asupra aspectelor psiho-logice sau medicale ale operaţiunii. La punctul de trecere (podul de pe rîul Spree care ducea către Warschauerstrasse), a scos cu aplomb certificatul de internare într-un spital psihiatric din Lichtenberg ce depin-dea de Narodnîi Kommisariat*. Santinela, impresionată de ţăcălia ă la Lenin şi de ochelarii înguşti cu ramă de oţel, ca şi de nenumăratele ştampile oficiale puse pe
* Comisariatul Poporului (rus.) - n. tr.
118
document, a aruncat de formă o privire rapidă către tînăra noastră captivă, pe care doi sîrbi în costume de infirmieri o ţineau strîns, fără ca ea să se opună. Toată lumea şi-a arătat permisele sovietice de trecere, vizate la zi. Adolescenta găsise de cuviinţă că era preferabil să zîmbească în gol, fapt ce convenea de minune scenariului nostru. însă şi de data asta ne putem mira că nu a profitat de controlul poliţiei pentru a cere ajutor, cu atît mai mult cu cît - am aflat ulterior - vorbeşte foarte bine germana şi se descurcă în rusă mai mult decît onorabil. Doctorul Juan a precizat, de altfel, că o mică injecţie cu un calmant slab nu putea în nici un caz să o rupă în asemenea măsură de lumea exterioară şi de pericolele imi-nente care o ameninţau.
De altfel, de îndată ce am trecut de postul militar, viteaza noastră prizonieră a ieşit din năuceala momentană, agitîndu-se din nou, pentru a încerca să zărească ceva prin geamurile murdare, sperînd fără îndoială că va recunoaşte în întuneric, iluminatul urban fiind aproape inexistent, drumul pe care mergeam. Ca să-mi duc gîndul pînă la capăt, îmi sabota planul de campanie. Eu încercam, în primul rînd, să o sperii îngro-zitor. Ea, dimpotrivă, părea că se distrează, ai fi zis că devenise datorită nouă eroina unei benzi desenate pentru adulţi. lar atimci
119
cînd se prefăcea că vrea să scape sau că ceda brusc unui acces de panică, aceasta se întîmpla întotdeauna fără martori din afară şi consta în manifestări exagerate de puş-toiacă răzgîiată care joacă teatru.
o dată ajunsă în bîrlogul nostru, un şir de ateliere avînd încă maşini arhaice care vor fi servit, probabil, la prelucrarea pieilor crude, la întinderea, epilarea şi arderea lor cu fierul încins, dar şi lajupuirea blăniirilor preţioase sau pur şi simplu la tăierea lor meticuloasă sau la orice alte operaţiuni de acelaşi gen, fata se arătă curioasă mai ales de instalaţii şi de posibila lor întrebuinţare, ridicîndu-şi sau coborîndu-şi ochii către capre, troliuri, scripeţi, lanţuri groase de oţel la capătul cărora se aflau cîrlige înspăi-mîntătoare, un covor de cuie cu vîrful în sus, o masă lungă de metal cu cilindru de compresie, fierăstraie circulare uriaşe cu dinţi mari şi ascuţiţi... Continuînd în timpul acestui parcurs să pună întrebări neaştep-tate care nu primeau niciodată răspuns, scotea din cînd în cînd ţipete scurte de groază, ca şi cum i-am fi facut tnrul vreunui muzeu al supliciilor, apoi, brusc, îşi punea mîna la gură pufnind în rîs, fară motiv, ca
o şcolăriţă ieşită cu clasa la plimbare prin oraş.
în sala mare, mobilată mai sumar, care ne servea printre altele drept birou pentru
120
reuniunile noastre profesionale, dar, uneori, şi pentru relaxări mai intime, s-a apucat imediat să inspecteze cele patru portrete mari ce ocupau peretele din fund, executate de mine cu pensula în mai multe cerneluri de China (sepia, negru şi brun închis):
Socrate bînd cucută, Don Juan cu sabia în mînă şi purtînd mustăţile enonne ale lui Nietzsche, lov pe grămada lui de bălegar, doctorul Faust după Delacroix. Vizitatoarea părea să fi uitat cu totul că venise acolo, în principiu, avînd statutul unei mici captive speriate, la discreţia răpitorilor ei, şi nici-decum ca turistă. A trebuit deci să fie che-mată la ordine pentru ca să compară în faţa judecătorilor - doctorul şi cu mine — trîntiţi în fotoliile noastre favorite, foarte conforta-bile, în ciuda faptului că erau tot mai desfun-date, pielea odinioară neagră decolorîndu-se sub acţiunea conjugată a iemilor umede, a uzurii şi a neîngrijirii, plesnind în mai multe locuri, lăsînd chiar să iasă, printr-o ruptură triunghiulară, sub mîna mea dreaptă care scormoneşte distrat, un smoc blond presă-rat cu fire roşcate.
La zece paşi în faţa noastră se află un divan din piele roşcată într-o stare puţin mai bună, sub o fereastră largă fără perdele, al cărei geam, evocînd mai degrabă o uzină decît un apartament, a fost în mod grosolan vopsit cu alb de Spania. Printre dîrele de
121
vopsea prelungite în spirale nebuloase se zăresc liniile verticale ale unor gratii groase cu aspect carceral, care constituie grilajul exterior de protecţie. Căutînd un scaun pe care să se aşeze, şcolăriţa noastră neatentă a vrut să se îndrepte spre divan, însă am făcut-o să înţeleagă prin cîteva cuvinte severe că aici nu era vorba de o şedinţă de psi-hanaliză şi că trebuia, prin urmare, în timpul interogatoriului, să stea în picioare în faţa noastră, nemişcată, mai puţin atunci cînd i se ordona să se mişte. S-a supus fără prea multe fasoane, aşteptînd cu un surîs timid pe buzele ei foarte seducătoare întrebările noastre care întîziau, neîndrăzriind să ne privească decît pe furiş, aruncînd scurte priviri într-o parte şi-ntr-alta, bîţîindu-se de nerăbdare şi neştiind prea bine ce să facă cu mîinile, impresionată totuşi de tăce-rea noastră, o ameninţare surdă, şi de chipu-rile noastre încruntate.
La dreapta ei (aşadar la stînga noastră), în faţa celor patru personaje emblematice dragi filosofului danez, tot peretele este ocu-pat de un geam de atelier din sticlă mată. Unele dintre ochiurile înalte au fost sparte cu ocazia manipulărilor sau în împrejurări violente; foi de hîrtie translucidă maschează spărturile şi lipsurile. De cealaltă parte, încăperea pe care am traversat-o venind aici era luminată puternic (în orice caz,
122
mult mai mult decît a noastră), ca de nişte reflectoare, iar siluetele paznicilor iugoslavi se profilau în umbre chinezeşti pe ecranul de sticlă, mărite în chip paradoxal atunci cînd se îndepărtau de noi către una din sursele de lumină, ceea ce dădea impresia că, dimpotrivă, se îndreptau cu paşi mari spre noi, transformîndu-se pentru cîteva secunde în nişte titani. Aceste proiecţii înşe-lătoare se deplasau fără încetare, dispă-reau, reapăreau, se apropiau brusc, se încru-cişau ca şi cum corpurile treceau unul printr-altul, putînd căpăta astfel, uneori, o prezenţă şi nişte dimensiuni alarmante şi supranaturale. Adolescenta, din ce în ce mai stingherită de tăcerea noastră continuă şi de privirile aţintite asupra ei cu o răceală inexpresivă, dar cu atît mai neliniştitoare, mi s-a pămt atunci, în sfirşit, pregătită pentru ce era prevăzut în continuare.
îi vorbisem mai întîi în germană, însă cum ea folosea cel mai adesea, în întrebări şi comentarii, franceza, m-am hotărît să con-tinuu în limba lui Racine. Atunci cînd i-am spus, abrupt şi fără echivoc, să se dezbrace complet, şi-a ridicat către noi pleoapele, gura i s-a întredeschia, ochii verzi i s-au mărit, în timp ce ne scruta cînd pe doctor, cînd pe mine, oarecum incredulă. Dar surîsul palid îi dispăruse. Părea că descoperă că nu glu-meam, că eram obişnuiţi să fim ascultaţi
123
fără comentarii şi că dispuneam - lucrul cel mai de temut - de toate mijloacele coer-citive necesare. A înţeles repede, socotind fără îndoială că această examinare urma să fie lucrul cel mai mărunt, avînd în vedere statutul ei de pradă excitantă. După ce a ezitat exact atît cît era nevoie pentru ca noi să măsurăm (gest subtil menit să ne aţîţe plăcerea ?) amploarea sacrificiului impus de o cerere atît de exorbitantă, a început să se dezbrace încet, cu gesturi fermecătoare, de o pudoare prefacută, de o inocenţă agre-sată, gesturile unei martire constrînse de forţa brutală a călăilor ei.
Cnm era o căldură aproape estivală, chiar şi seara, în acest început de toamnă, fata nu purta mare lucru pe ea. Dar îşi scotea fiecare haină încet şi cu cele mai mari reti-cenţe, destul de mîndră totuşi de ceea ce urma să dezvăluie, într-o gradare delibe-rată, juriului de experţi. Cînd, răsucindu-se, aplecîndu-se şi ondulîndu-se, îşi scoase, m cele din urmă, chiloţii albi, s-a abandonat privirilor noastre de inchizitori şi, alegînd cu bună ştiinţă să-şi ascundă mai degrabă sentimentul de ruşine decît intimităţile deli-cate, şi-a ridicat braţele spre faţă pentru a o masca în spatele mîinilor, cu palmele deschise şi degetele răsfirate, printre care îi vedeam sclipirea pupilelor. Apoi a fost pusă să execute cîteva rotiri suficient de lente
124
pentru ca să poată fi văzută pe îndelete, din toate părţile, Şi era într-adevăr foarte dră-guţă, statuetă modelată precum o adorabilă păpuşă femelă gata să iasă din crisalidă.
Doctorul a felicitat-o, subliniind cu voce tare - cu intenţia evidentă de a spori tulbu-rarea unui obiect atît de plăcut — calitatea remarcabilă a farmecelor sale dezgolite, tre-cînd în revistă eleganţa zveltă a taliei, conturul coapselor, cele două gropiţe de pe şoldurile cambrate, rotunjimea fermecă-toare a feselor mici, sînii tineri deja bine dezvoltaţi, cu areole discrete, dar cu sfir-curile într-o cochetă erecţie, delicateţea buri-cului, pubisul, în fine, dolofan şi desenat cu graţie sub părul auriu şi des, deşi încă pufos. Să precizăm că Juan Ramirez, care are vreo şaizeci de ani, era odinioară specialist în dereglările perioadei prepuberale. în 192o a participat, alături de Karl Abraham, la fondarea Institutului de Psihanaliză din Berlin. La fel ca Melanie Klein, era analizat în scopuri didactic chiar de Abraham, cînd acesta a murit prematur. Poate sub influenţa prestigioasei lui colege, cerceta şi el agresi-vitatea infantilă precoce, consacrîndu-se curînd în special problemelor fetiţelor şi preadolescentelor.
Cea din faţa noastră întreabă, cu o voce ezitantă, dacă intenţionăm să o violăm. o liniştesc imediat: doctorul Juan îi apreciase
125
fonnele după nişte criterii estetice obiective, însă e prea împlinită pentru gustul său, care nu se abate de la pedofilia cea mai strictă. In ceea ce mă priveşte, trebuie să recunosc că îmi satisface pe deplin fetişu-rile anatomice şi obsesiile sexuale cele mai profunde, reprezentînd în ochii mei ferme-caţi aproape un ideal feminin; dar sînt, în materie erotică, partizanul blîndeţii şi al persuasiunii inofensive. Chiar şi atunci cînd e vorba să obţin favoruri umilitoare şi să pun în scenă practici amoroase de o cru-zime evidentă, am nevoie de consimţămîntul partenerei, adică, adeseori, al victimei mele. Sper să nu o dezamăgesc prea tare printr-o atare mărturisire a altruismului meu. în exerciţiul profesiei, desigur, e cu totul altceva, aşa cum riscă să observe în curînd dacă nu dă dovadă de suficient zel în răspunsurile la întrebările noastre. Să-i intre bine în cap, va fi doar pentru nevoile anchetei.
— lar acum, i-am spus, vom proceda la interogatoriul preliminar. îţi vei ridica mîi-nile deasupra capului, căci trebuie să-ţi vedem ochii atunci cînd vorbeşti, ca să ştim dacă este vorba de un adevăr sincer sau de nuncium, sau de jumătăţi de adevămri. Ca să nu oboseşti stînd prea mult în această poziţie, putem să te ajutăm.
126
Doctorul, care şi-a scos cameţelul şi stiloul pentru a nota anumite puncte ale depoziţiei, apasă butonul unei sonerii aflate în apropierea mîinii stîngi, şi trei tinere îşi fac pe loc apariţia, îmbrăcate în nişte uni-forme negre foarte sobre, ce aparţinuseră probabil vreunui corp auxiliar de femei al fostei armate germane. Fără să scoată un cuvînt şi cu o rapiditate de profesioniste obişnuite cu munca în echipă, o înşfacă pe micuţa prizonieră cu o fermitate lipsită de violenţă inutilă, îi fixează încheieturile mîi-nilor, cu nişte brăţări de piele, de două lan-ţuri grele coborîte ca prin minune din plafon, în timp ce gleznele îi sînt legate în acelaşi fel de două inele mari de fier prinse în podea la o distanţă de aproximativ un pas unul de celălalt.
Picioarele îi sînt astfel depărtate, sub pri-virile noastre, într-o atitudine poate puţin indecentă, însă această poziţie - ce nu are nimic exagerat - îi va permite să stea în picioare timp îndelungat. Aceste lanţuri nu sînt prea întinse, şi nici acelea care îi ţin braţele în sus, de o parte şi de alta a părului auriu, astfel încît corpul şi picioarele au o oarecare libertate de mişcare, în anumite limite, desigur. Cele trei asistente au acţio-nat cu o asemenea dezinvoltură, cu atîta precizie în gesturi, cu o asemenea perfectă coordonare a mişcărilor şi a ritmurilor, încît
127
tînăra noastră prizonieră n-a avut timp să înţeleagă bine ce i se întîmplă, lăsîndu-se manipulată fără să opună nici o rezistenţă. Pe chipul ei atît de tînăr se citeşte doar un anaestec de mirare, teamă vagă şi un fel de derută psihomotorie. Nevrînd să-i las prea mult timp de gîndire, încep imediat inte-rogatoriul, răspunsurile venind pe loc, aproape mecanic:
— Prenumele ?
— Genevi6ve.
— Dhninutivul uzual ?
—Ginette... sau Gigi.
—Numele mamei?
— Kastanjevica. K, A, S... (dictează Hteră cu literă), numită Kast pe paşaportul actual.
—Numele tatălui?
— Tată necunoscut.
— Data naşterii ?
—Doisprezece martie o mie nouă sute treizeci şi cinci.
— Locul naşterii ?
— Berlin-Kreuzberg.
— Naţionalitatea ?
— Franceză.
— Profesia ?
— Elevă de liceu.
Se vede că a completat adesea astfel de formulare de identitate, în schimb, pentru mine apare o problemă: avem de-a face aşadar cu fiica lui lo, despre care credeam
128
că rămăsese în Franţa. Obiectul erotic al dorinţelor mele actuale ar fi prin urmare sora mea vitregă, căci este, ca şi mine, fiica detestabilului Dany von Brucke. In reali-tate, lucrurile nu sînt chiar atît de clare. Dacă tatăl prezumtiv n-a vrut niciodată să-şi recunoască odrasla, nici s-o ia în căsătorie pe tînăra mamă, de două luni deja amanta lui oficială în momentul conceperii, asta se datorează faptului că era la curent cu relaţiile amoroase pe care fiul nedemn şi dispreţuit le întreţinuse înaintea lui cu frumoasa fran-ţuzoaică, relaţii care continuaseră, de altfel, pe o perioadă tranzitorie destul de îndelun-gată. Despot de modă veche, uzînd mai întîi de abjectul drept nobiliar al primei nopţi, a sfirşit prin a o păstra numai pentru el. Joelle, lipsită de resurse materiale, disponibilă şi nestatomică, pierdută în îndepărtatul nostru Brandeburg, n-avea decît optsprezece ani. S-a lăsat convinsă de prestigiosul ofiţer, băr-bat frumos de altfel, care îi oferea confortul material şi îi promitea căsătoria. Consimţă-mîntul la o soluţie aparent avantajoasă era de înţeles şi am iertat-o... Pe ea, nu pe el! în orice caz, avînd în vedere data naşterii tulburătoarei fetiţe, ar putea fi chiar pro-pria mea fiică, carnaţia de ariană nordică venindu-i în acest caz de la bunicul ei, ceea ce n-ar fi deloc ieşit din comun.
129
Am privit-o pe delicioasa Gigi cu alţi ochi. Mai degrabă excitat decît încurcat de întor-sătura pe care o luase răpirea ei inopinată, împins poate şi de o vagă dorinţă de răzbu-nare, am reluat interogatoriul: „Ai deja ciclu?" Fata şi-a mărturisit, încuviinţînd tăcut din cap, maturitatea, ca şi cum ar fi fost vorba de ceva ruşinos. Am continuat în aceeaşi direcţie interesantă: „Mai eşti vir-gină?" Cu aceeaşi jenă, a facut semn din cap că da. în ciuda curajului ei, care înce-pea totuşi să o părăsească, a roşit datorită cinicei indiscreţii a întrebării: mai întîi fruntea şi obrajii, apoi întreaga ei camaţie fragedă, de la piept pînă la pîntece, s-au colorat într-un roz aprins. Şi-a lăsat ochii în jos... După o lungă tăcere, primindu-mi aprobarea, Juan s-a ridicat pentru a-i face acuzatei un profesional tuşeu vaginal care, cu toate precauţiile, i-a provocat o tresărire, dacă nu de durere, măcar de revoltă. S-a zbătut puţin, dar, neputînd să-şi lipească coapsele, n-a reuşit să scape de examenul medical. Juan a revenit la locul lui şi a declarat calm: „Fetiţa asta e o mincinoasă neruşinată".
Cele trei asistente în uniformă rămă-seseră în încăpere, puţin retrase, aşteptînd să fie din nou solicitate. La un semn de-al meu, una dintre ele s-a apropiat de vino-vată ţinînd în mîna dreaptă un bici din piele
130
ale cărui fişii fine, suple, dar suficient de tari se termină printr-o extremitate rigidă, uşor de manevrat. Am indicat, întinzînd trei degete, gradul pedepsei ce trebuia apli-cată. Cu îndemînarea unei dresoare, călăul a aplicat pe fesele uşor depărtate datorită poziţiei trei şfichiuiri scurte şi precise, lăsînd un scurt răgaz între ele. Micuţa se cambra de fiecare dată sub muşcătura biciului, des-chizînd gura într-un spasm de durere, dar abţinîndu-se să ţipe sau să scoată vreun
geamăt.
Foarte emoţionat de spectacol, am vrut
să o recompensez pentru curajul ei. M-am îndreptat spre ea, cu o expresie compăti-mitoare mascînd pe cît posibil o poftă hul-pavă, perversă/şi i-am privit fesele gingaşe proaspăt maltratate: trei linii roşii foarte clare, întretăiate, fără nici o urmă de rană, cît de mică, pe pielea fragilă a cărei fineţe catifelată am reuşit s-o apreciez printr-o atingere uşoară. Cu cealaltă naînă, i-am intro-dus două, apoi trei degete în vulva plăcut umezită, care m-a incitat să o masturbez mîngîindu-i clitorisul cu delicateţe, încet şi cu o bunăvoinţă patemă, fară a insista totuşi, deşi mugurele de came se umflase pe loc, iar frisoanele îi cuprindeau tot bazinul.
întors la locul meu, în faţa ei, am con-teroplat-o cu dragoste în timp ce tot corpul i se ondula în valuri mici, poate pentru a-şi
131
calma usturimile provocate de scurta corecţie. I-am zîmbit şi a început prin a-mi întoarce un suris nesigur, cînd, brusc, a înce-put să plîngă fară zgomot. Pînă şi asta o facea fermecătoare. Am întrebat-o dacă ştie celebrul alexandrin al marelui ei poet naţio-nal: ^J'aimaisjusqu'ă sespleurs quejefaisais couler"*. A murmurat printre lacrimi:
— lertaţi-mă că am minţit.
— Ai mai spus şi alte lucruri inexacte ?
— Da... Nu mai merg la şcoală. Sînt ani-matoare într-un cabaret din Schoneberg.
— Care cum se numeşte ?
—Die Sphinx.
începeam să am o bănuială. Chipul ei angelic îmi aducea în memorie, intermitent, o amintire noctumă fugitivă. Frecventez din cînd în cînd cabaretul Sphinx (sau mai degrabă „Sfinxa", fiindcă acest cuvînt este feminin în germană) şi, atunci cînd pene-tram puţin mai înainte, cu arătătorul şi mijlociul, acest sex fraged, despicătura umedă a micii ei madlene, învelită într-o blăniţă mătăsoasă, mi-a declanşat spontan amintirea: o mîngîiasem deja pe sub fusta de şcolăriţă în penumbra propice a acestui
„Chiar lacrima-i de mine stîrnită, o iubeam1' (Britannicus, II, 2, tr. Dinu Bondi şi Radu Popescu în Jean Racine, Teatru, ESPLA, 1959, p. 188) - n. tr.
132
bar foarte intim unde toate chelneriţele sînt nişte puştoaice serviabile, mai mult sau mai puţin pubere.
Nu trebuia totuşi să-i aplicăm acesteia şi celelalte corecţii, fie şi ca alibi moral care să justifice faptul că se afla în ghearele noastre ? Am aprins un trabuc şi, după ce am reflectat trăgînd cîteva fumuri, i-am
spus:
—Acum ai să ne povesteşti unde se ascunde presupusul tău tată, fie el şi nele-gitim, Oherfuhrer-vX von Briicke.
Prizoniera, cuprinsă brusc de spaimă, a făcut cîteva mişcări desperate de negare, scuturîndu-şi buclele aurii de la dreapta la stînga:
— Nu ştiu, domnule, chiar nu ştiu nimic. Nu mi-am revăzut aşa-zisul tată de cînd mama s-a întors în Franţa cu mine, acum aproape zece ani.
— Ascultă-mă cu atenţie: ai minţit prima oară spunînd că încă mai mergi la şcoală, ai minţit a doua oară în legătură cu pre-tinsa ta virginitate, fără a mai pune la soco" teală răspunsul foarte incomplet pe care l-ai dat atunci cînd ai vorbit de un „tată necunoscut". Poţi minţi şi a treia oară. Sîn-tem astfel constrînşi să te torturăm puţin, sau chiar mai mult, pînă o să mărturiseşti tot ce ştii. Arsurile cu capătul aprins al unei ţigări de foi sînt îngrozitor de dureroase,
133
mai ales atunci cînd le provoci în locuri foarte vulnerabile, pe care cu siguranţă le ghiceşti... Aroma tutunului va fi după asta şi mai savuroasă, şi mai îmbătătoare...
De data aceasta, micuţa mea sirenă de la Marea Baltică (ale cărei picioare sînt acum larg desfăcute) izbucneşte în hohote de plîns convulsive şi disperate, bîiguie rugăminţi incoerente, se jură că nu ştie nimic, ne imploră mila şi înţelegerea pentru modul în care îşi cîştigă existenţa. Cum eu con-tinuu să trag liniştit din havană (una din cele mai bune pe care le-am fumat vreo-dată) privind-o cum geme şi se zvîrcoleşte, reuşeşte să găsească o informaţie ce ar tre-bui - speră ea - să ne convingă de bună-voinţa ei, de altfel evidentă:
—Ultima oară cînd l-am văzut tocmai împlinisem şase ani... Era într-o locuinţă modestă din centru, care dădea spre Gendarmenmarkt, un loc care astăzi nici măcar nu mai există...
—Păi vezi că ştii ceva şi ai minţit din nou pretinzînd contrariul?
Mă ridic din fotoliu cu un aer hotărît şi mă îndrept spre ea; deschide larg ochii şi gura, paralizată brusc de o teroare fasci-nantă. Dau jos, lovind scurt cu arătătorul, cilindrul de scrum cenuşiu de la capătul trabucului, trag cîteva fumuri ca să înteţesc la maximum incandescenţa vîrfului, mă
134
prefac că îl apropii de areola roză cu mamelonul erect. Iminenţa supliciului îi smulge acuzatei un urlet lung de groază.
Era deznodămîntul aşteptat. Las să cadă pe jos restul havanei. Apoi, cu multă blîn-deţe şi cu o infinită tandreţe, îmi îmbrăţişez victima înlănţuită murmurîndu-i vorbe de dragoste, sentimentale şi nesăbuite, pigmen-tate totuşi, pentru a evita excesul de dulce-gării, cu detalii şocante ţinînd mai curînd de vocabularul dezmăţului, dacă nu chiar al pomografiei. Gigi îşi freacă de mine pînte-cele şi sînii, ca un copil care tocmai a scăpat dintr-o primejdie şi se refugiază în nişte braţe protectoare. Neputînd decît să ceară, căci legăturile o opresc, îşi întinde buzele cu carnea umedă ca s-o sărut şi îmi întoarce sărutările cu o pasiune foarte credibilă, deşi cu siguranţă exagerată conştient. Cînd mîna mea dreaptă, cea care era cît pe ce să-i tortureze sfircurile, coboară pînă la deschi-zătura largă a coapselor, îmi dau seama că tînăra mea cucerire tocmai face pipi, în jeturi scurte şi sacadate pe care nu reuşeşte să le oprească. Vrînd s-o încurajez şi să culeg fructele strădaniei mele, îmi pun dege-tele chiar la izvorul pîrîiaşului cald, care izbucneşte atunci în lungijeturi spasmodice, prada mea învinsă abandonîndu-se dorinţei prea mult timp contrariate, în timp ce se aude, amestecat cu suspine încă nestăpînite,
135
un rîs limpede şi proaspăt de fetiţă care
a descoperit un joc nou, puţin cam dez-gustător.
—lată, spune doctorul, o persuasiune condusă cu mînă sigură!
Dar, exact în clipa aceea, un zgomot violent de sticlă spartă a răsunat în stînga mea, provenind de la geamul mat care ne despărţea de cealaltă încăpere.
HR, adîncit în contemplarea enigmaticei fresce care ţine loc de fereastră în camera de copii unde a dormit, atras îndeosebi de adolescenta în mărime naturală care bate în geam (şi acesta pictat în trompe-l'oeil) cerînd ajutor, atît de prezentă - nu numai prin mîna întinsă, ci mai ales prin chipul angelic îmbujorat de emoţie, prin ochii mari şi verzi pe care surescitarea aventurii îi face şi mai mari, prin gura ale cărei buze întredeschise şi strălucitoare sînt pe punctul de a scăpa un ţipăt lung de disperare - şi atît de aproape încît ai crede că a intrat deja în cameră, HR, aşadar, tresare auzind
în spatele lui un zgomot cristalin de sticlă spartă.
Se întoarce repede către peretele opus. în colţul din stînga al camerei, în deschizătura largă a uşii, Gigi - îmbrăcată tot în rochia de şcolăriţă cu guler din dantelă albă - se uită în jos, la cioburile strălucitoare ce
136
seamănă cu bucăţile dintr-o cupă spartă de şampanie. Bucata cea mai mare - şi cea mai uşor de recunoscut - este piciorul cupei, prelungit doar cu un vîrf de cristal, ascuţit precum un stilet cu lama curbată. Adoles-centa, care poartă pe braţ o haină de exte-rior, un pardesiu sau o capă, a adoptat un aer dezorientat, cu buzele întredeschise într-un gest de confuzie şi cu pleoapele cobo-rîte către dezastrul neaşteptat. Spune:
— Vă aduceam o cupă de vin spumant... Mi-a scăpat din mînă, nu-mi dau seama cum...
Apoi, ridicînd ochii, îşi regăseşte tonul sigur de sine:
—Dar ce faceţi aici de mai bine de o oră, tot în pijama şi proţăpit în faţa picturii ăsteia absurde ? Am avut vreme să merg să beau ceva cu nişte prieteni care au rămas jos cu mama şi să mă pregătesc pentru seară... Acum trebuie să plec la slujbă, altfel întîrzii...
— Locul ăsta unde lucrezi e un loc rău famat ?
— Păi mai poţi oare găsi un loc ca lumea la Berlin, în ruinele lăsate de cataclism? Cum spune un proverb de pe aici, curvele şi escrocii ajung întotdeauna înaintea preo-ţilor! Ce să ne mai ascundem... Şi e un loc periculos!
—Şi clienţii sînt numai militari aliaţi?
137
— Depinde. Mai vin şi tot soiul de aventurieri: spioni de doi bani, proxene^i, psihanah'şti', arhitecţi de avangardă, crimi-nali de război, afacerişti veroşi împreună cu avocaţii lor. lo pretinde că din toţi cei care vin acolo s-ar putea reface lumea.
—Şi cum se numeşte această curte a miracolelor?
—Păi dintr-asfcea găseşti cîte vrei în Schoneberg între Kreuzberg şi Tiergarten. Barul unde lucrez se cheamă die Sphinx, adică „Sfinxa", deoarece cuvîntul e feminin în germană.
—Vorbeşti germana?
—Germana, engleza, italiana...
— Preferi o limbă anume ?
Cu o şuviţă blondă acoperindu-i gura, Gigi se mulţumeşte, drept răspuns, să scoată vîrful roz al limbii şi să apuce între buzele-i cămoase bucla de păr rebelă. Ochii îi lucesc ciudat. Datorită unui machiaj abil sau din cauza vreunui drog? Ce fel de vin băuse? înainte să plece, mai spune repede cîteva fraze:
— Doamna în vîrstă care o să vină să vă aducă cina o să strîngă cioburile. Dacă n-aţi aflat încă, toaleta e pe culoar: faceţi la dreapta şi apoi la stînga. Nu puteţi ieşi din casă, sînteţi încă prea slăbit. De altfel, uşa care duce la etajul inferior e încuiată.
138
Ce clinică ciudată, se gîndeşte HR, care se întreba apoi' dacă are cu adevărat chef să plece din această clădire neliniştitoare, unde s-ar părea că este prizonier. Ce s-a întîmplat cu hainele lui? Deschide uşa dulapului masiv cu oglindă. în şifonier, un costum bărbătesc e agăţat pe mneraş, dar nu e costumul lui. Fără să se mai gîndească la asta, se întoarce către tabloul cu scena de război şi către propria lui imagine în chip de soldat, sau cel puţin imaginea unui bărbat care îi seamănă, în ciuda bandajului însîngerat care-i acoperă ochii, şi către această Gigi din Europa Centrală care îl conduce ţinîndu-l de mînă. Doar atunci remarcă un detaliu care u scăpase: geamul pe care îl atinge fetiţa are o spărtură în formă de stea, chiar în locul în care tocmai a bătut cu pumnul ei micuţ. Liniile sinuoase care pornesc de acolo, în falsa grosime a geamului, strălucesc în lungi panglici de lumină, precum impalpabilele obiecte meta-lizate servind drept momeală pe care le arun-cau avioanele aflate în misiune de luptă, ca să nu poată fi reperate.
139
A patra zi
în camera cu numărul 3 a Hotelului Aliaţilor, HR e trezit bmtal de huruitul neaş-teptat al unui cvadrimotor american, cu sigu-ranţă versiunea cargo a avionului B 17, care tocmai decolase de pe aerodromul 'Itempelhof, din apropiere. Zborurile sînt, desigur, mai puţine astăzi decît pe vremea podului aerian din timpul blocadei, dar rămîn destul de numeroase. între draperiile aflate în pozi-ţie diurnă, trase în ambele părţi, fereastra ce dă către capătul canalului mort vibrează într-un mod atît de neliniştitor încît se poate deduce că aparatul zboară la o altitudine mai joasă dedt de obicei; ai crede că întreaga fereastră e gata să explodeze, zgomotul bucăţilor de sticlă care cad pe podea, una după alta, urmînd să se amestece cu zgo-motul avionului ce se îndepărtează şi ia înălţime. Sîntem în plină zi. Călătorul se ridică şi se aşază pe marginea patului, feri-cit că a scăpat de acest incident suplimen-tar. Gîndurile îi sînt atît de confuze încît nici nu prea ştie bine unde se află,
141
Ridicîndu-se în picioare, cu un fel de amorţeală în tot corpul şi în membre, vede că uşa (situată în faţa ferestrei) e larg deschisă. în cadrul ei se află două personaje nemişcate: Maria cea serviabilă, purtînd o tavă încărcată, şi, în spatele ei - mai înalt cu un cap şi mult mai lat în umeri -, unul din fraţii Mahler, probabil Franz, dacă e să ne luăm după vocea morocănoasă care anunţă, pe un ton de reproş agresiv: „E micul dejun, domnule Wall, dumneavoastră l-aţi comandat la ora asta". Bărbatul, a cărui statură este şi mai impozantă decît părea în sala de la parter, se topeşte de îndată în profunzimile întunecoase ale unui culoar unde e obligat să se aplece, în timp ce gin-gaşa servitoare, arborînd cel mai plăcut surîs de care este în stare, lasă tava pe o masă de dimensiuni modeste, foarte aproape de fereastră, masă pe care călătorul nu a remar-cat-o de cînd s-a instalat în cameră (să fi fost ieri? alaltăieri?) şi care serveşte pro-babil şi drept birou, căci fata, înainte de a aşeza farfuriile, coşul de pîine, ceaşca ete., dă la o parte un teanc de foi albe de format comercial şi fără antet, precum şi un stilou care pare să-l aştepte pe cel care îl va folosi.
în orice caz, HR are acum o certitudine:
se află din nou în camera sa de hotel, unde şi-a petrecut sfirşitul unei nopţi agitate. Totuşi, deşi e convins că s-a întors foarte
142
tîrziu, nu-şi aminteşte că ar fi cerut să fie trezit şi, cum patronul a fost prea vag, iar el a omis să-l tragă de limbă, nu ştie cît e ceasul. De altfel, s-ar zice că noţiunea de oră, exactă sau măcar aproximativă, nu mai are pentru el nici o importanţă, poate fiindcă misiunea lui specială e în suspensie sau pentru că s-a pierdut în contemplarea tabloului cu scena de război ce decorează camera lui de copil, în casa maternei şi tul-burătoarei lo. într-adevăr, începînd cu această derivă mentală provocată de des-chizătura de două ori falsă, zidită cu un trompe-l'ceil încărcat cu o semnificaţie absentă, evenimentele ce s-au înşiruit noaptea trecută îi lasă o impresie neplăcută de incoerenţă, în acelaşi timp cauzală şi cronologică, o succesiune de episoade ce par a nu avea nici un alt fel de legătură decît aceea de contiguitate (ceea ce ne împiedică să le atribuim un loc definitiv), unele dintre ele emanînd o odihnitoare blîndeţe sen-zuală, în timp ce altele ar ţine mai degrabă de coşmar sau chiar de febra halucinatorie
acută.
Maria a aşezat pe masă gustarea lui mati-nală. HR, care continuă să audă fraza pro-nunţată de Mahler cel antipatic, în loc să încerce să elucideze misterul cuvintelor „la ora asta", o întreabă pe servitoarea care tocmai se pregăteşte să iasă din cameră,
143
adresîndu-i-se într-6 germană simplificată, dar clară, de unde vine numele de Wall care îi e atribuit. Maria îl priveşte cu ochi mari, miraţi, şi spune în cele din urmă: »Ein freundliches Diminutiv, Herr Walther !"*, formulare ce îl aruncă din nou pe călător într-o stare de perplexitate. Prin urmare, nu patronimul Wallon a fost prescurtat „în semn de amiciţie", ci prenumele Walther, pe care el nu l-a purtat niciodată şi care nu figurează pe nici un act, autentic sau fals.
Tînăra subretă dispare, înclinîndu-se gra-ţios înainte să închidă uşa; HR, derutat, ronţăie cîteva bucăţele din diferite feluri de pîine, biscuiţi şi brînză fără gust. Gîndul îi e în altă parte. După ce a împins mai încolo alimentele inoportune care nu îi fac deloc poftă, aşază foile albe de hîrtie în mijlocul mesei, în dreptul scaunului. Şi, avînd drept preocupare principală să facă puţină ordine — dacă mai e posibil - în seria discontinuă, mobilă, alunecoasă a diferitelor peripeţii nocturne, înainte ca ele să se topească în ceaţa amintirilor fictive, a uită-rii amăgitoare sau a dispariţiei aleatorii, dacă nu chiar a dislocării totale, călătorul reia de îndată redactarea raportului, pe care se teme tot mai mult că-l va scăpa de sub control.
* Un diminutiv prietenos, domnule Walther (germ.) - n. tr.
144
După plecarea lui Gigi la slujba ei echivocă, m-am dus să ridic de pe pragul uşii rămase deschisă pumnalul de cristal pe care cupa de şampanie îl crease spărgîndu-se. L-am privit cu atenţie, îndelung, examinîndu-l pe toate părţile. în acelaşi timp fragil şi peri-culos, putea eventual să-mi servească drept armă defensivă sau mai degrabă drept mijloc de a ameninţa pe cineva, dacă voiam, spre exemplu, să-l oblig pe paznicul meu, fie el bărbat sau femeie, să-mi dea cheile închi-sorii în care mă aflam, Pentru orice even-tualitate, am aşezat periculosul obiect pe un raft al dulapului, punîndu-l vertical pe piciorul intact, alături de pantoful fin de bal acoperit cu paiete albastre, strălucitoare, reflex îndepărtat al apelor adînci de la poa-lele falezelor Balticei.
Apoi, după o bucată de vreme greu de precizat, codoaşa bătrînă îmbrăcată în negru a sosit, ducînd pe o tăviţă ceva ce aducea cu o raţie a armatei americane: o pulpă de pui rece, cîteva felii de roşie (tăiate regu-lat, strălucitoare, de o culoare chimică) şi un păhărel de plastic translucid conţinînd o băutură maronie care putea fi Coca-Cola răsuflată. Bătrîna n-a scos o vorbă în timp ce înainta pentru a-şi aşeza ofranda pe sal-teaua mea. La plecare, tot tăcută şi încrun-tată, a văzut pejos ciobnrile paharului spart, pe care, după ce mi-a aruncat o privire
145
acuzatoare, s-a mulţumit să le împingă cu piciorul într-un colţ.
Neavînd alt scaun, am mîncat roşiile şi puiul stînd pe unul din paturile de copil, cel pe a cărui pernă este brodat de mînă, scris gotic, un M mare. Deşi mă temeam să nu fiu din nou victima vreunui drog sau a vreunei otrăvi, am riscat să gust din vîrful buzelor lichidul suspect, de culoarea ruginii, care oricum era mai puţin rău la gust decît Coca-Cola. După a doua înghiţitură mi s-a părut chiar bun, era probabil alcoolizat, şi am sfirşit prin a bea tot paharul. Nu mă gîndisem s-o întreb cît e ceasul pe vizita-toarea mea, a cărei prezenţă lipsită de amabilifcate nu incita deloc la conversaţie. Insensibila mea temniceră, înaltă, slabă şi negricioasă, părea ieşită dintr-o tragedie antică montată în maniera regizorală de după război. Nu-mi mai amintesc dacă, întins din nou pe saltea, am adormit sau nu.
Puţin mai tîrziu, lo se afla deasupra mea, ţinînd cu amîndouă mîinile o ceaşcă albă aşezată pe farfunoara pe care se străduia s-o menţină la orizontală, repetare, deci, a unei secvenţe anterioare deja descrise în raport. Dar, de această dată, părul negru cu bucle lucioase i se răsfira pe umeri, iar pielea lăptoasă i se vedea în mai multe locuri prin voalul şi dantelele unui neglijeu transparent potrivit mai degrabă unei nopti
146
de nuntă, sub care nu se observa nici o lenjerie şi care cobora pînă la picioarele desculţe. Braţele îi erau şi ele dezgolite, rotunde şi tari sub o piele catifelată, aproape imaterială. Subsuorile netede erau cu sigu-ranţă rase. Blăniţa pubiană forma un triunghi echilateral, nu prea mare, dar clar conturat şi foarte închis la culoare sub pliu-rile voalului care se ondula.
„Vă aduc o ceaşcă cu ceai de tei", a mur-murat timid, ca şi cum i-ar fi fost frică să mă trezească, deşi eram cu ochii larg deschişi, îndreptaţi spre ea aproape vertical. „E foarte indicat seara, dormi bine şi nu ai coşmaruri." Mi-am amintit imediat, evident, de sărutul vesperal al mamei-vampir, sărut de care băieţelul are nevoie ca de aer pentru a-şi găsi liniştea. Dacă patul meu impro-vizat n-ar fi fost lipsit de cearşafuri, m-ar fi învelit înainte de a-mi da un ultim sărut.
Totuşi, imaginea următoare o arată îmbrăcată la fel şi aplecată din nou asupra chipului meu, însă călare deasupra mea, cu coapsele larg desfăcute, cu sexul meu în erecţie în interiorul sexului ei, pe care îl mişcă uşor prin înclinări lente, pendulări, balansări şi izbituri bruşte mai puternice, aşa cum face oceanul mîngîind stîncile... Nu eram, fireşte, indiferent la silinţa pe care şi-o dădea făcînd astfel dragoste cu mine;
mă aflam totuşi într-o stare de rătăcire
147
inexplicabilă, un fel de dedublare: deşi simţeam o puternică plăcere fizică, parcă nu eram cu adevărat implicat în treaba asta. Dacă în împrejurări asemănătoare iau bucuros toate iniţiativele, fără să le încura-jez prea mult pe acelea ale partenerei mele, în această noapte mă abandonam unei situaţii total opuse. Aveam senzaţia că eram violat, însă nu mi se părea neplăcut, dim-potrivă, poate doar puţin absurd. întins pe spate, cu braţele inerte, puteamjuisa intens, rămînînd totuşi m afara fiinţei mele. Eram ca un bebeluş pe jumătate adormit pe care mama îl dezbracă, îl săpuneşte, îl spală înde-lung, peste tot, îl clăteşte, îl freacă cu pro-sopul, îl pudrează cu talcul pe care îl întinde apoi cu un puf roz, în timp ce-mi vorbeşte cu bîndeţe şi autoritate, muzică liniştitoare al cărei sens îmi scapă şi pe care nici măcar nu încerc să-l înţeleg... Gîndindu-mă bine, totul îmi pare opus naturii mele, cu atît mai mult cu cît această amantă mămoasă este mult mai tînără decît mine: ea are trei-zeci şi doi de ani, iar eu patruzeci şi şase! Ce fel de drog - sau potiune magică - con-ţinea oare aşa-zisa Coca-Cola?
într-o altă secvenţă (anterioară? sau petrecîndu-se, dimpotrivă, imediat după cele descrise mai sus?) un medic era cel care se înclina asupra corpului meu docil. Fusesem întins pe spate (cu genunchii
148
atîrnînd), pentru un consult, pe unul din cele două paturi de copil prea scurte. Doctorul era aşezat lîngă mine pe un scaun de bucătărie (de unde-l luase oare?), şi aveam impresia că îl mai văzusem pe acest bărbat. Puţinele cuvinte pe care le rostea lăsau să se înţeleagă că nu mă consulta pentru prima oară. Avea ţăcălia, mustaţa şi chelia lui Lenin şi ochii oblici în spatele unor ochelari cu ramă de oţel. Mă consulta cu diverse instrumente tradiţionale, mai ales în regiunea inimii, şi îşi nota observaţiile într-un carneţel. Mă gîndeam că se putea foarte bine să nu-l fi întîlnit niciodată;
semăna probabil cu fotografia uniii spion celebru sau a unui criminal de război, apărută recent în mai multe rînduri în presa franceză. La plecare, a spus pe un ton de o indiscutabilă competenţă că se impnnea o analiză, fără însă a preciza ce analiză.
Şi iată că acum revine figura lui lo. Deşi acest flash final e separat, se leagă desigur de aceeaşi scenă lascivă: corpul tinerei femei este îmbrăcat în pînza rară a aceloraşi voa-luri vaporoase, iar ea mă călăreşte în con-tinuare. Dar şoldurile i s-au cambrat, bustul s-a ridicat, îndoindu-se uneori spre spate. Braţele ridicate în sus i se răsucesc, ca şi cum ar înota cu disperare ca să scape de valul de dantele şi muselină în care se îneacă. Gura i se deschide ca să respire
149
aerul rarefiat în acest element lichid. Părul îi zboară în jurul feţei precum razele unui
soare negru. Un ţipăt lung şi răguşit îi moare încet în gît...
lar acum sînt din nou singur, însă am ieşit din camera copiilor. Rătăcesc pe culoare căutînd toaleta, unde am mai fost totuşi de cel puţin două ori. S-ar zice că aceste cori-doare lungi, aproape neluminate, cu bifur-caţii bruşte, cotituri în unghi drept şi nişe, au devenit infinit mai numeroase, mai complexe, mai derutante. Imi dau seama, cuprins de teamă, că toate acestea nu sînt compatibile cu dimensiunile exterioare ale casei de pe canal. Să fi fost oare mutat în altă parte fără ştirea mea ? Nu mai sînt în pijama; mi-am pus în grabă nişte chiloţi bărbăteşti care se găseau în dulapul cel mare, apoi o cămaşă albă, un pulover şi, în sfirşit, costumul agăţat pe umeraş. E din lînă groasă, confortabil, îmi vine ca turnat, de parcă ar fi fost facut de comandă. Nimic din toate acestea nu-mi aparţine, dar totul pare a fi fost aşezat acolo, la vedere, pentru mine. Am luat şi o batistă albă, brodată într-un colţ cu litera W, şi nişte pantofi sport bărbăteşti, care păreau şi ei că mă aşteaptă.
După nenumărate ocoliri, schimbări de direcţie şi reluări ale aceluiaşi drum, cred că am găsit în sfirşit acel lucru despre care păstrez o amintire foarte precisă: o încăpere
150
destul de mare transformată în baie, cu o chiuvetă, un closet şi o cadă mare din fontă emailată, fixată pe patru picioare ca nişte labe de leu. Uşa, pe care o recunosc, în ciuda luminii nesigure de pe culoar, fbarte slabă în acel loc, se deschide fară dificul-tate; însă, o dată larg deschisă, pare că dă doar într-o cămăruţă fără pic de lumină. Caut pe dibuite întrerupătorul, situat în prin-cipiu pe peretele interior, la stînga. Totuşi, mîna mea nu întîlneşte nimic din ceea ce ar semăna cu un buton de porţelan lipit de tocul uşii. Mă aflu acum, perplex, în pragul uşii căscate şi, cum ochii mi s-au obişnuit cu întunericul, îmi dau seama că nu poate fi vorba în nici un caz de o baie, fie ea mare sau mică, şi nici de vreo altă încăpere: mă aflu în capătul de sus al unei scări în spi-rală cu trepte de piatră, care evocă mai degrabă o scară secretă decît o vulgară intrare de serviciu. Lumina slabă care vine de jos dezvăluie vag - la o distanţă pe care nu o pot aprecia - ultimele trepte vizibile ale unei scări abrupte, foarte întunecoasă şi destul de înspăimîntătoare.
Fără a şti prea bine de ce, îmi asum riscul, stăpînindu-mi frica, şi cobor această scară incomodă, pe care curînd nici măcar nu-mi mai disting picioarele. Neavînd de ce să mă ţin, mă orientez pipăind cu mîna stîngă peretele exterior al scării în spirală,
151
rece şi aspru, cobor, deci, pe partea pe care treptele sînt totuşi mai puţin înguste. înaintez şi mai încet de frică să nu cad, căci trebuie să simt cu vîrful pantofului treptele succesive ca să mă asigur că nu lipseşte nici una. La un moment dat, întunericul este atît de adînc încît am impresia că am orbit complet. Continuu totuşi să cobor, însă periculosul exerciţiu durează mult mai mult decît mi-aş fi închipuit. Din fericire, lumina palidă care urcă de jos o înlocuieşte pe cea care venea din coridorul de sus. Această porţiune luminată cu zgîrcenie se dovedeşte scurtă, din păcate, şi trebuie să mai cobor un segment fără să văd unde pun piciorul. Mi-e greu să număr spirele pe care le parcurg, însă sfirşesc prin a mă lămuri:
bizarul puţ de piatră care străpunge de sus în jos pavilionul de cărămidă nu duce la parter, ci dă în vreun beci, într-un subsol sau o criptă, un etaj mai jos, deci cu două etaje mai jos faţă de camera din care am pornit.
Cînd ajung în sfirşit la capătul acestei spirale care mi se părea interminabilă, jalo-nată doar de cîteva becuri mici, mult prea distanţate unul de altul, am în faţă intrarea unei galerii care nu e cîtuşi de puţin lumi-nată. însă pe ultima treaptă, care cores-punde ultimului beculeţ, e aşezată o lantemă militară utilizată de trupele de ocupaţie
152
americane; funcţionează perfect. Bătaia îngustului fascicul luminos îmi permite să găsesc un culoar subteran lung şi drept, larg de cel mult un metru şi jumătate, cu o boltă din piatră de rîu care pare destul de veche. Solul e foarte înclinat şi dispare curînd sub o baltă de apă stătută care s-a format într-o porţiune mai lăsată, pe o distanţă de vreo cincisprezece-douăzeci de metri. o tre-cere improvizată din scînduri, pe partea dreaptă, e suficientă ca să poţi depăşi băl-toaca fără să-ţi uzi picioarele...
lar acolo, între ultima scîndură şi zid, aproape scufundat în apa negricioasă, se află corpul unui bărbat, zăcînd pe burtă şi cu membrele întinse, fără doar şi poate mort. II privesc o clipă, la unna urmei foarte puţin mirat de macabra sa prezenţă, plimbînd peste el fasciculul lantemei. Apoi solul urcă din nou şi, grăbindu-mă să mă îndepărtez de cadavrul compromiţător, ajung la o altă scară în spirală, complet neluminată, cu trepte de tablă perforată. Urc făcînd cît mai puţin zgomot. Dă într-o gheretă metalică ruginită care, îmi dau seama imediat, face parte din dispozitivul de înălţare al fostului pod mobil. Imi sting lantema, prudent, şi o aşez pe planşeul din fier cu model în romburi, înainte de a ieşi pe cheiul abia luminat de cîteva felinare desuete, care par să funcţioneze cu gaz, suficiente totuşi pentru a permite un mers rapid pe pavajul inegal şi desfundat.
153
Nu mai este atît de rece în noaptea asta;
suport fară să sufar lipsa paltonului îmblă-nit. Aşa cum era de aşteptat după drumul destul de lung parcurs în tunelul adînc şi parţial inundat, mă aflu acum pe celălalt mal al canalului secundar, în faţa casei ară-toase şi pline de capeane, magazin de păpuşi, bîrlog de agenţi dubli, depozit de came vie, închisoare, clinică ete. Tbate ferestrele faţa-dei sînt viu luminate, de parcă s-ar da o mare petrecere, lucru pe care nu-l obser-vasem cîtuşi de puţin atunci cînd plecasem de acolo. Fereastra centrală - unde o zări-sem prima dată pe Gigi - e larg deschisă. Celelalte, cu draperiile trase, lasă să se între-vadă umbrele fugare ale invitaţilor, ale ser-vitorilor purtînd tăvi mari, ale cuplurilor care dansează...
Decît să o iau peste pod ca să ajung la Hotelul Aliaţilor, la extremitatea opusă a cheiului din faţă, prefer să-mi continuu drumul pe partea aceasta a canalului mort, acolo unde zace vasul-fantomă... Aproape imediat aud în spate nişte paşi pe pavajul denivelat, pe cît de apăsaţi pe atît de supli;
recunosc bocancii purtaţi de Military Police. Nu e nevoie să mă întorc pentru a afla despre ce e vorba, căci ordinul scurt, în germană, îmi cere să mă opresc: ^Halt /", pronunţat, s-ar zice, de un neamţ veritabil. Executînd aşadar fară prea mare grabă o
154
întoarcere pe loc, văd îndreptîndu-se spre mine obişnuitul grup de doi americani din M.P., avînd vopsite în alb pe partea din faţă a căştilor cele două litere, cu pistolul-mitra-lieră la coapsă, îndreptat neglijent în direcţia mea. Le sînt de ajuns cîţiva paşi mari, pe măsura staturii lor, ca să ajungă la doi metri de mine. Cel care vorbeşte germană îmi cere actele şi mă întreabă dacă am la mine permisul necesar pentru a circula şi noap-tea. Fără să scot o vorbă, îmi duc mîna la buzunarul interior stîng al hainei, cu natu-raleţea celui care e sigur că găseşte acolo ceea ce caută. Spre marea mea surprindere, simt sub degete un obiect tare şi atît de plat încît nu-l observasem atunci cînd mă îmbrăcasem cu hainele mele de împrumut, care se dovedeşte a fi un Ausweis berlinez, dreptunghi rigid cu marginile rotunjite.
Fără să mă uit la el, fac un pas înainte ca să-l întind soldatului, care-l inspectează la lumina putemică a lanternei, identică cu aceea pe care tocmai o folosisem; îşi îndreaptă apoi fasciculul luminos şi orbitor către faţa mea pentru a-mi compara trăsă-turile cu fotografia fixată în permisul meta-lic. Aş putea să-i explic că acest Ausweis care nu-mi aparţine mi-a fost înapoiat din greşeală în locul celui bun, fără să-mi dau seama, în timpul unui control recent într-un loc aglomerat; şi m-aş preface că descopăr
155
greşeala pe loc. Totuşi, poliţistul îmi înapoiază preţiosul document cu un zîmbet amabil, aproape încurcat, cerîndu-şi scuze pentru neînţelegere: nVerzeihung, Herr von Brucke!" Apoi, după un rapid salut militar, cam aproximativ, foarte puţin germanic, se răsuceşte pe călcîie împreună cu camaradul
său pentru a reveni spre Landwehrkanal, unde îşi vor relua patrularea.
Mirarea mea este atît de putemică de această dată încît nu rezist tentaţiei de a privi la rîndul meu actul de identitate pro-videnţial. De îndată ce soldaţii din M.P. ies din cîmpul meu vizual, mă grăbesc spre cel mai apropiat felinar. In lumina albăstruie din jurul piciorului din fontă pe care se caţără iedera stilizată, fotografia ar putea într-adevăr să mă reprezinte destul de acceptabil. Numele adevăratului titular al permisului este Walther von Briicke, domi-ciliat în Feldmesserstrasse, numărul 2, în Berlin-Kreuzberg... Mirosind încă o capeană întinsă de frumoasa lo şi de acohţii ei, am ajuns la hotel foarte tulburat. Nu-mi mai amintesc cine mi-a deschis uşa. Brusc, mă simţeam atft de rău încît m-am dezbrăcat, m-am spălat sumar, m-am aşezat în pat învăluit într-un fel de ceaţă onirică şi m-am prăbuşit într-un somn profund.
Puţin mai tîrziu, trezit de o necesitate naturală, m-am dus la baie, care mi-a
156
amintit de aceea căutată zadamic în timpul aventurilor mele noctume, din care am revăzut, concentrîndu-le, cîteva pasaje, convins mai întîi că tocmai avusesem un coşmar, presupunere cu atît mai verosimilă cu cît recunoşteam temele recurente ale viselor pe care le am încă din copilărie:
closete de negăsit în timpul unei căutări derutante şi complicate, scara în spirală căreia îi lipsesc trepte, subterana inundată de apa mării, fluviul, canalele de scurgere..., în sfirşit, controlul de identitate, cînd sînt luat drept altcineva...12 Dar, cînd să mă urc din nou în patul cu plapuma răvăşită, ochii mi-au alunecat pe dovezile materiale ce transformau amintirile vagi într-o realitate tangibilă: costumul de lînă groasă aşezat pe spătarul scaunului, cămaşa albă (bro-dată, ca şi batista, cu un W gotic), şosetele de un roşu aprins cu dungi negre, de un total prost gust, pantofii butucănoşi... într-un buzunar interior al hainei am găsit şi Ausweis-ul german... Eram atît de obosit încît am adormit imediat la loc, fără a mai aştepta alinarea vreunui sărut matern...
Nota 12 - Psihanalistul nostru amator „uită" bineînţeles aici cele trei teme esenţiale ce structurează seria episoadelor pe care le
relatează totuşi detaliat: incestul, geme-litatea, orbirea.
157
Tocmai terminasem în grabă micul dejun, redus la minimum din cauza lipsei de poftă de mîncare, cînd Pierre Garin a intrat în cameră fară să bată la uşă, cu obişnuita sa dezinvoltură, cu aerul că nu se lasă nicio-dată surprins de ceva şi că ştie întotdeauna mai mult decît interlocutorii săi. Făcînd cu mîna, ca de obicei, un salut asemănător unui salut fascist incomplet, şi-a început imediat monologul, ca şi cum ne-am fi despărţit doar cu cîteva ore înainte şi fără să fi avut pro-bleme deosebite:
— Maria mi-a spus că eşti treaz. Am urcat pentru un minut, deşi nu este nimic urgent. Doar o mică informaţie: am fost păcăliţi, Oberst Dany von Brilcke n-a murit. Are doar o rană superficială la braţ! Căderea trep-tată a corpului sub gloanţele asasinului era doar teatru. Trebuia să-mi fi dat seama:
era cel mai bun mijloc de a scăpa de o urmă-rire sau de o eventuală capturare... Insă ceilalţi sînt, cred eu, mai şmecheri...
— Mai şmecheri decît noi, vrei să spui ?
—Intr-un sens, da... Deşi comparaţia... Ca să par mai sigur de mine şi să nu las să se vadă neliniştea provocată de aştep-tarea mesajului pe care urma să mi-l transmită, m-am apucat să fac puţină ordine pe masă, cam mică pentru toate cîte se îngră-mădiseră acolo. Ascultîndu-l cu un aer pe care-l voiam cît mai distrat, am pus resturile
158
gustării pe tava rămasă şi ea pe masă, am împins către celălalt capăt diversele mărunţi-şuri personale şi, mai ales, am ascuns foile răvăşite ale fragmentului de manuscris între-rupt, dînd în continuare impresia că nu le acord prea mare importanţă. Pierre Garin, din păcate, nu se lăsa uşor păcălit. Ştiam acum că, în afacerea noastră atît de dubi-oasă, interpreta o altă partitură decît mine. Era, într-adevăr, anormal ca această cobe (ce îşi lua adesea, de altfel, pseudonimul „Corbul"!) să nu facă nici cea mai mică aluzie la concedierea mea brutală, la mijloacele utilizate ulterior ca să-mi dea de urmă, şi să nu-mi pună nici o întrebare despre cum îmi petrecusem timpul în cele două (sau trei ?) zile precedente. Pe un ton indiferent, ca şi cum aş fi zis ceva în legătură cu ancheta, am întrebat:
— Von Briicke avea, se pare, un fiu... Are vreun rol în povestea ta abracadabrantă?
—A! Aşadar Gigi ţi-a vorbit despre Walther ? Nu, n-are nici un rol. A murit pe frontul de est, în timpul retragerii... Să nu te încrezi în Gigi şi în ceea ce spune. Inven-tează tîmpenii din plăcerea de a crea confu-zie... Fetiţa asta, altminteri încîntătoare, are minciuna în sînge!
De fapt, de Pierre Garin trebuia eu să mă feresc de acum înainte. Numai că Garin nu ştia, se vede treaba, că descoperisem din
159
întîmplare, în timpul orbecăielilor mele noctume prin casa aceea atît de mare unde eram într-un fel prizonier, trei desene pomo-grafice semnate de acest Walther von Briicke, unde era înfăţişată Gigi în persoană, fară posibilitate de eroare, în ciuda poziţiilor inde-cente, la vîrsta pe care o are astăzi. Nu vroiam să vorbesc despre asta în raportul meu, fiindcă nu mi se părea un element esenţial; aş fi facut-o doar pentru a arunca o lumină edificatoare asupra pulsiunilor sadice ale acestui W. Ultimele cuvinte ale colegului meu m-au făcut să-mi schimb păre-rea: am, prin aceasta, o dovadă că Walther von Briicke n-a murit în război; Gigi ştie asta, deşi pretinde contrariul, şi e puţin probabil ca Pierre Garin să nu fie la curent;
în ce scop repetă atunci minciuna pe care mi-o servise şi adolescenta?
Rămîne totuşi o dificultate narativă, care, cu siguranţă, n-a avut nici un rol în elimi-narea deliberată a întregii secvenţe: sînt incapabil să o situez, dacă nu în spaţiu (camera nu se poate afla altundeva decît în labirintul culoarelor de la primul etaj), măcar în timp. S-a întîmplat înainte sau după vizita doctorului ? Luasem deja masa frugală stropită cu licoarea suspectă ? Eram tot în pijama ? Sau mă îmbrăcasem cu hai-nele în care am evadat ? Sau - cine ştie ? -cu alte haine, provizorii, de care nu-mi amin-tesc deloc?
160
Cît despre Gigi, ea este complet goală în cele trei desene, ce au fiecare un număr de ordine şi un titlu. Sînt executate pe hîrtie canson de format 4o x 60, cu un creion negru gros, cu mina relativ dură, lucrate în estompă pentru a marca anumite umbre, şi capătă reliefprin laviurile ce acoperă supra-feţe foarte reduse. Execuţia este de o exce-lentă calitate, atît în redarea fonnelor, cît şi în expresia feţei. In cazul multor detalii ale corpului şi ale legăturilor care îl ţin prizonier, ca şi în caznl trăsăturilor perfect recognoscibile ale modelului, precizia este aproape excesivă, maniacală, în timp ce alte părţi sînt lăsate într-un fel de indecizie, datorată poate luminii inegale, mai mult sau mai puţin contrastantă, în funcţie de poziţia ei, sau atenţiei inegale pe care o acordă artistul pervers diferitelor elemente ale subiectului său.
în prima imagine, intitulată Penitenţă, tînăra victimă ni se oferă din faţă, în genunchi pe două pemiţe rotunde şi tari, prevăzute cu o mulţime de cuie; coapsele îi sînt larg desfacute datorită brăţărilor de piele ce strîng gleznele şi sînt fixate de sol prin frînghiile trase în afară. E cu spatele lipit de o coloană de piatră, mîna stîngă e înlănţuită la încheietură, chiar deasupra capului, buclele aurite se încîlcesc într-o mişcare nesigură. Cu mîna dreaptă (singurul
161
membru rămas liber), Gigi îşi mîngîie interiorul vulvei, desfăcîndu-i labiile cu dege-tul mare şi cu inelarul, în timp ce arătă-torul şi mijlociul pătrund adînc sub părul pubian; secreţii mucoase abimdente umezesc şi încreţesc scurtele şuviţe juvenile din jurul fantei. Tot bazinul i se răsuceşte într-o parte, scoţînd clar în evidenţă şoldul drept. Sîn-gele de culoarea coacăzei a curs sub genun-chii străpunşi de nenumărate răni, pe care cele mai mici mişcări le deschid din nou. Trăsăturile senzuale ale adolescentei exprimă un fel de extaz, ce ar putea trăda suferinţa, dar evocă mai degrabă volup-tuoasa plăcere a martiriului.
Al doilea desen se intitulează Rugul, dar nu e vorba de tradiţionala grămadă de vreas-curi pe care erau arse de vii vrăjitoarele. Micuţa adolescentă torturată, tot în genun-chi, însă de data aceasta direct pe pardo-seală, şi cu coapsele gata să se rupă din cauza lanţurilor prea întinse, e văzută din spate, pe trei sferturi, cu bustul aplecat înainte şi braţele întinse către coloana de care încheieturile mînilor sînt legate într-un inel de fier, la nivelul umerilor. Sub fesele astfel expuse spectatorului (pictor, îndră-gostit emoţionat, torţionar lasciv şi rafinat, critic de artă...), întredeschise şi puse în valoare de arcuirea puternică a şoldurilor, mocneşte un jar încins pe un fel de trepied
162
înalt în formă de făclie, asemănător acelora pe care sînt arse esenţe parfumate, şi care îi arde încet mătăsosul păr pubian, sexul şi întreg perineul. Capul i-a căzut în lături, spre spate; îşi întoarce spre noi chipul graţios, răvăşit de insuportabila înaintare a focului care o devorează, în timp ce frumoasele ei buze desfăcute lasă să iasă horcăituri lungi de durere, modulate şi foarte excitante.
Pe spatele desenului mai multe cuvinte grăbite, scrise în diagonală cu creionul, ar
pvitea îi o AeA\catw a Am-t^OT^m tafctfc modelul său, ciivinte de iu.bire mai mult sau mai puţin obscene şi pasionate, sau doar de tandreţe, cu accente uneori mai crude... însă scrisul nervos, în cursive gotice, este de neîn-ţeles pentru un străin. Descifrez cîte un cuvînt ici şi colo, fără măcar să fiu sigur că îl citesc corect, de exemplu »meine", care de fapt nu e decît o succesiune de zece linii verticale, identice, legate prin trăsături oblice foarte subţiri. Cuvîntul german, scos din context, ar putea însemna la fel de bine „am în minte", „a mea" sau „cea care îmi aparţine". Acest text scurt (nu are mai mult de trei sau patru fraze) e semnat doar cu prenumele prescurtat „Wal", iar data e foarte lizibilă, „aprilie '49". în partea dejos a dese-nului figura, dimpotrivă, numele complet, „Walther von Brucke".
163
în cea de-a treia imagine, ce poartă titlul simbolic Mîntuire, Gigi a fost crucificată pe o spînzurătoare de lemn în formă de T, ciop-Ută grosolan, a cărei bază este un V întors. Mîinile sînt bătute în cuie la extremităţile barei superioare iar braţele se întind aproape la orizontală, în timp ce picioarele se deschid unnînd cele două linii divergente ale căprio-rului inferior, bătute în partea de jos a aces-tuia în cuie pe nişte suporturi proeminente Uişor înclinate. Capul, încoronat cu trandafiri sălbatici, e aplecat puţin înainte, înclinat într-o parte şi lăsînd să se vadă un ochi umed de lacrimi şi gura care geme. Cen-turionul roman care a vegheat la corecta executare a sentinţei a torturat apoi sexul adolescentei, înfigînd vîrful lancei adînc în camea fragedă. în numeroasele răni din pîntece, vulvă, vintre şi partea de sus a coapselor musteşte abundent un sînge roşu închis, din care losifdin Arimatcea a umplut o cupă întreagă de şampanie.
Aceeaşi cupă este acum aşezată la vedere pe ceea ce pare a fi o masă de machiaj, în camera serviabilului model care a pozat în vederea reprezentării propriului supliciu, alături de mapa în care am pus în ordine, înainte de a o închide, cele trei coli de hîrtie canson. Conţinutul paharului a fost băut în întregime, însă cristalul a rămas mînjit de dîrele de lichid roşu aprins care s-au uscat
164
pe margini şi mai ales pe fundul concav. Forma deosebită a acestei cupe (mult mai puţin evazată decît cele în care se servesc de obicei vinurile spumoase, atunci cînd nu se folosesc paharele înalte) mă duce cu gîndul la acelaşi serviciu de Boemia din care facea parte obiectul spart de fată în pragul came-rei mele.13 Această cameră, adică a ei, este într-o dezordine cumplită, şi nu mă refer doar la diferitele ustensile care se află pe masa cea lungă alături de creme, farduri şi unsori, dejur împrejurul oglinzii pivotante. întreaga încăpere este presărată cu lucruri heteroclite, mergînd de la un joben pînă la o valijoară, de la o bicicletă bărbătească pînă la un ghem mare de sfoară, de la un fonograf cu pîlnie pînă la un manechin de croitoreasă, de la un şevalet pînă la basto-nul alb pentru orbi..., şi toate acestea arun-cate la întîmplare, unele peste altele, aşezate strîmb, răstumate, ca după o bătălie sau ca după trecerea unui uragan. îmbrăcăminte, lenjerie intimă, cizme sau pantofi despere-cheaţi, azvîrlite pretutindeni, pe mobile şi pe jos, dezvăluind felul neglijent şi violent în care Gigi se poartă cu lucrurile. Nişte chiloţi albi cu o pată de sînge foarte mare zac pe parchet, între un pieptene de baga falsă şi o pereche de foarfece mari de frizer. Pata, destul de recentă, de o culoare roşie aprinsă, pare să provină mai degrabă de la
165
o rană accidentală decît de la scurgerile naturale periodice. Am îndesat adînc în buzu-nar chiloţii de mătase pătaţi, probabil fără vrco intenţie libidinoasă, ci dintr-un fel de instinct de conservare, ca şi cum aş fi vrut să fac să dispară urmele unei crime în care aş fi fost implicat.
Nota 13 - Din acest moment precis - cînd HR ia de pe podeaua camerei pentru copii acest bizar pumnal de cristal provenit din bucata cea mai mare a unei cupe sparte de şampanie, pe care intenţionează să o folo-sească drept annă ofensivă de intimidare, pentru a fugi din casa unde se crede ţinut prizonier -, relatarea psihoticului agent spe-cial devine absolut delirantă şi necesită o redactare cu totul nouă, rectificată nu doar în cîteva detalii, ci reluată în ansamblu, cu un plus de obiectivitate :
De îndată ce şi-a terminat cina frugală, HR a primit vizita bunului nostru doctor Juan, care nu a putut decît să constate starea şi mai alarmantă a pacientului: un amestec de prostraţie într-o semi-inconştienţă (încă în stare de trezie, deşi din ce în ce mai pasivă) alternînd cu perioade de nervozi-tate mentală excesivă, mai scurte sau mai lungi, la care se adaugă o putemică tahi-cardie şi o hipertenaiune subită, prin care i se manifestau din nou mania persecuţiei,
166
obsesia complotului multiform care l-ar fi vizat, a sechestrării împotriva voinţei sale de către duşmanii lui imaginari pentru a i se administra multe barbiturice, stupefiante şi diverse otrăvuri. Juan Ramirez este un practician comptetent, întru totul demn de încredere. Deşi cunoscut mai ales ca psi-hanalist, practică şi medicina generală, însă se interesează îndeosebi de rătăcirile cere-brale legate de funcţia sexuală. Reputaţia că practică avorturi, pe care i-au construit-o confraţii invidioşi, nu este la drept vorbind cu totul nejustificată, slavă Domnului! Ape-lăm adeseori, într-adevăr, la talentele sale în domeniu, pentru fetiţele noastre model, care nu se dezbracă doar ca să pozeze picto-rilor amatori.
De-abia ieşise din camera improvizată în care îi era îngrijit pacientul, cînd Joelle Kast intră la rîndul ei, cu speranţa că va risipi temerile acestui călător ingrat, care îi atribuia în mod absurd cele mai negre planuri, deşi ea îi asigura găzduirea din pură nobleţe sufletească. Se folosea de pre-textul de a-i aduce hainele, încălţămintea, lenjeria de corp, paltonul, curăţate şi căl-cate, o dată cu o ceaşcă de ceai de tei indian, despre care amabila pseudo-văduvă credea că are virtuţi mult mai eficace (atît cal-mante, cît şi ca tonic al sistemului nervos central) decît acelea ale oricăror poţiuni
167
farmaceutice. De îndată ce i s-a părut că francezul a adormit, a ieşit, evitînd să facă şi cel mai mic zgomot de paşi sau de uşă, şi
s-a dus să se culce şi ea, în celălalt capăt al casei.
însă HR doar se prefacea că e cufundat într-un somn adînc, simulînd semne evi-dente: întreg corpul destins, buzele între-deschise, respiraţia lentă şi regulată... I-a dat gazdei un avans de zece minute, pentru a fi sigur că are timp să ajungă în camera ei. Apoi s-a ridicat, s-a îmbrăcat repede cu lucrurile personale recuperate, a luat de pe raflul dulapului cu oglindă pumnalul de cristal pe care îl ascunsese acolo şi s-a aven-tnrat tiptil prin casa imensă şi liniştită.
Bineînţeles că nu recunoştea mai nimic din această succesiune de vestibule şi cori-doare, mai complexă decît ţi-ai închipui pri-vind din afară cochetul pavilion. Atunci cînd fusese transportat în fosta cameră a copiilor, acolo unde i se pusese pejos o saltea impro-vizată, bărbatul era inconştient în urma căderii brutale care a urmat crizei acute de halucinaţii erotice din salonul de primire cu păpuşi vii. lar atunci cînd, mai tîrziu, fusese condus pînă la toaleta din baia mare şi roz, acolo unde domnilor le place să le spele pe fetiţe, părea că nu vede nimic în jurul său, astfel încît Gigi trebuia să-l ţină de mînă pentru a-l conduce, atît la dus cît
168
şi la întors. HR a fost nevoit aşadar să rătăcească un timp în căutarea unei scări care să ducă la parter. Totul era pustiu şi foarte puţin luminat la acea oră tîrzie: cîte un beculeţ albăstrui aprins ici şi colo...
Şi iată că, ieşind dintr-un pasaj strimt în culoarul central, s-a trezit dintr-o dată faţă în faţă cu Violetta, mai să dea peste ea; fata îşi scosese pantofii cu tocuri înalte pentru a nu-i deranja pe cei care dormeau. Violetta este una dintre prietenele adoles-cente ale fiicei lui J.K.; ea îi oferă adăpostul, protecţia, bunăstarea materială, sprijinul psihologic şi gestiunea patrimonială (asis-tenţă juridică, medicală, bancară ete.). E o domnişoară nostimă de şaisprezece primă-veri, roşcată şi zveltă, cu mult succes la ofiţerii superiori şi care, de obicei, nu se sperie de nimic. însă surpriza de a se trezi astfel, într-un culoar luminat foarte slab, în faţa unui străin cu chipul rătăcit şi de o corpolenţă impunătoare, părînd şi mai masiv din cauza paltonului îmblănit, a făcut-o să se sperie şi să scoată un scurt ţipăt instinctiv.
HR, panicat la gîndnl că zgomotul putea trezi toată casa, i-a poruncit să tacă, ame-ninţînd-o cu arma de cristal lipită de coapsă şi îndreptată către locul unde se oprea fusta scandalos de scurtă. Tînăra purta graţi-oasa uniformă de şcolăriţă obligatorie la Sphinx, mai puţin ambiguă, dar mult mai
169
provocatoare decît cea a lui Gigi: corsajul, descheiat în faţă aproape pînă în talie, era larg deschis pe o parte, lăsînd să se vadă rotunjimea unui umăr gol, în timp cc partea de sus a coapselor îşi expunea pielea sati-nată dintre tivul fustei şi jartierele încre-ţite, ornate cu floricele miniaturale din voal roz, care îi întindeau ciorapii negri, lungi şi
mătăsoşi, garnisiţi cu dantelă deasupra genunchilor.
Violetta, cuprinsă acum de nelmişte şi văzîndu-se astfel expusă intenţiilor crimi-nale ale unui nebun, s-a dat înapoi înce-tişor, trezindu-se înghesuită într-o colonadă falsă de către agresorul care s-a apropiat atît de mult încît aproape că s-a lipit de ea. Apelînd, pentru orice eventualitate, la pute-rea recunoscută a farmecelor sale şi crezînd că găseşte astfel cea mai bună apărare în faţa unui adversar de necontrolat, curajoasa adolescentă şi-a împins pieptul înainte, fre-cîndu-se de acesta şi străduindu-se să dez-golească şi mai mult un sîn drăgălaş ieşit din corsajul desfăcut, murmurînd, cît se poate de sinceră, de altfel, că, dacă dorea
să o violeze în picioare, putea să-şi scoată imediat chiloţii...
Bărbatul cerea însă altceva, un lucru pe care ea nu-l înţelegea: o cheie pentru a fugi din această casă în care nici o ieşire nu era zăvorîtă. Nu-şi dădea seama că periculoasa
170
lamă de sticlă, pe care necunoscutul o ţinea cu aceeaşi fermitate în mînă, îi atingea acum pubisul. A făcut o mişcare ca să-l înlănţuie cu braţele pe acest client neaşteptat, impre-vizibil, iar HR a crezut că încerca să scape. Repetînd cu o voce joasă „Dă-mi cheia, cur-viştino!", a apăsat treptat stiletul de cristal, al cărui vîrf ascuţit se înfigea singur în triunghiul moale dintre coapse. în timp ce trăsăturile schimonosite ale călătorului deveneau tot mai înfricoşătoare, prada lui stătea nemişcată, fascinată, mută de groază, uitîndu-se cu ochii holbaţi la asasin, cu mîi-nile pe gura deschisă, ţinînd încă de cure-luşe pantofiorii de bal. Nenumăratele paiete metalizate care acopereau căputele triun-ghiulare sclipeau cu mii de scîntei albastre, într-o lentă balansare de pendul.
însă HR pare că-şi dă seama dintr-o dată de ceea ce face. Nemcrezător, a ridicat temă-tor cu mîna stîngă marginea dejos a fustiţei indecente cu pliuri largi, dezgolind astfel partea dejos a pemiţei îmblănite şi iluzoria apărătoare de mătase albă, sfişiată, pe care se întindea văzînd cu ochii o pată strălu-citoare de sînge proaspăt de un roşu aprins, ce continua să ţîşnească.
Şi-a privit mîna dreaptă cu mirare, ca şi cum, desprinsă de corp, nu i-ar mai fi apar-ţinut. Apoi, ieşit brusc din letargie şi facînd îngrozit un pas înapoi, a rostit şapte cuvinte
171
cu jumătate de glas: „Fie-ţi milă, Doamne! Fie-ţi milă!" Imaterialul cuţit de sticlă s-a smuls din rana deja profundă sub un impuls atît de puternic şi de sfişietor încît Violetta n-a putut să-şi reprime un geamăt prelung de durere extatică. Apoi, profitînd de vizi-bila derută a călăului, l-a împins brusc, din răsputeri, şi a luat-o la fugă urlînd către capătul culoarului, abandonîndu-şi pantofii sclipitori pe care-i lăsase să cadă în mişca-rea ei impetuoasă.
Căzut din nou într-o stare de năuceală, pierdut în labirintul repetiţiilor şi al amin-tirilor suprapuse. Zăceau la picioarele lui, iar HR îi contempla. o picătură de sînge căzuse din vîrful pumnalului pe căptuşeala albă, din piele întoarsă, a pantofului stîng, lăsîhd acolo o pată de un roşu închis, prelun-gindu-se în stropi dantelaţi... Se auzeau prin toată casa, trezită brutal de ţipetele cru-dului ritual, uşi trîntite, paşi alergînd pe culoare, ţiuitul strident al unei sonerii de alarmă, hohotele nervoase ale victimei, behăitul ascuţit al celorlalte oiţe agitate... Se ridica astfel, treptat, un zgomot imens, din care se detaşau exclamaţiile alarmate ale noilor sosiţi, comenzi scurte, ţipete iste-rice de ajutor, în timp ce se aprindeau lumini putemice mai peste tot.
în ciuda impresiei că era hăituit din toate părţile de urmăritori, sub focul
172
reflectoarelor puternice îndreptate spre el, HR, revenindu-şi în fire, s-a îndreptat în fugă în direcţia de unde părea să fi venit Violetta, găsind astfel imediat scara prin-cipală. Ţinîndu-se, ca să coboare mai repede sărind peste trepte, de balustrada groasă şi lăcuită, susţinută de zăbrele pîntecoase de lemn, a observat în treacăt un mic tablou agăţat pe perete la înălţimea privirii: un peisaj romantic reprezentînd, în timpul unei nopţi furtunoase, ruinele unui turn din care căzuseră, fulgeraţi fară îndoială, doi bărbaţi identici, care zac acum în iarbă. în graba sa a ratat o treaptă şi s-a trezit jos mai repede decît îşi închipuise. Din trei salturi, a trecut în sfirşit de uşa de la intrare, care, bineînţeles, nu era nici ea încuiată cu cheia. Aerul rece al nopţii l-a făcut să se mai calmeze. Pe cînd împingea poarta înţepe-nită a grădinii, pentru a ieşi pe cheiul cu pavaj inegal, s-a întîlnit cu un ofiţer ame-rican ce venea din sens invers şi care i-a adresat din mers un salut scurt şi rigid, la care HR nu a răspuns. Celălalt s-a oprit, întorcîndu-se ostentativ pentru a-l studia mai bine pe acest personaj nepoliticos sau distrat, pe care părea a-l recunoaşte. HR şi-a urmat drumul liniştit, facînd la dreapta pe Landwehrkanal către cartierul Schoneberg. Buzunarul stîng al paltonului, deşi larg şi adînc, avea o umflătură ţuguiată, absolut
173
anormală. Şi-a dus mîna la buzunar, constatînd fară prea mare surprindere pre-zenţa pantofului de bal cu solzi albaştri de sirenă, pe care îl luase fără să se gîndească atunci cînd o rupsese la fugă. Cît despre stiletul de cristal, acesta se odihnea acum, în picioare, în mijlocul măsuţei care stă pre-cum un tumuleţ în capul scării pe care cobo-rise în grabă, sub un cer de furtună, asasinul hăituit, în timp ce fulgerele luminau deco-rul iar tunetele bubuiau asurzitor.
Mărturia ofiţerului american este ultima dintr-o serie practic neîntreruptă care ne-a permis să reconstituim în detaliu acţiunile şi comportamentul bolnavului nostru fugar în reşedinţa atît de aparte a familiei von Briicke. După ce HR a dispărut la dreapta cum ieşi din fundătură, militarul a trecut la rîndul lui de grilajul grădinii, dar în sens invers, şi fără să ezite, ca un client fidel al magazinului de păpuşi; este vorba de colo-nelul Ralph Johnson, uşor de identificat de către noi toţi şi de către toate serviciile secrete occidentale, cunoscut mai ales sub numele uzurpat de Sir Ralph, care vine pur şi simplu de la o aluzie prietenească la aerul lui foarte britanic. Apoi a urcat cu pas vioi cele trei trepte de la intrare, uitîndu-se la ceasul mare pe care îl purta la mîna stîngă.
Ştini aşadar cu precizie că s-au scurs optzeci de minute între acest moment foarte
174
important şi acela în care HR a apărut la cabaretul Die Sphinx (unde lucrează cîteva dintre şcolăriţele noastre), de două ori mai mult faţă de cît le ia fetelor ca să parcurgă acest traseu, pe care îl cunosc foarte bine:
mergi de-a lungul canalului dincolo de piaţa Mehring, îl traversezi apoi luînd-o la stînga ca să ajungi pe Yorkstrasse. Pretinsul nostru agent special dispunea astfel de o marjă de timp (între douăzeci şi cinci şi treizeci de minute) pentru a face un ocol şi a comite eventual o crimă, fie plănuită dinainte, fie în împrejurări accidentale sau din pură întîmplare. în orice caz, este limpede că acest cartier îi e familiar din vremea frec-ventelor sale şederi în sectorul francez, din apropiere: chiar dincolo de Tiergarten, care este de fapt o zonă intemaţională (în ciuda apartenenţei teoretice la sectorul britanic), cu Gara Zoo, principala poartă spre Vest.
în plus, fugarul cunoştea cu siguranţă locul unde putea nădăjdui să găsească cel mai bun refugiu pe timpul interdicţiilor de circulaţie, în acest spaţiu foarte puţin distrus, la sud de străzile Kleist şi Biilow, acolo unde abundă localurile de noapte, frecventate de militarii aliaţi şi de înalta societate inter-lopă, avînd cu toţii preţiosul pennis de circulaţie la orice oră. Căci nu pare să fi ezitat între diferitele firme care, în pofida relativei lor discreţii, rămîn mereu uşor de
175
reperat, multe dintre ele afişînd de altfel nume franţuzeşti - Le Grand Monde, La Cave, Chez la comtesse de S6gur, dar şi Wonderland, Die Blaue Villa, The Dream, Das Mădehenpensionat, Die Holle ete.
Cînd HR a intrat în „sala de spectacole" a Sphinx-ului, o încăpere intimă, deşi foarte aglomerată, Gigi era în picioare pe tejgheaua barului, executînd unul din tradiţionalele nmnere berlineze, în corset negru şi joben. Fără să-şi întrerupă numărul, i-a adresat amical - cu bastonul de dandy, lung, alb şi prevăzut cu măciulie de argint - un semn de bun venit, ca şi cum ar fi avut întîlnire la cabaret în noaptea aceea, lucru pe care adolescenta îl neagă vehement, ţinînd chiar să precizeze că-i recomandase bolnavului să rămînă în cameră, dată fiind starea lui de slăbiciune, confirmată de doctorul Juan, şi mai ales să nu iasă din casă, pretinzînd că i-ar fi spus, pentru a-l descuraja, că toate uşile erau încuiate. După cum îi e obiceiul, haimanaua a minţit încă o dată.
Seara se desfăşura fără incidente, într-o muzică lascivă, în fumul dulceag al ţigărilor Camel, în luminile roşii difuze, în căldura plăcută de infem climatizat, în parfumul ameţitor al ţigărilor de foi care se amesteca cu acela, mai aţîţător, al fetelor, cele mai multe dintre ele fiind acum aproape dez-brăcate. Se formau cupluri, printr-un simplu
176
gest îndrăzneţ sau printr-un schimb de priviri. Alţii părăseau încăperea, mai mult sau mai puţin discret, îndreptîndu-se spre cabinele mici, dar confortabile, amenajate la primul etaj, iar pentru instalaţii mai aparte, la subsol.
După ce a băut cîteva pahare de bourbon, servite de o simpatică domnişoară de vreo treisprezece ani pe nume Louisa, HR a ador-
mit de oboseală într-un colţ întunecat al sălii.
Corpul neînsufleţit al Oberfuhrer-vAva Dany von Bnicke a fost găsit în zori de o patrulă militară, în curtea unui imobil aproape distrus de bombe, nelocuit, însă în curs de restaurare, dînd spre Viktoria Park, adică în imediata apropiere a marelui aerodrom de la Tempelhof. De data aceasta asasinul nu mai dăduse greş. Cele două gloanţe trase din faţă, de la distanţă foarte mică, în piept, şi găsite la locul respectiv, aveau acelaşi calibru ca acela care îl rănise la braţ, cu trei zile mai înainte, şi, după părerea experţilor, proveneau din acelaşi pistol automat Beretta de 9 mm. Alături de cadavru zăcea un pantof de damă cu toc înalt a cărui căpută era omată cu solzi albaştri metalizaţi. o picătură de sînge roşu aprins îi păta căptuşeala.
177
A cincea zi
HR visează că se trezeşte, tresărind, în camera fără ferestre a copiilor von Briicke. Zgomotul violent de sticlă spartă care-l smulge din somnul imaginar pare să pro-vină de la dulap, a cărui oglindă mare este totuşi intactă. La gîndul unor eventuale stri-căciuni în interior, se scoală şi deschide uşa masivă. Pe etajera centrală, la înălţimea privirii, pumnalul de cristal (care stătuse pînă atunci pe piciorul său de cupă de şam-panie) a căzut, într-adevăr, pe pantoful albastru cu solzi de sirenă, răstumat, cu siguranţă, de vibraţiile vreunui cvadrimotor american ce zbura prea jos (din pricina vîntului dinspre nord) după decolarea de la Tempelhof şi care a făcut să se zgîlţîie toate obiectele din casă, precum un cutremur. în căderea lui brutală, transparenta lamă ascuţită a tăiat profund pielea întoarsă care căptuşeşte interiorul delicatului pantof, răstumat şi el acum pe o parte. Tăietura sîngerează abundent: un lichid roşu, vîscos,
179
se scurge pulsînd spasmodic pe etajera de dedesubt şi pe lenjeria intimă a lui Gigi, îngrămădită acolo în dezordine. HR, cuprins de panică, nu ştie ce să facă pentru a opri hemoragia. Se sperie cu atît mai mult cu
cît întreaga casă s-a umplut brusc de ţipete ascuţite...
M-am trezit atunci de-a binelea, însă în camera cu numărul 3 a Hotelului Aliaţilor. Două cameriste se certau violent pe culoar chiar în spatele uşii mele. Eram tot în pijama, întins de-a latul peste plapuma boţită şi umezită de transpiraţia mea. TBrminîndu-mi Fruhstuck-ul după plecarea lui Pierre Garin, intenţionasem să mă odihnesc puţin pe pat şi, nerefăcut după oboseala acestei nopţi agitate, unnată de un somn prea scurt, adormisem pe loc. Şi iată că soarele iernatic apunea, coborind printre cele două draperii netrase. Cameristele se insultau într-un limbaj dialectal, cu un puternic accent ţărănesc, pe care nu-l înţelegeam deloc.
M-am ridicat cu greutate şi am deschis uşa brusc. Maria şi tînăra ei colegă (cu sigu-ranţă o începătoare) au pus imediat capăt altercaţiei. Pe podeaua culoarului era o carafă de sticlă albă spartă în trei bucăţi, al cărei conţinut (care părea a fi vin roşu) se întinsese pînă în pragul uşii. Deşi nervoasă, Maria mi-a adresat un surîs forţat şi a vrut
180
să se justifice, întrebuinţînd acum, ca să
înţeleg eu, o germană mai clasică, mai simplă:
— Idioata asta mică s-a speriat: credea
că avionul se va prăbuşi peste casă şi a scăpat tava.
— Nu-i adevărat, protesta timid cealaltă fată. Ea m-a împins înadins, ca să mă facă să-mi pierd echilibrul.
— Ajunge! Nu plictisi clienţii cu poveştile tale. Domnule Wall, vă aşteaptă jos de o oră doi domni. Mi-au spus să nu vă tre-zesc... că nu erau grăbiţi... voiau să ştie dacă hotelul are încă o ieşire!
—Bine... De fapt, mai este o ieşire?
—Bineînţeles că nu!... De ce?... Doar cea pe care o ştiţi şi care dă spre canal. E una singură, şi pentru cafenea, şi pentru livrări, şi pentru hotel.
Maria părea să considere această pro-blemă a uşii drept o curiozitate bizară a vizitatorilor. Sau poate făcea pe naiva, înţele-gînd, dimpotrivă, foarte bine ce seixmificaţie avea întrebarea? Poate chiar, surescitată de ideea eventualei mele evadări, să-mi fi grăbit în mod deliberat reapariţia provo-cînd tot scandalul ăsta pe culoar? Am răspuns calm că voi coborî, că trebuia doar să mă lase să mă îrnbrac. Am închis sec uşa, întorcînd demonstrativ cheia în broască, cu un zgomot surd, de parcă aş fi
181
tras cu un revolver prevăzut cu dispozitivul numit „amortizor".
în acel moment am văzut pe scaun pro-prinl meu costum de călătorie, în locul unde-l aşezasem pe cel de împrumut, cu care mă întorsesem noaptea trecută. Şi, pe cuierul de perete, în fundul camerei, paltonul dis-părut se afla acum aşezat pe umeraş... în ce împrejurări, ]a ce oră se va fi produs înlocuirea, fără ca eu să-mi dau seama? Neputînd să-mi amintesc dacă hainele mele adevărate reapăruseră deja atunci cînd Pierre Garin înu făcuse acea vizită rapidă, era foarte posibil să nu le fi observat după apariţia intempestivă a Mariei, atunci cînd îim adusese micul dejun, pentru că pre-zenţa lor mi-era atît de familiară... însă ceea ce mă tulbura cel mai mult era faptul că de acum înainte nu mai exista nici cea mai mică dovadă a vreunui adevăr obiectiv al ultimelor mele deplasări. Totul dispă-ruse: costumul comod din tweed, oribilele şosete roşii cu dungi negre, cămaşa şi batista brodate cu un W gotic, noroiul din subterană pe pantofii butucănoşi, Ausweis-ul berlinez cu fotografia mea (sau cu aceea a unui chip foarte asemănător cu al meu), dar atestînd o altă identitate, fără nici o legătură cu vreuna din cele pe care le folosesc, deşi
avînd de-a face îndeaproape cu călătoria mea.
182
Mi-am amintit apoi de chiloţii pătaţi de sînge, ridicaţi de pe jos, nu se ştie de ce, în camera lui Gigi. Nu-i scosesem oare din buzunarul pantalonilor de tweed înainte de a mă băga în pat ? (în orice caz, îmi amin-team că i-am îndesat repede în buzunar, după ce am privit cele trei desene erotice ale sosiei mele, remarcînd cu această ocazie că nu prea am văzut un costum întreg din acest fel de stofă.) Unde i-oi fi vîrît atunci cînd am intrat aici?... Am reuşit să-i descopăr, cu un sentiment de uşurare, în coşul de gunoi din baie; din fericire, nu se facuse curăţenie, fiindcă nu ieşisem din cameră.
Examinîndu-i cu atenţie, am observat o mică ruptură în centrul petei roşii, făcută parcă de vîrful unui obiect foarte ascuţit, Nu se impunea oare o legătură cu stiletul de sticlă care apăruse din nou în coşmarul meu recent? Conţinutul anecdotic al aces-tuia, aşa cum se întîmplă întotdeauna în vise, se explica de altfel uşor pornind de la elemente de realitate trăite în ajun: aşe-zînd, pe raftul foarte încărcat al dulapului masiv, cupa de şampanie spartă chiar lîngă pantoful albastru, mă fulgerase ideea (o, Angelica!) să prind un peşte din adîncuri cu acest vîrf de harpon, într-o partidă de pescuit subacvatic. Aşez cu grijă trofeul de vînătoare în spatele oglinzii dulăpiorului
183
de medicamente, atestînd astfel existenţa verificabilă a aventurilor mele nocturne, atent să nu se piardă minusculul ciob de sticlă rămas agăţat în mătasea zdrenţuită.
După ce m-am îmbrăcat, fară prea mare grabă, ca să-mi întîlnescjos vizitatorii, am zărit o umflătură anormală care defbrma buzunarul stîng al paltonului îmblănit agă-ţat în cuier. Apropiindu-mă prudent şi introducînd o mînă nesigură, am scos un pistol automat, greu, pe care l-am recunos-cut imediat: dacă nu era chiar acelaşi, era oricuin identic cu pistolul Beretta găsit, la sosirea mea la Berlin, în sertarul biroului din apartamentul J.K. care dădea spre Piaţa Oamenilor de Anne. Cineva doreşte aşadar să mă împingă la sinucidere? Amînînd pentru mai tîrziu analiza acestei probleme şi neştiind ce să fac cu această annă încă-păţînată, am pus-o la loc, acolo unde cineva o strecurase înainte de a-mi înapoia hainele, apoi am coborit, evident, fară palton.
în Cafe des Allies, un local în general puţin frecventat, cei doi bărbaţi care voiau să mă vadă erau foarte uşor de identificat: nu mai existau alţi clienţi. Instalaţi la o masă de lîngă uşă, în faţa unor halbe de bere aproape goale, şi-au ridicat ochii spre mine, iar unul dintre ei mi-a arătat (cu un gest mai degrabă resemnat decît imperativ) scaunul gol care, nu încape îndoială, mă aştepta.
184
Am înţeles pe loc, după îmbrăcăminte, că era vorba de nişte poliţişti germani în civil;
de altfel, drept preambul, şi-au prezentat legitimaţiile oficiale care le atestau funcţia şijustificau misiunea pe care o aveau, aceea de a obţine de la mine răspunsuri precise, veridice, la obiect. Deşi puţin vorbăreţi şi fară să fi considerat necesar să se ridice de pe scaune la sosirea mea, prin gesturi şi atitudini, ca şi prin puţinele cuvinte rostite, manifestau curtoazie, ba chiar - cel puţin aparent - o anume bunăvoinţă. Cel mai tînăr vorbea o franceză limpede şi corectă, fară prea mari subtilităţi, iar eu m-am simţit onorat de această solicitudine a poliţiei faţă de mine, deşi pierdeam astfel un mijloc important de a eluda vreo întrebare mco-modă, prefacîndu-mă că nu-i înţeleg sensul exact sau implicaţiile evidente.
Aruncînd o privire rapidă peste legiti-maţiile lor, am văzut că acela dintre ei care nu vorbea limba mea matemă - fie că nu o ştia, fie din calcul - avea un grad mai mare. Afişa o plictiseală uşor absentă. Celălat mi-a explicat pe scurt situaţia: eram bănnit că am jucat un anume rol (ca să nu spun mai mult) în crima pe care începuseră s-o anche-teze în această dimineaţă. Deoarece nici victima şi nici vreunul dintre potenţialii suspecţi nu aparţineau serviciilor americane, civile sau militare, în mod normal ancheta -
185
cel puţin la început - trebuia condusă de Stadtpolizei* din Berlinul de Vest. Urma deci să-mi citească, pînă una-alta, partea din raport care mă privea. Dacă aveam de facut vreo remarcă, aveam dreptul să-I între-rup, însă era preferabil, pentru a nu pierde timpul în zadar, să nu uzez prea des de această posibilitate, în aşa fel încît obser-vaţiile mele personale, eventualele contes-taţii sau comentarii justificative să fie grupate, de pildă la sfirşitul expunerii sale preluninare. Am fost de acord, iar el a început de îndată lectura paginilor dactilografiate scoase dintr-o servietă burduşită :
„Va numiţi Boris Wallon, născut în luna octombrie 1903 la Brest, nu Brestul din Bielorusia, ci un port militar din provincia franceză Bretagne. Sau, mă rog, asta e iden-titatea sub care aţi trecut de checkpoint-ul** de pe Friedrichstrasse ca să ajungeţi în par-tea occidentală a oraşului. Totuşi, cu treizeci de ore mai devreme, aţi părăsit Republica Federală prin postul de frontieră de la Bebra cu un paşaport pe care figurau un alt nume, Robin, şi un alt prenume, Henri; este, de altfel, documentul pe care I-aţi prezentat şi în tren, la controlul militar provocat de comportarea dumneavoastră bizară în gara
* Poliţia municipală (germ.) - n. tr.
** Punctul de control (engl.) - n. tr.
186
Bitterfeld. Faptul că aveţi mai multe Reisepass aparent autentice, dar cu nume, locuri de naştere şi profesii diferite nu va fi reţinut împotriva dumneavoastră; este adeseori cazul călătorilor francezi în misi-une, şi nu e treaba noastră. In principiu, nu ne interesează nici ce aţi făcut după intra-rea în zona sovietică, la Gerstungen-Eisenach, pînă la ieşirea din Berlinul de Est şi tre-cerea în sectorul american de ocupaţie.
Problema e însă că v-aţi petrecut acea noapte (din 14 spre 15) la primnl etaj al unui imobil în ruine care dă spre Gendar-menmarkt, exact vizavi de punctul în care un anume colonel von Briicke a fost, către miezul nopţii, victima unui prim atentat criminal: două focuri de revolver trase de la una din ferestrele imobilului cu pricina, care doar l-au rănit la braţ. o bătrînă lipsită de resurse, pe nume Ilse Back, locuieşte acolo ilegal, în pofida stării insalubre a clă-dirii, lipsită de electricitate şi de apă curentă;
ea v-a recunoscut în mod categoric din setul de fotografii care i-au fost arătate. Este sigură că gloanţele au pornit din micul apar-tament pe jumătate distrus, de nelocuit, situat pe acelaşi palier. V-a văzut sosind la căderea nopţii şi apoi ieşind, prima dată, după ce s-au auzit împuşcăturile. în timpul depoziţiei, fără să-i sugereze cineva, a
187
menţionat paltonul gros, îmblănit, mirată că un călător atît de bine îmbrăcat vine să
doarmă într-un loc unde se aciuează vaga-bonzii.
V-a văzut plecînd a doua zi cu bagajele, însă fară mustaţa pe care o aveaţi în ajun. Deşi această persoană a dat dovadă, în timpul declaraţiilor ei, de o trecătoare, dar evidentă slăbiciune mintală, detaliile pe care ni le-a fumizat sînt surprinzătoare, cu atît mai mult cu cît, o dată ajuns în Kreuzberg (venind pejos pe Friedrichstrasse), aţi cerut lămuriri de la o tînără chelneriţă de la bra-seria Spartakus, care v-a indicat cum să ajungeţi în Feldmesserstrasse, unde aţi închi-riat o cameră de hotel - chiar aici - la cîţiva paşi de domiciliul legal al presupusei dum-neavoastre victime şi al fostei sale soţii de origine franceză, Joelle Kastanjevica. Nu v-aţi îndreptat încoace paşii din întîmplare,
iar coincidenţa poate, evident, să pară suspectă.
Or acelaşi ofiţer din serviciile speciale ale Wehrrnacht-ului, Dany von Brucke, a fost asasinat noaptea trecută (de data asta de-adevăratelea), la ora 1 şi 45: s-au tras de la mică distanţă două gloanţe în pieptul victimei, cu un pistol automat de 9 mili-metri, annă identică - spun experţii - cu cea care, cu trei zile înainte, nu-i provocase decît o rană uşoară. Gloanţele trase în cele
188
două situaţii au fost găsite de fiecare dată la faţa locului, a doua oară pe un şantier de reconstrucţie de lîngă Viktoria Park, la trei-zeci şi cinci de minute de mers pe jos de aici, fără să te grăbeşti. Momentul exact al crimei ne-a fost indicat de un paznic de noapte care a auzit împuşcăturile şi s-a nitat la ceas. Cele două tuburi percutate după noua încercare reuşită căzuseră în praf în imediata apropiere a cadavrului. în cazul primei tentative ratate din Berlinul de Est, tuburile au fost descoperite în apartamen-tul indicat de doamna Back, în faţa ferestrei fără cercevele de unde spune că aţi tras. Chiar dacă această femeie e pe jumătate nebună şi vede peste tot criminali sadici şi spioni israelieni deghizaţi, trebuie să admi-tem că delirul ei confirmă cîteva puncte esenţiale ale anchetei noastre ştiinţifice şi fară cusur...
După aceste complimente pe care şi le adresa într-un fel lui însuşi, poliţistul şi-a ridicat privirea şi m-a fixat insistent, drept în ochi. Fără să mă tulbur, i-am zîmbit, ca şi cum m-aş fi asociat complimentelor sale, surîs ce putea fi interpretat şi ca o uşoară ironie. De fapt, nu fusesem deloc surprins de relatarea sa, pe care, pe alocuri, o citise după textul dactilografiat, impro-vizînd însă în mai multe rînduri (ultima frază, de exemplu, îmi păruse a fi o adăugire
189
menţionat paltonul gros, îmblănit, mirată că un călător atît de bine îmbrăcat vine să
doarmă într-un loc unde se aciuează vaga-bonzii.
V-a văzut plecînd a doua zi cu bagajele, însă fară mustaţa pe care o aveaţi în ajun. Deşi această persoană a dat dovadă, în timpul declaraţiilor ei, de o trecătoare, dar evidentă slăbiciune mintală, detaliile pe care ni le-a fumizat sînt surprinzătoare, cu atît mai mult cu cît, o dată ajuns în Kreuzberg (venind pejos pe Friedrichstrasse), aţi cerut lămuriri de la o tînără chelneriţă de la bra-seria Spartakus, care v-a indicat cum să ajungeţi în Feldmesserstrasse, unde aţi închi-riat o cameră de hotel - chiar aici - la cîţiva paşi de domiciliul legal al presupusei dum-neavoastre victime şi al fostei sale soţii de origine franceză, Joelle Kastanjevica. Nu v-aţi îndreptat încoace paşii din întîmplare,
iar coincidenţa poate, evident, să pară suspectă.
Or acelaşi ofiţer din serviciile speciale ale Wehrrnacht-ului, Dany von Brucke, a fost asasinat noaptea trecută (de data asta de-adevăratelea), la ora 1 şi 45: s-au tras de la mică distanţă două gloanţe în pieptul victimei, cu un pistol automat de 9 mili-metri, annă identică - spun experţii - cu cea care, cu trei zile înainte, nu-i provocase decît o rană uşoară. Gloanţele trase în cele
188
două situaţii au fost găsite de fiecare dată la faţa locului, a doua oară pe un şantier de reconstrucţie de lîngă Viktoria Park, la trei-zeci şi cinci de minute de mers pe jos de aici, fără să te grăbeşti. Momentul exact al crimei ne-a fost indicat de un paznic de noapte care a auzit împuşcăturile şi s-a nitat la ceas. Cele două tuburi percutate după noua încercare reuşită căzuseră în praf în imediata apropiere a cadavrului. în cazul primei tentative ratate din Berlinul de Est, tuburile au fost descoperite în apartamen-tul indicat de doamna Back, în faţa ferestrei fără cercevele de unde spune că aţi tras. Chiar dacă această femeie e pe jumătate nebună şi vede peste tot criminali sadici şi spioni israelieni deghizaţi, trebuie să admi-tem că delirul ei confirmă cîteva puncte esenţiale ale anchetei noastre ştiinţifice şi fară cusur...
După aceste complimente pe care şi le adresa într-un fel lui însuşi, poliţistul şi-a ridicat privirea şi m-a fixat insistent, drept în ochi. Fără să mă tulbur, i-am zîmbit, ca şi cum m-aş fi asociat complimentelor sale, surîs ce putea fi interpretat şi ca o uşoară ironie. De fapt, nu fusesem deloc surprins de relatarea sa, pe care, pe alocuri, o citise după textul dactilografiat, impro-vizînd însă în mai multe rînduri (ultima frază, de exemplu, îmi păruse a fi o adăugire
189
personală): îmi confirma bănuielile cu privire la crima pe care cineva voia să mi-o pună în cîrcă. Dar cine oare? Pierre Garin? Walther von Briicke ?... Mă pregăteam aşadar să răspund cu francheţe, ezitînd totuşi în ce priveşte lucrurile pe care aveam voie să le dezvălui poliţiei berlineze referitor la o presupusă misiune, din ce în ce mai neclară, şi din cauza căreia mă transfonnasem tot mai mult în victimă.
Dar, înainte de a mă hotărî să vorbesc, interlocutorul meu şi-a întors brusc privi-rea către superiorul lui, care tocmai se ridi-case. La rîndul meu, mi-am îndreptat ochii spre ăcest personaj înalt, al cărui chip îşi schimbase dintr-o dată expresia: dezinte-resului plin de lehamite îi luase locu] o aten-ţie vie, aproape anxioasă, în timp ce fixa ceva în spatele meu, în direcţia scării care ducea la primul etaj. Subordonatul fran-cofon s-a ridicat şi el repede şi a înţepenit, privind în aceeaşi direcţie cu rîvna unui cîine de vînătoare gata să atace, atitudine pe cît de vizibilă, pe atît de neaşteptată.
Fără să mă ridic de pe scaun sau să mă arăt în vreun fel tensionat, am întors capul ca să văd obiectul bruştei lor agitaţii. Chiar în faţa lor, pe ultima treaptă de jos, Maria se afla alături de un Schupo* în unifonnă
* Poliţist (germ., fam.) - n. tr.
190
ce ţinea cu ambele mîini o valijoară plată, destul de mare, pe care o purta orizontal, cu o respectuoasă vigilenţă, ca şi cum ar fi fost un obiect foarte valoros. Pe buzele graţioa-sei cameriste se citeau cuvintele, în ger-mană, desigur, articulate cu grijă, ale unui mesaj mut pe care îl adresa acuzatorilor mei. Tînăra cu chip naiv aparţinea aşadar serviciilor locale de informaţii, asemenea majorităţii servitorilor din hotelurile şi pen-siunile berlineze. De îndată ce m-am uitat la ea, Maria şi-a întrempt mimica, arborînd pe loc un zîmbet inocent care mi-era adre-sat. Inspectorul-şef le-a facut semn să se apropie, iar ei s-au executat cu mult zel.
După ce Maria a dat la o parte cele două halbe aproape goale, agentul de poliţie şi-a depus preţioasa pradă pe masă, deschizînd-o cu precauţiile rezervate îndeobşte obiectelor de artă. în interior, aranjate cu grijă şi sepa-rate cu ghemotoace de hîrtie subţire, se aflau şapte pungi de plastic transparente, închise fiecare cu un şnur de care atîrna cîte o etichetă scrisă de mînă cu litere gotice, ili-zibile pentru un francez. Am identificat însă fară greutate pantoful de bal cu căputa ornată cu paiete albastre a cărui căptuşeală de piele întoarsă era acum pătată de sînge, pistolul automat Beretta de 9 mm, patru tuburi percutate după toate aparenţele de arma respectivă, o păpuşică dezbrăcată
191
dintr-un celuloid de culoarea pielii, căreia i se smulseseră braţele, chiloţii de satin cu volănaşe de dantelă încreţită, pe care eu îi credeam la adăpost în dulăpiorul de toaletă, im flacon de sticlă conţinînd un rest de lichid incolor şi în care era băgată o pipetă încor-porată în dop, periculoasa bucată din cupa de şampanie spartă, al cărei vîrf ascuţit păstra dîre de sînge.
Poliţistul care îmi citise raportul m-a întrebat, după un moment de tăcere, dacă recunoşteam aceste obiecte. Le-am privit cu şi mai mare atenţie şi am răspuns fară să mă tulbur:
—Un pantof asemănător cu acesta se afla pe raftul dulapului, în camera în care am donnit cu Joelle Kast, dar nu era pătat de sînge şi era pentru piciorul drept; or aici avem un pantofpentru stîngul. Pistolul care a fost găsit, bănuiesc, printre lucrurile mele mi-a fost pus, în timp ce dormeam, într-un buzunar al paltonului îmblănit; cînd m-am trezit, am descoperit eu însumi pre-zenţa lui suspectă.
— Nu l-aţi văzut niciodată înainte ?... De pildă în apartamentul în ruină care dă spre Piaţa Oamenilor de Anne ?
— într-adevăr, în sertarul mesei se afla un pistol automat; însă, dacă memoria nu mă înşală, era un model de un calibru mai mic. Cît despre tuburile goale, habar n-am
192
de unde ar putea proveni... în schimb, păpuşa martirizată vine direct dintr-un vis de copil.
—Un vis de-al dumneavostră?
— De-al meu, dar şi al multor alţi băie-ţei! In privinţa stiletului de cristal, pare a fi ciobul unui pahar de vin spumos în care era vopsea roşie, pe care l-am văzut în camera lui Gigi, fiica lui Joelle, cameră unde, în mijlocul unei dezordini îngrozitoare, erau azvîrliţi pe jos nişte chiloţi de mătase pătaţi cu sînge menstrual. Aceia nu pot fi totuşi confundaţi cu proba pe care mi-o prezentaţi aici: nu aveau nici un volănaş de dantelă, iar ţesătura lor foarte simplă, de şcolăriţă, nu era ruptă în dreptul fantei vulvare.
— Am putea afla atunci de unde aţi luat această lenjerie sfişiată cu pumnalul, pe care am găsit-o chiar aici, în baia dumnea-
voastră?
— N-am luat-o de nicăieri. Ca şi în cazul
pistolului Beretta, singura explicaţie ar fi că o persoană a cărei identitate îmi scapă a introdus dovezi falsificate în existenţa mea, cu scopul probabil de a-mi pune în cîrcă o crimă din care nu înţeleg mare lucru.
— Şi ce ar reprezenta, în scenariul dum-neavoastră atît de puţin credibil, această sticluţă a cărei pipetă este încă pe jumătate plină? Ce fel de lichid conţine?
Acesta este, de fapt, singurul element din conţinutul heteroclit al valijoarei care
193
nu-mi aminteşte de nimic. Examinîndu-I din nou, observ că flaconul, un model vag farmaceutic, lasă să se întrevadă, privit din anumite unghiuri, o inscriptie tocită din care se distinge îndeosebi silueta unui ele-fant, sub numele grecesc al acestui mamifer, dar cu majuscule chirilice (adică un S rusesc în formă de e latinesc, în locul lui sigma final), continuată dedesubt, cu litere mai mici, de cuvîntul nemţesc Radierflussigkeit, al cărui sens rămîne pentru mine mai degrabă misterios. îmi vine brusc o idee, gîndindu-mă la activităţile artistice ale lui Walther von Briicke: Radierung înseamnă gravură în acvaforte... Preferînd totuşi să nu pomenesc deocamdată nimic despre dese-nele erotice foarte compromiţătoare ale riva-lului meu, aleg un alt răspuns, mai evaziv :
—Ar putea fi un narcotic sau o otravă ce atacă sistemul nervos, şi care mi-a fost administrată, picătură cu picătură, de mai multe zile, în tot ceea ce beau: cafea, bere, vin, Coca-Cola... pînă şi în apa de la chiuvetă.
—Da, bineînţeles... Psihoza, sau ahbiul dumneavoastră, cu privire la o maşinaţiune organizată cu ajutorul diferitelor droguri, figurează de altfel în dosarul nostru. Dacă bănuiţi pe cineva anume, aţi avea tot inte-resul să spuneţi despre cine este vorba.
Aplecat în continuare asupra valijoarei larg deschise pe masă, dar ridicînd brusc
194
ochii (din întîmplare, sau poate datorită unor şuşoteli mai animate ?) către fundalul prost luminat al sălii, am constatat că Maria şi cel mai vîrstnic dintre ofiţerii de poliţie, stînd în picioare în faţa barului aşa cum mă aflam eu însumi în faţa colegului său aşezat pe scaun cu spatele la ei, îşi vorbeau cu însufleţire, însă evitînd să ridice tonul. Foarte în largul lor amîndoi, păreau că se cunosc de multă vreme, şi m-am gîndit la început, luîndu-mă după aerul lor grav, că era vorba de relaţii strict profesionale. Dar un gest foarte tandru al bărbatului m-a făcut mai apoi să trag concluzia că între ei era o intimitate mult mai strînsă, cu puternice conotaţii sexuale implicite... Doar dacă, dîndu-şi seama că le observ cu atenţie con-
vorbirea, care mă privea, nu doreau să mă păcălească.
— în orice caz, reia anchetatorul meu, există ceva care vă infirmă ipoteza. Pe de o parte, nu e vorba de o otravă, ci de un lichid corector, aşa cum e scris, în germană, pe flacon. (Acest lichid pentru şters acţionează, de altfel, cu totul remarcabil, după opinia mea, şi nu strică deloc hîrtia, oricît de fra-gilă ar fi.) lar, pe de altă parte, propriile dumneavoastră amprente au fost găsite pe sticlă, clare şi numeroase, fară nici un dubiu.
Acestea fiind spuse, poliţistul se ridică şi închide valijoara al cărei conţinut - crede
195
el - îmi dovedeşte vinovăţia. Cele două încuietori ale capacului se trîntesc, cu un zgomot de mecanism infailibil, părînd să închidă şi discuţia noastră.
— Bărbatul care încearcă să-mi pună în seamă crima sa, spun eu atunci, se numeşte Walther von Briicke, însuşi fiul victimei.
— Din nefericire, fiul cu pricina a murit în mai '45, în timpul ultimelor lupte din Mecklemburg.
— Asta pretind toţi participanţii la com-plot. însă ei mint, iar eu pot aduce dovezi. Această minciună colectivă premeditată dezvăluie, dimpotrivă, identitatea asasinului.
— Care ar fi mobilul ?
—o rivalitate feroce cu vădit caracter oedipian. Este o familie blestemată, ca în regatul Tebei!
Poliţistul pare că se gîndeşte. Se hotă-răşte în sfirşit să enunţe rar şi cu o voce acum visătoare, îndepărtată, vag surîzătoare, argumentele care, din punctul său de vedere, îl scot din cauză pe prezumtivul vinovat:
— Nu sînteţi cel mai îndreptăţit, dragă domnule, să acuzaţi pe cineva cu asemenea dovezi... în plus, dacă sînteţi atît de bine informat, ar trebni să ştiţi că fiul cu pri-cina, care a supravieţuit într-adevăr, în pofida rănilor grave la ochi, este astăzi unul dintre agenţii noştri de încredere, tocmai datorită trecutului său, ca şi datorită
196
legăturilor pe care le are acuin cu numeroase reţele de trafic, cu societăţi mai mult sau mai puţin clandestine şi cu reglările dubioase de conturi care proliferează acum în Berlin. Să ştiţi, de asemenea, că preţiosul nostru WB (cum îl numim noi), chiar în momentul cînd tatăl său era ucis, a fost supus unui control de rutină facut în acea noapte de Poliţia Militară în imediata apropiere a domi-ciliului său. Există o coincidenţă absolută între momentul în care paznicul şantienilui de lîngă Viktoria Park a auzit împuşcătu-rile şi acela în care Vebe îşi prezenta Ausums-ul, la doi kilometri distanţă de şantier, poliţiştilor americani.
în timp ce mă gîndesc la ce am făcut eu însumi în această perioadă şi fac compa-raţii cu ultimele elemente ale anchetei des-făşurate de poliţie, care ină aruncă din nou în intense reflecţii personale şi amintiri tulburătoare, funcţionarul satisfacut înşfacă valijoara şi se îndreaptă către santinela rămasă în faţa uşii de la intrare. La jumă-tatea drumului se întoarce spre mine pentru a-mi mai da o lovitură, păstrindu-şi tonul afabil.
— Deţinem, de asemenea, un vechi act de identitate franţuzesc pe care numele, prenumele şi locul naşterii dumneavoastră au fost falsificate abil, Brest-Sainpierre înlocuind Berlin-Kreuzberg, iar Mathias V.
197
Franck figurînd în locul lui Markus v. Bnicke. Numai data naşterii a fost păstrată intactă: 6 octombrie 1903.
— Nu se poate să nu ştiţi că acest Markus, fratele geamăn al lui Walther, a murit la o vîrstă foarte fragedă!
— Ştiu asta, bineînţeles, dar se pare că învierea e un obicei ereditar în această fami-lie fabuloasă... Dacă doriţi să adăugaţi ceva la depoziţia dumneavoastră, anunţaţi-mă. Mă cheamă Lorentz, la fel ca pe inventatorul* providenţial al „timpului local" şi al ecua-ţiilor care stau la originea teoriei relati-vităţii... Comisarul Lorentz, la dispoziţia dumneavoastră.
Şi, fSră a-mi aştepta răspunsul, a ieşit imediat în stradă, urmat de agentul de poliţie în uniformă, căruia i-a înmînat inestimabila valijoară a Pandorei. La celălalt capăt al cafenelei, lîngă barul luminat acum de un bec gălbui, atît colegul său cît şi Maria dispă-ruseră. Nu puteau fi decît undeva în hotel, deoarece mi se spusese că nu exista altă uşă care să dea spre exterior. Am rămas singur o vreme în sala părăsită, în care era din ce în ce mai întuneric, într-o stare de perplexitate datorată acelui act de identitate de două ori fals, care nu putea fi altceva
* Hendrik Antoon Lorentz (1853-l928), fizician olandez - n. tr.
198
decît una dintre invenţiile absurde ale duşmanilor mei, a căror haită se apropia tot mai periculos, rînjind sarcastic.
Afară se lăsase noaptea, iar cheiurile cu solul inegal, în dîmburi, păreau cu totul pustii. Pietrele dislocate ale caldarîmului luceau slab, udate de pîcla vesperală, ceea ce le accentua şi mai mult relieful. La capă-tul canalului mort, în faţa mea, amintirea din copilărie era tot acolo, nemişcată şi tenace, ameninţătoare poate sau doar disperată. Un felinar arhaic, aşezat chiar deasupra, arunca o lumină albăstrită de ceaţă, într-un halou teatral savant calculat, asupra scheletului de lemn putred al cora-biei-fantomă, eternizată în plin naufragiu...
Mama stătea acolo, lîngă apa murdară, fără să mai facă nici un gest, tăcută ca o statuie. lar eu mă agăţam de mîna ei inertă, întrebîndu-mă ce-o să facem de acum înainte... o trăgeam şi mai tare de braţ, ca s-o trezesc. A spus cu un fel de epuizare resemnată: „Vino, Marco, plecăm... Din moment ce casa e închisă... Trebuie să fim la gara de nord cel tîrziu într-o oră. Numai că trebuie mai întîi să recuperez valizele..." Şi apoi, în loc să schiţeze vreo mişcare ca să părăsim aceste locuri înfricoşătoare şi pustii care nu ne acceptau, a început să plîngă încet, fără zgomot. Nu înţelegeam
199
de ce, însă încercam şi eu să nu mă mişc. Era ca şi cum am fi murit amîndoi, fără să ne fi dat seama.
Evident că am pierdut trenul. Extenuaţi, am sfirşit prin a ne adăposti în nişte locuri anonime şi nesigure, vreo cameră modestă de hotel, din apropierea gării, fară îndoială. Mama nu spunea nimic. Bagajele, aşezate grămadă pe podea, aveau un aer inutil şi nefericit. Deasupra patului se afla o repro-ducere înrămată, în culori, a unui tablou foarte sumbru ce înfaţişa o scenă de război. Doi bărbaţi morţi în haine civile zăceau lîngă un zid din piatră, unul culcat pe spate în iarbă, celălalt pe burtă, cu membrele răsu-cite într-o dezordine grotescă. Era evident că tocmai fuseseră împuşcaţi. Patru soldaţi tîrîndu-şi puştilc, încovoiaţi sub greutatea datoriei împlinite (sau a ruşinii), se înde-părtau spre stînga, de-a lungul unui drum plin de pietre. Ultimul avea un felinar mare, răspîndind în noapte luciri roşiatice, care proiectau umbrele într-un balet lugubru şi ireal, în noaptea aceea am dormit cu mama.
Se stîmise un vînt uşor, se auzea acum clipocitul slab al apei lovindu-se de peretele invizibil din piatră, chiar sub mine. Am urcat din nou în camera mea cu numărul 3, pradă unor noi incertitudini şi angoase contra-dictorii. Fără vreun motiv explicabil, intram tiptil, apăsînd pe clanţă cu infinite precauţii
200
şi înaintînd în semiîntuneric ca un hoţ caruia îi e frică să nu-l trezească pe proprietar. Camera era, deci, cufundată în penumbră;
o lumină vagă venea din baie, unde rămă-sese aprins neonul, care-ţi permitea să te deplasezi fară probleme. M-am dus imediat la cuierul din perete. Aşa cum mă aştep-tam, în buzunarul paltonului îmblănit pus pe umeraş nu mai era nici urmă de pistol. Dar, mergînd de-a lungul peretelui pe care era agăţată o reproducere proastă după Goya, aproape neagră din cauza întuneri-cului, am putut constata, într-un loc, dim-potrivă, foarte luminat, că chiloţii cu volănaşe însîngerate erau tot în ascunză-toare, deasupra chiuvetei, în spatele oglinzii mascînd o cavitate m zid ce servea drept dulăpior de medicamente. Pe raftul de jos se aliniau o mulţime de flacoane şi tuburi care nu-mi aparţineau. în spaţiul gol dintre două fiole de sticlă colorată era gravată urma unui obiect ce dispăruse.
întors în dormitor, am răsucit întreru-pătorul becnlui mare de la lustră şi, orbit de această lumină subită, n-am putut să-mi reţin un ţipăt de surpriză: un bărbat dormea în patul meu. Trezit brutal dintr-un somn profund, s-a ridicat imediat în capul oase-lor. Şi am văzut lucrul de care mă temusem dintotdeauna cel mai mult: era călătoml care îmi uzurpase locul în tren, în timpul
201
opririi din gara Halle. Un rictus (de surpriză, de spaimă sau de protest) îi deforma faţa, şi aşa asimetrică, însă l-am recunoscut fără să ezit. Am rămas astfel, nemişcaţi şi muţi, unul în faţa celuilat. M-am gîndit că poate făceam şi eu exact aceeaşi grimasă ca şi dublul meu... lar el din ce coşmar sau din ce paradis fusese oare scos brutal, din vina mea?
Şi-a revenit primul, vorbind în germană cu o voce răguşită care - mi-am dat seama cu un sentiment de uşurare - nu era chiar a mea, ci o imitaţie proastă..., în măsura în care poţijudeca singur, cu pertinenţă, acest lucru. Spunea: „Ce faceţi în camera mea? Cine sînteţi ? De cînd sînteţi aici ? Cum aţi intrat?"
Vorbea pe un ton atît de natural încît eram pe punctul de a mă scuza, luat pe nepregătite şi ştiindu-mă capabil de ase-menea erori: broasca nu era închisă cu cheia, nu era pus nici zăvorul, poate că am greşit uşa, camerele seamănă atît de mult între ele, toate mobilate la fel... Dar celălalt nu-mi dă răgaz să mă explic şi pe figura sa întune-cată apare un fel de zîmbet răutăcios, în timp ce-mi declară, de această dată în franceză :
— Te recunosc, eşti Markus! Ce-i cu tine aici?
—Sînteţi într-adevăr Walther von Bnicke ? Şi locuiţi în acest hotel ?
202
— o ştii prea bine, de vreme ce mă cauţi aici!
începe să rîdă, însă neplăcut şi fără vese-lie, cu un soi de dispreţ, de acreală sau de ură veche, imemorială, ieşită bmsc la supra-faţă:
— Markus! Blestematul de Markus, fiul preferat al mamei noastre, cea care a ales să mă abandoneze, cu inima uşoară, ca să plece cu tine în Bretania ei preistorică !... Aşadar n-ai murit, nu te-ai înecat cînd erai mic în oceanul tău breton? Sau eşti doar un spectru?... Da, locuiesc aici adeseori, în camera numărul 3, şi de această dată de patru sau chiar cinci zile. Poţi verifica în registrul hotelului...
Mă obsedează un singur gînd: trebuie să-l elimin cu orice preţ pe intrus, o dată pentru totdeauna. Să-l dau afară de aici n-ar fi suficient, trebuie să-l fac să dispară definitiv. Unul dintre noi doi este în plus în această poveste. Mă îndrept, facînd patru paşi hotărîţi, către paltonul meu agăţat în măciulia de lemn lăcuit. Descopăr însă că cele două buzunare laterale sînt goale: pis-tolul nu e acolo... Unde l-oi fi pus? îmi trec mîna peste faţă, nemaiştiind nici măcar unde sînt, nici cine, nici cînd, nici de ce...
Cînd deschid din nou ochii, W e aşezat tot pe marginea patului, cu plapuma trasă peste picioare, dar acum are braţele întinse
203
şi ţine calm în ambele mîini, împreunate ca în filme, pistolul Beretta cu ţeava îndrep-tată spre pieptul meu. Cu siguranţă că, ştiind că voi veni, ascunsese arma sub pernă. Şi poate doar se prefacea că doarme.
Spune, articulînd limpede fiecare cuvînt :
— Da, eu sînt Walther, şi m-am lipit de tine ca o umbră de cînd te-ai urcat în tren, la Eisenach, te-am urmărit şi ţi-am anti-cipat mişcările în funcţie de cum cădea lumina. Prietenul tău Pierre Garin are nevoie de mine aici, o nevoie absolută, pentru nişte treburi foarte importante. în schimb, mi-a farilitat întîlnirea cu tine, Markus zis Ascher, zis Boris Wallon, zis Mathias Franck... Bles-tematule! (Vocea îi devine şi mai amenin-ţătoare.) Blestemat să fii în veci! L-ai ucis pe tată! Ai făcut dragoste cu tînăra lui soţie, fără să ştii că ea este a mea de acum înamte, şi ai poftit la fiică, o copilă!... Dar astăzi scap de tine, fiindcă rolul tău s-a încheiat.
îi văd degetele mişcîndu-se impercep-tibil pe trăgaci. Aud zgomotul asurzitor al exploziei care îmi sparge pieptul... Nu mă doare, însă am o senzaţie neliniştitoare de pustiire. Nu mai am nici braţe, nici picioare, nici trup. Simt cum apa adîncă mă duce cu ea, mă acoperă, îmi intră în gură cu un gust de sînge, în timp ce încep să mă scufimd...14
204
Nota 14 - Gata, s-a terminat.
Eram în legitimă apărare. De îndată ce a scos pistolul automat dintr-unul din buzu-narele paltonului agăţat de perete, am sărit din pat şi m-am aruncat asupra lui; nu se aştepta la o reacţie preventivă atît de rapidă. Nu mi-a fost prea greu să-i smulg arma, după care am facut un salt înapoi... El însă avusese timp să tragă piedica... Pistolul s-a descărcat singur... Desigur că toată lumea îmi va da crezare. Oţelul albăstrui îi păs-trează amprentele digitale. lar poliţia berli-neză are foarte mare nevoie de serviciile mele. Aş putea chiar, ca o dovadă în plus a situaţiei periculoase m care mă aflam, faţă în faţă cu un agresor înarmat, să fac să se creadă că el a tras primul în cursul scurtei noastre încăierări şi că a nimerit peretele din spatele meu sau uşa...
în momentul acela, întorcîndu-mă spre ieşirea care dă în culoar, văd uşa întredes-chisă, rămasă cu siguranţă aşa de dnd sosise Markus, care uitase să o închidă... în întu-nericul coridorului, unde toate becurile sînt stinse, se conturează chipurile identice ale fraţilor Mahler, nemişcate şi lipsite de expre-sie; stau încremeniţi ca două manechine de ceară, lipiţi unul de celălalt în aşa fel încît să poată vedea amîndoi spectacolul prin deschizătura verticală, prea strîmtă pentru corpolenţa lor. Cum capul patului
205
este lipit de peretele interior al camerei, nu puteam să văd, de acolo de unde eram, uşa... Din nefericire, îmi este imposibil acum să-i suprim pe cei doi martori neprevăzuţi...
în timp ce reflectez cît pot de repede, trecînd în revistă mai multe soluţii, toate inaplicabile, pentru a ieşi dintr-o situaţie ce mi-a scăpat de sub control, îmi dau seama că cele două chipuri gemene sînt pe cale să dispară, printr-o imperceptibilă mişcare de recul. Cel din dreapta de-abia se mai ghi-ceşte, devenind o vagă reflexie a celuilalt, estompat şi ceva mai în spate... în mai puţin de un minut, Franz şi Joseph Mahler au dispărut, topindu-se parcă în întuneric. Mai că aş crede că sînt pradă unei halucinaţii dacă nu le-aş auzi limpede paşii greoi care se îndepărtează fără grabă de-a lungul culoarului şi mai apoi pe treptele scării ce coboară în sufrageria hotelului.
Ce au apucat oare să vadă ? Atunci cînd le-am descoperit siluetele aruncasem deja arma sub cearşafuri. lar patul, destul de înalt, putea să ascundă acea parte a podelei unde tocmai se prăbuşise corpul neînsufleţit al lui Marco. Sînt, totuşi, aproape sigur că nu împuşcăturile i-au alertat. N-ar fi putut să urce atît de repede pentru a vedea ce se întîmplă. Pur şi simplu au asistat la crimă fară să scoată vreun cuvînt.
206
îmi sare în ochi, dintr-o dată, un fapt evident: Pierre Garin este cel care m-a tră-dat. Pretindea că cei doi fraţi vor lipsi toată seara, reţinuţi pînă tîrziu în noapte de o şedinţă de analiză la NKVD, în sectorul sovietic. Nici vorbă de aşa ceva; dimpotrivă, el le dezvăluia locul şi momentul interven-ţiei mele decisive: la Hotelul Aliaţilor, ime-diat după plecarea poliţiei berlineze. Din nefericire, nu puteam face nimic împotriva acestor agenţi de două ori dubli care lucrează cu jumătate de normă pentru CIA şi care beneficiază astfel de toate protecţiile posi-bile... Cît despre frumoasa lo, ce rol ar putea avea oare în această stratagemă compli-cată ? Toate bănuielile par de acum înainte îndreptăţite...
Mă aflam în acest punct al presupune-rilor mele neliniştite cînd doi infinnieri militari de la spitalul american au intrat în cameră, cu paşi hotărîţi şi repezi. Fără să-mi arunce vreo privire sau să-mi adreseze vreun cuvînt, ca şi cum înăuntru nu s-ar fi aflat nici o fiinţă vie, au aşezat pe o targă pliantă, din cîteva mişcări precise, victima, ale cărei membre nu avuseseră timp să capete acea rigiditate stînjenitoare a cadavrelor. Două minute mai tîrziu eram din nou singur, nemaiştiind ce aveam de făcut, privind lucrurile dinjurul meu ca şi cum aş fi putut găsi cheia problemelor agăţată de vreun cui
207
sau căzută din întîmplare pe podea. Totul părea normal, anost. Nici o urmă de sînge nu păta podeaua. M-am dus să închid uşa, pe care tăcuţii arhangheli cu aripi albe o lăsaseră larg deschisă atunci cînd plecaseră cu prada lor neînsufleţită... Deoarece rămăsesem în pijama, m-am gîndit că cel mai bine ar fi fost să mă întind puţin pe pat, aşteptînd urmarea evenimentelor, sau vreo bruscă inspiraţie, ba poate chiar să adonn la loc.
Calmul, cenuşiul... Şi, fără îndoială, curînd, ceea ce nu poate fi numit... Nici o mişcare, desigur. Dar nu sînt, totuşi, tene-brele anunţate. Absenţa, uitarea, aşteptarea se scaldă liniştite într-o pîclă, în cele din urmă destul de luminoasă, asemenea ceţii transludde care prevesteşte aurora. Singură-tatea pare şi ea destul de înşelătoare... De fapt e cineva, în acelaşi timp el însuşi şi celălalt, ucigaş şi păzitor al ordinii, pre-zenţă naratoare şi călător..., soluţie elegantă a problemei nicicînd rezolvate: cine vor-beşte aici, acum ? Vechile cuvinte întotdea-una pronunţate deja se repetă, povestind mereu aceeaşi veche istorie, secol după secol, reluată o dată în plus şi mereu nouă...
208
Epilog
Markus von Brucke, zis Marco, zis „Ascher", omul cenuşiu, acoperit de scrum, renăscînd din propriul său rug, se trezeşte în albeaţa fară reliefa unei rezerve moderne de spital. Este întins pe spate, cu capul şi umerii ridicaţi pe o grămadă de peme tari. Tuburile din sticlă sau din cauciuc transpa-rent, legate la diverse aparate postoperatorii, u reduc o bună parte din mobilitatea corpului şi a membrelor. îşi simte trupul amorţit, maltratat, dar nu are dureri. în picioare lîngă pat, Gigi îl priveşte cu un zîmbet plă-cut, pe care nu i-l mai văzuse pînă acum.
— Totul e în ordine, Mister Fau-Be, nu vă îngrijoraţi!
—Unde sîntem? De ce...
— Spitalul american din Steglitz. Trata-ment excepţional de favoare.
Marco devine conştient de un alt ele-ment pozitiv al situaţiei sale actuale: vor-beşte destul de clar, deşi cu o voce anonnal de tărăgănată şi de cleioasă:
209
— De unde o asemenea favoare ?
—Fraţii Mahler, mereu prezenţi acolo unde trebuie... Promptitudine, eficienţă, sînge rece, discreţie!
— Ce-am păţit, de fapt ?
—Două gloanţe, de nouă milimetri, în partea superioară a toracelui. Dar ţintise prea sus şi prea spre dreapta. Poziţie greşită a trăgătorului, aşezat într-un pat cu arcuri prea moi, accentuîndu-i defectul de vedere datorat rănii din timpul războiului. Idiotul ăsta de Walther nu mai e bun de nimic! Şi atît de sigur pe el că nici măcar nu şi-a închipuit că victima îi va face aceeaşi figură ca Dany, în prima seară, în Piaţa Oamenilor de Anne... Aţi avut totuşi noroc. Un glonte se cuibărise în umărul stîng, celălalt sub claviculă. o nimica toată pentru chirurgii number one de aici. Articulaţia este practic intactă. .
— De unde aveţi toate aceste amănnnte ?
— De la doctor, evident!... Este un obiş-nuit al Sphinx-ului nostru drag, un tip bine de altfel, foarte îndemînatic... Nu ca tică-losul ăla, doctorul Juan, care v-ar fi aranjat în doi timpi şi trei mişcări...
—Dacă nu sînt indiscret: cine l-a ucis de-adevăratelea pe cel pe care-l numiţi Dany?
— Păi doar n-o să-i zicem tăticu'!... Bine-înţeles, tot Walther l-a trimis pe ăl bătrîn
210
ad patres. Dar a fost floare la ureche: a tras, de data asta, de foarte aproape. Nici o scofală; nimeni nu i-ar da pentru asta diploma de trăgător de elită.
— Sper că a fost băgat la răcoare după noua sa tentativă de asasinat.
— Cine ? Walther... ? Nici gînd! De ce să-l bage? A mai trecut el şi prin altele... Şi apoi, problemele de familie le rezolvăm între noi, e mai sigur.
Ultima frază nu a fost rostită cu aceeaşi dezinvoltură pe care adolescenta o afişează de la începutul dialogului. Cuvintele păreau şuierate printre dinţi, în timp ce o sclipire neliniştitoare trecea prin ochii ei verzi. De abia atunci observ în ce ţinută se prezintă astăzi fetiţa: un halat alb de infirmieră, foarte strîns în talie şi atît de scurt încît i se poate admira pielea satinată a picioarelor bronzate impecabil, de la coapse pînă la şosetele prea largi. Dîndu-şi seama de direc-ţia privirilor mele, Gigi îşi reia repede surîsul pe jumătate afectuos, pe jumătate provo-cator, pentru a explica, cu argumente puţin verosimile, ţinuta ei ciudată de vizitatoare.
— Halatul de infinnieră este obligatoriu aici dacă vrei să circuli liber de la un ser-viciu clinic la altul. Vă place? (Profită de ocazie ca să-şi legene cu graţie coapsele pli-nuţe şi să-şi scoată în evidenţă, facînd o piruetă, cabrura şoldurilor.) Află că acest
211
costum, fară nimic pe dedesubt, este foarte apreciat şi în anumite baruri de noapte desti-nate îmbărbătării soldaţilor. Ca şi micuţa cerşetoare, sclava creştină, odalisca orien-tală. Sau mica balerină în rochiţă. De altfel, chiar în acest spital, în cadrul departamen-tului de terapie psihică, există o secţie de partenoterapie afectivă: sanătatea mintală prin frecventarea fetiţelor prepubere...
Este evident că minte sfruntat, ca de obicei. Trec la un alt subiect:
— Şi, în toată chestia asta, ce-i cu Pierre Garin?
— A plecat fără să lase vreo adresă. I-a trădat pe prea mulţi deodată. Cei doi Mahler l-au pus probabil la adăpost. Poţi conta pe ei: loialitate, devotament, corectitudine... Ambalajul şi livrarea incluse în preţ.
—Şi Walther? Se teme?
— Walther face pe grozavul, dar de fapt îi e frică de orice. Se teme de Pierre Garin, se teme de cei doi Mahler, Franz Joseph, cum li se spune, se teme de comisarul Lorentz, se teme de Sir Ralph, se teme de lo, se teme şi de umbra lui... Cred că îi e frică pînă şi de mine.
— Care este de fapt legătura dintre voi doi?
—Foarte simplu: e fratele meu vitreg, aşa cum bine ştiţi... Pretinde însă că este
212
tatăl meu natural... Şi, culmea, este şi amantul meu... Şi îl urăsc! Tare îl urăsc! Tare îl urăsc !...
Brusca vehemenţă a vorbelor sale e înso-ţită, paradoxal, de un pas de dans, un vals în ritmul celor trei cuvinte pe care le repetă cu o naimică zglobie şi încîntătoare, în timp ce se apropie de mine ca să-mi plaseze nn pupic pe frunte:
—Bună seara, domnule Fau-Be; să nu vă uitaţi noul nume: Marco Fau-Be, e pro-nunţia germană pentru V.B. Fiţi cuminte şi odihniţi-vă. Vi se vor scoate curînd aceste tuburi bune de scufundări subacvatice, de care nu mai aveţi nevoie. E la jumătatea drumului către uşă, cînd se întoarce cu o piruetă care face să-i fluture părul blond şi suplu, adăugînd: A! Uitam esenţialul: veni-sem să vă anunţ vizita domnului comisar Hendrik Lorentz, care doreşte să vă mai pună cîteva întrebări. Fiţi amabil cu el. E chiţibuşar, însă politicos şi vă poate fi util mai tîrziu. Eu am venit doar în recunoaştere, ca să-i spun dacă sînteţi în stare să răs-pundeţi la întrebări. Străduiţi-vă să vă amin-tiţi cu precizie lucrurile despre care vă cere lămuriri. Dacă veţi fi obligat să inventaţi vreun detaliu sau o întreagă secvenţă, evi-taţi contradicţiile prea frapante. Şi, mai ales, fară greşeli de sintaxă: Hendrişor îmi corectează solecismele atît în franceză, cît
213
şi în germană!... Asta e. Nu pot rămîne mai mult cu dmnneavoastră; am de salutat nişte prieteni în altă secţie.
Această avalanşă de cuvinte mă cam nău-ceşte. Insă, de îndată ce a ieşit pe uşă, şi chiar înainte s-o închidă, o altă infirmieră (care aştepta poate pe culoar) o înlocuieşte, una mult mai veridică din toate punctele de vedere: halat tradiţional care coboară mult sub genunchi, încheiat pînă la gît, bonetă care îi strînge părul, gesturi precise şi reduse la strictul necesar, zîmbet rece şi profesional. După ce controlează nivelul lichi-dului incolor/cadranul manometrului, poziţia corectă a feşei care îmi susţine braţul stîng, îmi scoate majoritatea cordoanelor ombili-cale şi îmi face o injecţie intravenoasă. Totul n-a durat nici trei minute.
La o secundă după plecarea harnicei lucrătoare, Lorentz îşi face apariţia, se scuză că mai trebuie să mă deranjeze puţin, se aşază la căpătîiul meu, pe un scaun vopsit în alb, şi mă întreabă abrupt cînd l-am văzut pe Pierre Garin ultima oară. Meditez înde-lung (creierul, ca şi restul corpului, a rămas amorţit), înainte de a-i răspunde, nu fără ezitări şi scrupule:
— Cînd m-am trezit, în camera numărul 3 de la Hotelul Aliaţilor.
— în ce zi ? La ce oră ?
214
—Probabil ieri... Mi-e greu să afirm cu certitudine absolută... Mă întorsesem îngro-zitor de istovit după lunga noapte petrecută cu Joelle Kast. Diferitele poţiuni şi droguri pe care mi le-a administrat şi care s-au adăugat repetatelor ei asalturi amoroase, m-au lăsat în zori într-o stare confuză; resim-ţeam o nevoie de somn vecină cu letargia. Nu ştiu cît timp am dormit, cu atît mai mult cu cît am fost trezit brusc de mai multe ori: de un avion mare care zbura prea jos, de un alt client care greşise uşa, de Pierre Garin, care n-avea totuşi nimic deosebit să-mi spună, de amabila Maria, care mi-a adus un mic dejun pe care nu-l comanda-sem, de către cel mai binevoitor dintre fraţii Mahler, îngrijorat de oboseala mea exce-sivă... De fapt, în ceea ce-l priveşte pe Pierre Garin, cred că a venit mai degrabă alaltă-ieri... A dispărut, după cîte se pare?
— Cine v-a spus ?
— Nu mai ştiu. Probabil Gigi.
— M-aş mira! Oricum, a reapărut astăzi, plutind în derivă pe canal. Cadavrul a fost pescuit în dreptul unui stîlp al fostului pod mobil, la intrarea canalului dezafectat spre care dă camera dumneavoastră. Deeesul avu-sese loc cu cîteva ore înainte şi nu poate fi vorba de un înec accidental. Are pe spate răni adînci provocate de o armă albă, ante-rioare căderii peste parapetul podului.
215
— Şi credeţi că domnişoara Kast este la curent?
—Mai mult decît atît: ea însăşi ne-a semnalat prezenţa unui corp plutind în derivă, chiar în faţa casei ei... Imi pare rău pentru liniştea dumneavoastră personală, dar provocaţi noi bănuieli: sînteţi ultimul care l-aţi văzut viu.
—N-am ieşit din cameră; am adormit din nou buştean imediat după plecarea lui.
— Asta e versiunea dumneavoastră.
—Da! Categoric!
— Ciudată certitudine, pentru cineva a cărui memorie pare să fie atît confuză încît nu-şi aminteşte nici măcar data exactă...
— Pe de altă parte, în privinţa preceden-telor dumneavoastră bănuieli asupra mea, fraţii Mahler nu au depus oare mărturie în favoarea tezei mele? Avem acum dovada că Walther von Briicke e un asasin fară scrupule. Totul îl indică, din punct de vedere psihic, drept ucigaşul tatălui său şi poate şi al neferidtului Pierre Garin, noaptea trecută.
—Dragă domnule V.B., vă pripiţi cu concluziile. Franz Joseph n-a făcut nici un comentariu cu privie la execuţia Oberfuh-rer-ului, Aşadar, nimic n-a venit să inva-lideze dovezile care vă incriminează. în plus, nu putem omite faptul că sînteţi autorul unei tentative de crimă sexuală asupra Violettei, una dintre drăgălaşele curve
216
adolescente care lucrează la Sphinx şi care sînt găzduite în vasta locuinţă a doamnei Kast.
— Ce tentativă ? Unde ? Cînd? Nici măcar n-am văzut-o vreodată pe această domni-şoară!
— Ba da; de cel puţin două ori, şi chiar la Joelle Kast. Prima oară în salonul de la parter, unde, la cererea dumneavoastră, stă-pîna casei v-a prezentat cîteva drăgălaşe păpuşi vii în ţinută foarte sumară. lar a doua oară în noaptea următoare (adică cea din 17 spre 18), cînd aţi atacat-o pe copilă (pe care aţi pus ochii, probabil, în ajun) la colţul unei galerii de la primul etaj, din care se ajunge la camerele locuite sau lăsate la dispoziţia domnilor aflaţi în trecere. Era probabil în jurul orei unu şi jumătate dimi-neaţa- După spusele ei, păreaţi beat sau drogat, aveaţi o privire de nebun. Cereaţi o cheie, simbol sexual bine cunoscut, în timp ce ţineaţi în mînă, cu un aer ameninţător, un alt simbol de aceeaşi natură: lama dte cristal care figurează printre probele incri-minatorii. I-aţi sfişiat victimei sexul, după care aţi rupt-o la fugă luînd drept amintire unul din pantofii ei, pătat de sînge. Trecînd de gnlajul grădinii, v-aţi întîlnit cu colo-nelul Ralph Johnson, care a remarcat că eraţi foarte tulburat. Cincisprezece minute mai tîrziu, aţi ajuns în Viktoria Park. Atît Violetta, cît şi ofiţerul american v-au descris
217
chipul şi paltonul gros, căptuşit cu blană, cu o precizie care nu lasă nici o umbră de îndoială asupra identităţii agresorului.
— Ştiţi foarte bine, domnule comisar, că Walther von Bnicke îmi seamănă leit şi că a putut foarte bine să-mi ia paltonul în timp ce eu eram în braţele fermecătoarei lo.
—Nu insistaţi prea mult asupra perfec-tei asemănări caracteristice gemenilor. Ea s-ar putea întoarce împotriva dumnea-voastră, întărind mobilurile unui paricid pe care îl imputaţi celui ce se pare că vă este frate geamăn, mobiluri agravate în ceea ce vă priveşte de relaţiile incestuoase cu o mamă vitregă care vă copleşeşte cu favo-rurile ei... Pe de altă parte, de ce un cunos-cător precum Walther ar fi hăcuit preţioasa bijuterie care se prostitua cu talent în pro-priile lui localuri?
—Pedepsele corporale nu sînt oare monedă curentă în această meserie ?
— Cunosc la fel de bine, dragă domnule, obiceiurile respective, iar poliţia noastră se interesează îndeaproape de abuzurile săvîr-şite împotriva curtezanelor minore. însă pedepsele despre care vorbiţi nu aveau de ce să fie aplicate în mare grabă pe un culoar, din moment ce mai multe camere de tor-tură, otomane sau gotice, bine utilate, sînt pregătite, în subsolurile pavilionnlm, pentru acest gen de ceremonie. Deşi maltratările
218
sexuale pe care le îndură acolo micuţele pensionare sînt deseori îndelungi şi pline de cruzime, totul se face cu consimţămîntul lor explicit, în schimbul unei importante remuneraţii, conform tarifelor înscrise în registru. Să adaugăm imediat că pretextul unei pedepse pentru o vină oarecare, pedeapsă precedată sau nu de o parodie de interogatoriu şi de condamnare a aşa-ziselor vinovate, nu este decît un alibi amuzant pe care mulţi domni îl savurează ca pe un con-diment ce dă un gust aparte plăcerii lor favorite. în sfirşit, chinurile erotice la care este supusă prizoniera, obligată uneori să rămînă mai multe zile înlănţuită într-o celulă, după bunul plac al înstăritului client ce execută îndeobşte el însuşi umilirile şi cruzimile descrise detailat în sentinţă (arsuri cu ţigara de foi în cele mai intime şi deli-cate locuri, lovituri tăioase pe carnea fra-gedă cu diferite bice sau nuiele, ace de oţel înfipte cu încetul în punctele sensibile, tam-poane fierbinţi îmbibate cu eter sau alcool în vulvă ete.), aceste chinuri, aşadar, nu trebuie în nici un caz să lase urme de durată şi nici vreo infirmitate. în casa prevăză-toarei lo, de pildă, bunul doctor Juan are misiunea de a garanta că fanteziile excep-ţionale, care comportă riscuri mai mari, nu sînt periculoase. în fapt, brigada noastră specială nu intervine decît în cazuri foarte
219
rare, proxeneţii serioşi ştiind că orice abuz prea vizibil ar atrage după sine închiderea imediată a stabilimentului. o dată, în timpul blocadei, am fost nevoiţi să întrerupem acti-vitatea a trei iugoslavi care le torturau pe copilele naive şi pe tinerele fără protectori pînă cînd le determinau să semneze, fară să-l citească, un contract care le permitea călăilor necinstiţi să le chinuie ulterior şi mai atroce, dincolo de orice limită, dar în deplină legalitate, vînzînd pe bani grei for-mele lor graţioase expuse pe maşinării înfricoşătoare care le întindeau încetul cu încetul, le îndoiau şi le dislocau membrele, delicioasa lor groază în faţa sorţii care le era anunţată abrupt, implorările lor dispe-rate, promisiunile lor ispititoare, săruturile voluptuoase, lacrimile inutile, totul culmi-nînd cu penetrarea barbară cu falusuri prevăzute cu ţinte, cu urletele de durere pricinuite de fierul roşu şi de cleşti, cu sîngele şiroind în pîraie roşii, cu smulgerea delica-telor lor farmece feminine, cu spasmele îndelungate şi treniurăturile convnlsive care se răspîndesc în valuri prm tot trupul marti-rizat, urmate, din păcate întotdeauna prea devreme, de ultimele suspine. Cele mai apeti-sante bucăţi anatomice erau apoi mîncate, figurînd pe meniul restaurantelor speciali-zate din Tiergarten, sub denumirea de „fri-gărui de căprioară salbatică". Liniştiţi-vă,
220
dragă prietene, aceste fraude n-au durat mult, întrucît ne-am facut meseria cu serio-zitate, deşi cu o anume înţelegere, erosul fiind prin excelenţă domeniul privilegiat al frustrărilor, fantasmelor criminale şi exce-selor. Trebuie să admit că, avînd în faţă, la discreţia lui, tulburătoarea victimă, fie răstignită, fie întinsă pe o masă de supliciu într-o postură convenabilă şi necuviincioasă, cum spuneţi dumneavoastră, francezii, legată cu funii bine strînse, cu lanţuri întinse prea tare, cu curele şi brăţări din piele ajustate cu grijă pentru a înlesni numeroasele tor-turi, ca şi eventualele violuri, estetului îmbătat de excitaţia sacrificiului îi e greu să-şi păstreze pasiunea amoroasă în limi-tele permise, mai ales dacă seducătoarea captivă interpretează convingător comedia abandonului, a martiriului şi a extazului. La urma urmelor, excesele condamnabile sînt totuşi destul de rare, deoarece adevă-raţii cunoscători apreciază îndeosebi micu-ţele victime complezente care se silesc să se răsucească graţios în lanţuri şi să geamă impresionant sub instrumentele călăului, cu şoldurile ce se cambrează şi tresar, cu pieptul ce palpită tot mai frenetic, cu capul şi gîtul care se răstoamă brusc pe spate într-o delectabilă chemare lajertfa supremă, cu buzele inflamate ce se deschid tot mai mult, lăsînd să iasă un ţipăt armonios din
221
gîtlej, cu ochii larg deschişi daţi peste cap într-un leşin adorabil... Violetta, căreia aproape că i-aţi scos măruntaiele, era una dintre actriţele noastre cele mai cunoscute. Amatorii veneau de departe să vadă cum îi este sfirtecat trupul cu contururi de vis, cum îi curge un pîrîiaş de sînge pe camaţia sidefată, cuzn pare să-şi dea duhul, cu chipul ei de înger. Punea în asta atîta zel încît, cu puţină îndemînare, reuşeai s-o faci să jui-seze îndelung, între două paroxisme ale unei suferinţe ce nu putea fi în nici un caz mimată...
Ăcest bărbat în aparenţă atît de rezo-nabil să fie oare nebun de-a binelea? Sau vrea să-mi întindă o cursă ? Neştiind ce să mai cred şi dorind să aflu mai multe, mă aventurez prudent pe terenul său, vizibil minat de adjectivele unui repertoriu mult prea cunoscut chiar şi novicilor în materie :
— Pe scurt, sînt acuzat că v-am schilodit cu rea intenţie una dintre acele drăgălaşe jucării ?
— Dacă o luaţi aşa... Dar, la drept vorbind, avem multe altele. Şi nu întîmpinăm nici o dificultate în înlocuirea lor, dată fiind afluenţa candidatelor. De pildă, drăgălaşa dumitale Gigi, în pofida vîrstei foarte fra-gede şi a evidentei lipse de experienţă, care are, de altfel, un anumit farmec, arată deja, în acest domeniu mai aparte, o uimitoare
222
precocitate. Are din păcate un caracter dificil, capricios şi imprevizibil. I-ar prinde bine să urmeze un stagiu de perfecţionare într-ima din şcolile noastre destinate sclavelor aşter-nutului; dar ea refuză şi ne ia în rîs. For-marea tehnică şi sentimentală a hetairelor ucenice este totuşi o misiune esenţială pentru poliţia de moravuri, dacă vrem într-adevăr să reabilităm această profesie.
Comisarul nostru amator de excese ero-tice vorbeşte aşezat şi chibzuit, dar adesea cu un aer visător ce pare să-l îndepărteze din ce m ce mai mult de anchetă şi să-l rătăcească în ceaţa propriului psihic. Să fie oare erosul locul privilegiat al etemei repetiţii, al reluării fugare, gata mereu să reapară? Am eu căderea să-l rechem la ordine pe acest funcţionar implicat în munca lui într-un mod prea personal?
— Dacă într-adevăr credeţi că sînt un asasin şi un dement incapabil să-şi contro-leze pulsiunile sadice, de ce nu treceţi pe loc la arestarea mea?
Lorentz se îndreaptă pe scaun pri-vindu-mă uimit, ca şi cuin mi-ar fi desco-perit brusc prezenţa, dînd impresia că revine din altă lume şi mă reîntîlneşte pe pămînt; nu renunţă însă la tonul de con-versaţie amicală:
— Dragul meu Marco, nu vă sfătuiesc. închisorile noastre sînt vechi şi teribil de
223
lipsite de confort, mai ales' iarna. Aveţi răbdare măcar pînă la primăvară... în plus, n-aş vrea să o supăr prea tare pe frumoasa lo, care ne oferă atîtea servicii.
— Sînteţi aşadar implicat în afacerile ei ?
—Doceo puellas grammaticam'', răspunde comisarul cu un surîs complice. Regula acu-zativului dublu din tinereţea noastră stu-dioasă. A începe prin a le învăţa sintaxa şi întrebuinţarea vocabularului pertinent mi se pare cea mai bună metodă pentru for-marea adolescentelor, mai ales atunci cînd vor să activeze într-un mediu cu oarecare preocupări culturale.
— Pedepsind folosirea terminologiilor şi construcţiilor greşite prin violenţe cor-porale?
— Evident! Nuielele aveau un rol esen-ţial în educaţia greco-romană. Gîndiţi-vă însă: la o dublă acuzaţie, o dublă pedeapsă, ha, ha! Barbarismele din vorbire merg mînă în mînă cu greşelile de comportament în căutarea voluptăţii. Liceenele pedepsite tre-buie să facă faţă constrîngerilor plastice ale meseriei pe care au ales-o; e bine, aşadar, să adăugăm dungilor stacojii provocate de o nuia suplă savoarea unei posturi delibe-rat senzuale, legîndu-le pe fete de o coloană prevăzută cu inele şi lanţuri propice sau
* Le învăţ pe copile gramatica (lat.) - n. tr.
224
aşezîndu-le pe o muchie ascuţită... Postură senzuală, bineînţeles, m ochii magistrului, dar delicată pentru şcolăriţă!
Aşa cum se întîmplă adesea în poliţie, Lorentz pare să trăiască realmente în per-fectă armonie cu activităţile mai mult sau mai puţin blamabile ale unui sector pe care îl supraveghează îndeaproape. Trebuie să recunosc, de asemenea, că vorbeşte o fran-ceză mult mai bună decît crezusem la început, cînd l-am întîlnit la Cafeneaua Aliaţilor, deoarece îşi permite chiar jocuri de cuvinte, inclusiv pe marginea unui citat latinesc... îmi vine în minte o nouă problemă, privind de această dată serviciul căruia îi aparţin eu însunai, sau cel puţin îi apar-ţineam :
— Spuneţi-mi, domnule comisar, Pierre Garin, care aparent e atît de apropiat de doamna şi de domnişoara Kast, este şi el membru al acestei organizaţii libertine?
— Pierre Garin era peste tot; mai ales aici, în Berlinul de Vest, placă tumantă a tuturor viciilor, traficurilor imorale şi tran-zacţiilor corupte. Asta l-a pierdut, de altfel. îi trăda pe prea mulţi în acelaşi timp. Pot să vă spun în legătură cu el o poveste ciu-dată, încă nelămurită. Aveam deja, de două zile, un prim cadavru al lui Pierre Garin;
or după-amiaza a venit la dumneavoastră, sănătos tun. Am înţeles de altfel destul de
225
repede că trupul desfigurat descoperit într-o băltoacă stătută la capătul de jos al tune-lului ce, trecînd pe sub canalul mort, îţi permite să ieşi din pavilionul Kast şi să ajungi pe malul opus nu era cel al nefe-ricitului dumneavoastră coleg, deşi îi găsi-sem în buzunarul hainei un paşaport pe numele de Gary P, Steme, născut la Wichita, Kansas, cea mai frecvent utilizată dintre numeroasele sale identităţi pseudonime. Singura ipoteză plauzibilă, şi, desigur, cea mai raţională, ar fi aceea că încerca să dis-pară. Socotindu-se ameninţat, credea că mij-locul cel mai bun de a scăpa de ucigaşii plătiţi care îl urmăreau pentru cine ştie ce motiv era să treacă drept mort. Treizeci sau patruzeci de ore mai tîrziu, cineva îl înjun-ghia pe la spate şi îl arunca în canal, tot în imediata apropiere a hotelului.
— Sînteţi deci convins că eu sînt autorul ?
— Nu, cîtuşi de puţin! Am făcut această supoziţie mai mult la întîmplare, ca să vă urmăresc reacţia şi să văd dacă aveţi să ne spuneţi ceva nou despre un subiect abia schiţat, în plină mişcare narativă... Perioadă pasionantă pentru noi.
—Aveţi vreo pistă?
— Desigur, şi chiar mai multe. Lucrurile avansează repede, în mai multe direcţii.
— Dar în privinţa asasinatului bătrînului von Briicke?
226
— Aici e altceva. Pierre Garin şi Walther v-au acuzat direct. Walther pretinde chiar că a tras asupra dumneavoastră pentru a răzbuna moartea tatălui său.
— Şi tocmai pe el îl credeţi pe cuvînt ?
— Povestea lui e foarte coerentă: crono-logia, durata traseelor, mărturiile anexe, fară a mai pune la socoteală raţiunile, foarte convingătoare, care v-au împins la paricid. în locul dumneavoastră aş fi fScut acelaşi lucru.
—Numai că eu nu sînt fiul Oberfiih-rer-ului. N-am nici o legătură cu trecutul lui nazist, cu faptul că şi-a abandonat tînăra soţie pentru că era pe jumătate evreică şi nici cu zelul excesiv de care a dat dovadă în Ucraina.
— Faceţi o greşeală, dragă prietene, per-severind pe un drum fără ieşire, mai ales că aveţi un trecut tulbure, un tată aşa-zis necunoscut, o copilărie împărţită între Finistere şi Prusia, o memorie şovăielnică...
—în timp ce Walther e de o claritate ireproşabilă, fară nici un trecut şi deasupra oricăror bănuieli! îi ştiţi picturile şi dese-nele sadico-pomografice ?
— Bineînţeles! Toată lumea le ştie. La o librărie specializată din Zoobahnhofse vînd chiar nişte reproduceri litografiate foarte reuşite. în vremuri de dezastru îţi cîştigi viaţa cum poţi; acum a dobîndit statutul de artist.
227
în clipa aceea infirmiera scorţoasă cu halat alb şi scrobit a intrat din nou în cameră, fară să bată la uşă, întinzîndu-mi o pun-guţă din plastic transparent în care, aşa cum m-a prevenit într-o germană limpede şi precisă, se găseau cele două gloanţe extrase de chirurg şi pe care mi le oferea drept arnintire. Lorentz a întins mîna, apu-cînd săculeţul înaintea mea, şi l-a privit surprins. Verdictul său nu s-a lăsat aşteptat:
— Nu sînt de nouă milimetri, ci de şapte şaizeci şi cinci. Asta schimbă totul!
S-a sculat în mare grabă de pe scaun şi, fară să mă mai salute, a ieşit împreună cu infirmiera, luînd cu el gloanţele litigioase. N-am aflat aşadar dacă schimbarea de care vorbea mă privea personal. Am avut apoi parte de o masă insipidă, fară nici o bău-tură euforizantă. Afară era deja noapte, o noapte nesigură şi albicioasă din cauza ceţii foarte dese. Luminile rămăseseră însă stinse, atît afară cît şi înăuntru... Calmul, cenu-şiul... Am adormit din nou, curînd.
Cîteva ore mai tîrziu (habar n-am cîte), Gigi s-a întors. N-am văzut-o intrînd. Cînd am deschis ochii, trezit de zgomotele dis-crete ale prezenţei ei, era acolo, în picioare, lîngă pat. Pe chipul ei copilăros şi în gesturi i se citea o exaltare nefirească; nu era însă o surescitare voioasă sau un surplus de exu-beranţă, ci mai degrabă un fel de enervare
228
halucinată, din acelea pe care le provoacă unele plante otrăvitoare. Mi-a aruncat pe pătură un dreptunghi mic şi strălucitor pe care l-am recimoscut imediat: eraAusims-ul lui Walther, cel de care mă servisem, printr-un noroc nesperat, la ieşirea din tune-lul macabru, atunci cînd părăsisem, prin subsol, magazinul de păpuşi. Mi-a spus repede, cu un fel de rîs forţat, lipsit de veselie:
— Ţine! Ţi-am adus chestia asta. Un act de identitate în plus îţi poate fi oricînd de folos în meseria ta. lar fotografia îţi sea-mănă leit... Walther nu mai are nevoie de el. E mort!
— Şi el a fost omorît?
— Da; otrăvit.
—Se ştie cine a făcut-o?
— Eu, cel puţin, o ştiu din sursă sigură.
—Cine?
—Eu, după cîte se pare.
Povestirea pe care a început s-o debiteze era atît de încîlcită, de rapidă şi confuză pe alocuri încît prefer să fac aici un rezumat, fără repetiţii şi digresiuni inutile, şi mai ales încercînd să aşez lucrurile în ordine. Revin, prin urmare, şi rezum: într-unul din barurile de noapte licenţioase din vecină-tatea Sphinx-ului, numit Vampir, Walther mergea adeseori să bea un cocktail speciali-tatea casei, pregătit cu sîngele proaspăt al tinerelor victime - chelneriţe care evoluau
229
în cămăşuţe scurte şi vaporoase, sfişiate artistic, şi le serveau clienţilor băuturi şi voluptăţi. Gigi i-a propus în acea seară să joace special pentru el - în cadru privat -rolul pe care Walther îl aprecia atît de mult şi să execute ceremonialul cu propriul ei sînge. El a acceptat, bineînţeles, cu entu-ziasm. Doctorul Juan în persoană a prac-ticat tăietura rituală, lăsînd sîngele să curgă într-una dintre puţinele cupe de şampanie din cristal rămase întregi. Retrăgîndu-se în cabina ei, Gigi a adăugat amestecului din alcool şi licoare roşie o doză zdravănă de acid prusic, amestecul căpătînd astfel un putemic parium de migdală, care nu a tre-zit deloc bănuielile lui Walther. A gustat, băutura i s-a părut delicioasă şi a dat pe gît filtrul magic. A murit în cîteva secunde. Juan s-a dovedit de un calm ireproşabil. A mirosit circumspect restul lichidului roşia-tic care rămăsese pe pereţii cupei. A privit-o insistent pe copilă. Fără să scoată un cuvînt, Gigi i-a susţinut privirea. După care docto-rul a dat diagnosticul: „Stop cardiac. o să completez un certificat de deces - moarte naturală". Gigi i-a răspuns: „Ce sfirşit trist!"
Imediat după ce am ieşit din spitalul american, am plecat împreună în insula Riigen, pentru ceea ce ea numea călătoria noastră de nuntă. Cu toate acestea, şi de comun acord, urma să mă căsătoresc legal
230
cu tulburătoarea ei mamă, la puţin timp după întoarcerea noastră. Gigi considera că e o soluţie mai prudentă, mai potrivită naturii ei: îi plăcea sclavia, desigur, însă numai ca joc erotic, şi ţinea, mai presus de orice, la libertatea ei. Nu dăduse oare o dovadă elocventă în acest sens?
De altfel, rănile îmi frinau oarecum ela-nurile de tandreţe şi de posesie. Umănil stîng trebuia să evite anumite mişcări iar braţul rămînea, ca măsură de precauţie, susţinut de o eşarfă. Am luat împreună, în gara Berlin-Lichtenberg, acelaşi tren din care coborîsem în urmă cu cincisprezece zile, în aceeaşi direcţie, adică spre nord. Pe pero-nul gării era multă lume. în faţa noastră se afla un grup de bărbaţi înalţi, foarte slabi, în mantale negre şi lungi strînse în talie şi cu pălării de fetru cu boruri mari, tot negre, aşteptînd nemişcaţi nu se ştie ce, întrucît garnitura care venea de la Halle, Weimar şi Eisenach sosise deja de cîtva timp. în spatele acestui grup funebru sau religios mi s-a părut că-l zăresc pe Pierre Garin. Avea însă figura puţin schimbată. o barbă nerasă de cel puţin o săptămînă îi acoperea obrajii şi bărbia cu o incertă mască de umbră. Nişte ochelari negri îi ascundeau ochii. Cu o mişcare discretă a capului, i-am semnalat tinerei mele logodnice prezenţa strigoiului;
după o scurtă privire în direcţia lui, mi-a
231
confirmat fără cea mai mică emoţie bănuiala, precizînd că bărbatul purta pardesiul con-fortabil ce-i aparţinuse lui Walther. Chiar Joelle îi spusese lui Pierre Garin să aleagă ce-i place din garderoba regretatului dis-părut.
Am avut impresia stranie că-mi furase propriile mele haine. Am dus mîna la buzu-narul interior: Ausweis-ul era la locul lui. La cererea noastră, doctorul Juan comple-tase certificatul de deces pe numele de Marco von Bnicke. Lorentz şi-a dat fară nici o problemă acordul. îmi plăcea ideea unei existenţe noi, multe din aspectele ei mi se potriveau ca o mănuşă. o durere fulgeră-toare la ochiul stîng mi-a amintit de luptele de pe frontul de est, la care participasem prin procură. Mi-am spus că, o dată ajunşi la Sassnitz, va trebui să-mi cumpăr nişte ochelari fiiinurii care să-mi protejeze ochii răniţi şi să pot astfel înfrunta soarele hiber-nal de pe falezele sclipitoare.