FARAH PAHLAVI

MEMORII

Cînd toti amintesc...
Cînd îmi amintesc de mine, cea din dimineata aceea din ianuarie 1979, tristetea îmi sfîsie inima; o tristete intensa, nestirbitã. O tãcere apãsãtoare coplesise Teheranul, ca si cum capitala noastrã, lovitã si însîngeratã de luni de zile, si-ar fi tinut brusc respiratia, în acea zi de 16 ianuarie plecam, pãrãseam tara, estimînd cã retragerea momentanã a regelui va contribui la înãbusirea revolutiei.
Plecam. Trecuserã zece zile de cînd lusem aceastã hotãrîre. Oficial, ne duceam sã ne odihnim cîteva sãptâmîni în strãinãtate. •Asa a vrut regele sã prezinte lucrurile. Oare chiar credea ce spunea? Suferinta cumplitã care i se citea uneori în privire mã fãcea sã cred cã nu. Eu speram însã, din toatã inima, sã fie adevãrat, dar fãrã sã cred mai mult decît o fãcea el. Mi se pãrea imposibil ca acest om, care-si dedicase poporului treizeci si sapte de ani din viatã, sã nu mai aibã încredere în ziua de mîine. Sub domnia lui, Iranul se dezvoltase, sãrise peste etape; o datã cu pacea, toatã lumea ar fi fost obligatã s-o recunoascã. Speram cã da. L-ar chema si i-ar da dreptate.
Ninsese, vîntul puternic iscn ici-colo vîrtejuri care scînteiau în lumina rãsãritului. Noaptea fusese calmã, astfel încît regele putuse sã doarmã cîteva ore - mãcar atît. Chinuit de boalã, mãcinat de evenimente, slãbise mult în anul care trecuse. Iar în aceste ultime sâptãmîni, în ciuda Legii martiale, în fiecare noapte, manifestantii se urcaserã pe acoperisuri fâcînd pe curajosii, iar strigãtele lor de Urã se auziserã pînã la palat: Allah — o, akbar, marg bar Shah!
(„Allah, care esti cel mai mare, moarte sahului!"). As fi dat orice sã-1 apar pe rege de aceste insulte.
De atunci au plecat copiii. Vizitele neasteptate ale micutei Leila, privirea timidã si plinã de dragoste a lui Farahnaz îndreptatã cãtre tatãl ei, glumele si rîsul lui Ali-Reza, extravagante afectuos tolerate de cãtre sotul meu, toate lãsaserã acum palatul pustiu. Le-am amînat plecarea pînã în ultimul moment, presimtind ca asta ar însemna, fãrã îndoialã, sfîrsitul unei vieti familiale de aproape douãzeci de ani. Bãiatul nostru cel mare, Reza, era în Statele Unite, unde urma cursuri de pilot de vînãtoare. Deja în vîrstã de 17 ani, telefona zilnic de acolo. Situatia, asa cum era descrisã de televiziunea americanã, îl îngrijora puternic, încercam sã-1 linistesc, sã-i spun cã trebuia sã rezistãm, mai ales sã nu ne pierdem speranta, cînd constatam ca tara se cufunda iremediabil în haos. Pretutindeni sau mai peste tot, oamenii încetaserã lucrul, rafinãriile se opriserã, vistieria statului era aproape goalã si în fiecare zi erau manifestatii, valuri de urã, provocare si dezinformare. Regele vorbea cît mai putin cu fiul lui cel mare, cãci nici el nu dorea sa lase sã se vadã ceva din confuzia în care trãiam. si totusi, oamenii plecau. Lunã dupã lunã, sefi de întreprinderi, ingineri, cercetãtori, profesori pãrãseau tara. Bineînteles, noi fãceam parte dintre cei de pe urmã „legitimisti" din aceastã navã în derivã, pe care fortele întunericului pãreau hotârîte s-o conducã spre naufragiu.
Aceste ultime zile dinaintea plecãrii fuseserã groaznice. La numai 8 ani, Leila nu pãrea sã-si dea seama de tensiunea înfiorãtoare în care trãiam, dar Farahnaz si Ali-Reza, în vîrstâ de 15 si respectiv 12 ani, nu-si mai ascundeau frâmîntarea. O vedeam pe fiica noastrã cea rnare stînd îndelung în fata gardului de fier al parcului si privind în tãcere strãzile goale, mirîndu-se, desigur, deoarece nu mai vedea grupurile vesele de copii cu care i se mai întîmpla sã stea de vorbã înainte. Unde plecaserã toti acesti tineri? în acelasi timp, generali, politicieni, universitari si preoti veneau, rînd pe rînd, la palat sâ-i împãrtãseascã sotului meu pãrerile lor. Unii propuneau o solutie pasnicã, o solutie politicã. Altii îl rugau sã lase armata sã deschidã focul. Invariabil, ragele le rãspundea cã un
suveran nu poate sã-si salveze tronul cu pretul sîngelui compatriotilor lui — „un dictator da, dar un suveran nu". si îi conducea afarã cu fermitate. Cînd regele a ajuns la concluzia cã solutia cea mai înteleaptã este plecarea, am hotãrît sã ne despãrtim de copii. Cu o lunã mai devreme, pe la jumãtatea lui decembrie 1978, Farahnaz plecase deja în Statele Unite sã-si întîlneascâ fratele, încredintati mamei mele, Leila si Ali-Reza au plecat si ei spre America, îmi aduc aminte cã Ali-Reza a tinut sã ia drapelul imperial si uniforma lui de la Gardã. Cînd îi vom revedea? Dupã ce ne invitaserã, Statele Unite trãgeau acum de timp; era clar cã nu mai eram bine veniti. Egiptul, tara prietenului nostru, presedintele Sadat, ar fi putut fi deci o primã destinatie. Foarte departe de copii.
Ne-am luat pe rînd micul dejun în dimineata aceea, pentru cã suveranul se trezise foarte devreme si intrase în birou ca si cum ar fi fost o zi obisnuitã. Oare bãnuia cã erau ultimele ore petrecute în tara aceasta pe care o iubea asa de mult? Oare bãnuia cã n-avea sã se mai întoarcã niciodatã aici? Chiar si astãzi, cînd mã gîndesc, mi se frînge inima.
Mai aveam cîteva lucruri de pus la punct. Mã gîndisem în timpul noptii la fotografiile copiilor si la albumele de familie, iar perspectiva de a le lãsa în urma mã nelinistea cumplit. „Sã nu uit albumele, toatã istoria fericirii noastre se aflã între paginile acelea. Bun, si ce sã mai iau?" Eram într-o asemenea stare, încît îmi aduc aminte cã mi-a cãzut privirea pe o pereche de cizme pe le purtam la tarã cu plãcere. Urma sã mergem mult de acum înainte, iar mersul era esential pentru a nu ne pierde curajul, pentru a ne pãstra echilibrul. Da, cizmele acelea aveau sã fie cel mai pretios ajutor al meu, prezenta lor mã linistea. Cîteva zile mai tîrziu, gâsindu-le pe fundul unei valize, am rîs amar de mine însãmi: „Doamne! Cum de nu mi-a venit ideea cã astfel de încãltãri se gãsesc peste tot în lume? Spre ce exil înghetat si pustiu îmi închipuiam ca plecãm?"
Dupã aceea, stînd în bibliotecã, mi-am scos cãrtile preferate: cele pe care mi le dãruiserã poeti, conducãtori de stat sau scriitori, cu ocazia unor întîlniri în Iran sau în alte pãrti ale lumii.
Cineva din palat venise sã mã ajute; eram la mine în birou.
- Sînt miniaturile dumneavoastrã, Maiestate, luati-le! îmi aduc aminte cu cîtã tristete 1-am privit pe omul acela:
— Nu, toate trebuie sã rãmînã, nu vreau sã iau nimic din toate bibelourile acestea.
Eram sfîsiatã între speranta cã urma, poate, sã ne întoarcem si imaginea oribilã, umilitoare, pe care o întrevedeam deja, a manifestantilor furiosi intrînd în palat si deschizîndu-ne sertarele, dulapurile. Sub nici o formã nu voiam sã aibã sentimentul cã am plecat luînd totul. Nu, plecam cu fruntea sus, stiind cã am muncit fãrã odihnã numai pentru binele târii. si dacã am fãcut greseli, le-am fãcut doar gîndindu-ne la soarta tuturor.
Chemasem în ajun responsabilii muzeului sã ia cele cîteva obiecte pretioase pe care le primiserãm de la diversi suverani si conducãtori de stat, ca si cîteva obiecte personale. Mãcar ele sã nu fie furate. Valoarea lucrurilor n-avea nici o importantã pentru mine. Doream ca restul — tablouri, obiecte personale, covoare etc. — sã rãmînã la locul lor, pînã si rochiile mele iraniene, pe care le-am lãsat intentionat, asa cum lasi în urma ta o parte din suflet. Pentru a evita jaful sau distrugerile, am chemat televiziunea sã filmeze interiorul palatului. Am invitat, de asemenea, ziaristi iranieni si strãini. Vietile noastre se confundau cu destinul Iranului si sînt mîndrã, în sufletul meu, cã bunurile noastre personale n-au pãrãsit niciodatã tara.
Ultimele ore au trecut repede, prea repede, cu clipe de febrilitate maximã si minute lungi de absentã, cu ochii la copacii din parc, la lumina rece a iernii la Teheran si la acele locuri intime, cãlduroase în care am trãit asa de intens, îmi amintesc cum am sunat-o pe Farahnaz în Statele Unite, constientã dintr-o datã cã biata copilã plecase de o lunã, convinsã cã-si va regãsi la întoarcere camera si toate bucuriile ei de adolescentã. Ar fi putut ea, oare, sã creadã cã nu va mai revedea Iranul pînã în ziua în care îmi scriu aceste amintiri? Ce-ar fi vrut ea sã-i aduc?
— Gîndeste-te bine, Nanazjun („Nanaz, viata mea"), la ce tii tu cel mai mult? Spune-mi...
Am fost surprinsã sã aflu cã-si dorea afisul cu un cîntâret, Sat-tar, deja foarte îndrãgit în Iran si care trona în camera ei. Nu mai voia nimic altceva. Cred cã, asemenea perechii mele de cizme, promisiunea acestui afis a linistit-o, îi ascundea dimensiunea nenorocirii care avea sã vinã si pe care, fãrã îndoialã, o presimtea.
Reza locuise într-o casã din incinta palatului. Obloanele erau închise de un an, de la plecarea lui. Toate hãinutele lui de copil pe care le pãstrasem cu o infinitã tandrete, casetele cu primele lui cuvinte, cu primii lui pasi, albumele lui de fotografii, toate amintirile erau acolo. Nu m-am gîndit nici mãcar sã-1 sun, am lãsat tot, iar astãzi as da orice sã regãsesc acele comori...
Dimineata era pe sfîrsite, regele era în continuare închis în birou; dar acum, cu fiecare minut care trecea, atmosfera din palat devenea mai apãsãtoare. Simteam suferinta acestor femei si bãrbati, dintre care cei mai în vîrstã îl slujiserã pe Reza Shah, tatãl sotului meu, unii asistaserã si la cãsãtoria noastrã, cu douãzeci de ani în urmã. Toti pãreau uluiti de perspectiva plecãrii noastre, umblau de colo-colo într-o tãcere ciudatã, iar în aceastã rãtãcire nu se zãrea nici un strop de sperantã. Nu trebuia sã ne purtãm asa, nu trebuia sã ne pierdem încrederea.
Se adunaserã sã ne salute. Le-am explicat cã ne pregãteam sã retrãim una dintre acele perioade dureroase care au existat rtiereu în lunga istorie a Iranului, dar vor veni si vremuri mai bune si ne vom reîntîlni sã aplaudãm întoarcerea regelui. Cine s-ar fi putut gîndi ce cosmar avea sã ne întunece tara? Ne-am retinut lacrimile; cî[iva au mai avut puterea sã zîmbeascâ, iar eu am oferit fiecãruia cîte un obiect pretios, o bijuterie personalã sau cîtiva bani, asa cum se face înainte de o lunga despãrtire pentru a întãri forta legãturii.
In cele din urmã, a apãrut si regele. Cînd 1-au vãzut, oamenii au început sã plîngã. El, atît de stãpîn pe sentimentele lui, pãrea cã luptã sã-si ascundã emotia. A spus fiecãruia cîteva vorbe. Multi dintre ei, printre suspine, 1-au rugat sã râmmâ, sã nu-i pãrãseascã. Cînd am fost anuntati cã cele douã elicoptere care trebuiau sa ne ^Ucã la aeroportul Mehrabad erau gata sã decoleze, personalul palatului s-a adunat spontan pe trepte. De data aceasta chiar plecam, bagajele noastre fuseserã luate. Cîtiva ne-au întins mîinile, îmi amintesc si acum chipurile lor rãvãsite. Regele a adresat tuturor un ultim salut, eu le-am sãrutat pe femeile care îmi erau cele mai apropiate, dupã care, în zgomotul motoarelor, arn vãzut cum dispare palatul în spatele pãdurii de clãdiri din Teheran.
Cele doua elicoptere s-au plasat aproape de pavilionul imperial (unul ne transporta, celãlalt era rezervat personalului de securitate). Acolo ne astepta un grup micut de oameni, ofiteri si cîtiva civili înghesuiti unii în altii, luptînd împotriva rafalelor înghetate care mãturau asfaltul. Regele le ceruse oamenilor sã râmînã la posturile lor în aceste zile grele, era mai important acest lucru decît sã vina la Mehrabad. Acest aeroport pe care 1-am vãzut în plinã extindere, în plinã efervescentã, traversat permanent de vacarmul reactoarelor, pãrea dintr-o datã mort. Rãmase la sol din cauza grevei, avioanele ofereau o imagine lugubrã, iar dinspre cerul incredibil de gol nu venea decît suieratul încãpãtînat al vîntului dinspre Muntii Elburz.
încordat, stînd foarte drept, sotul meu i-a salutat pe acesti prieteni atît de credinciosi. Atunci pilotul lui particular i s-a aruncat la picioare si 1-a implorat sã râmînã. Regele s-a aplecat sâ-1 ridice si, în acel moment, emotia, suferinta 1-au coplesit — am vãzut cum i s-au umezit ochii, lui, cel care se stãpînea întotdeauna. Mai multi ofiteri care nu-si mai ascundeau lacrimile 1-au rugat, la rîndul lor, sã nu plece, iar el a schimbat cîteva cuvinte în particular cu seful de stat-major al armatei.
Ziaristi iranieni asistau la acest rãmas-bun, usor retrasi — presa strãinã nu fusese invitatã. Dupã cîteva clipe, regele i-a observat si s-a dus spre ei. Tocmai îl numise pe Shapur Bakhtiar la conducerea Guvernului, iar la acea orã noul prim-ministru astepta sâ-si primeascã învestirea de la Parlament. Regele nu voia sã pãrãseascã tara înainte ca Parlamentul sâ-i fi confirmat decizia. „Cum am anuntat încã din momentul numirii Guvernului, le-a spus el jurnalistilor, mã simt obosit si am nevoie de odihnã. De asemenea, am declarat cã, dacã lucrurile se vor desfãsura cum trebuie si Guvernul va functiona, voi pleca într-o cãlãtorie. Aceastã cãlãtorie începe acum."
Am adãugat cã tara noastrã, în lunga ei istorie, a cunoscut multe momente dramatice, dar cã asta nu m-a fãcut sã-mi pierd încrederea: cultura si identitatea iraniene vor supravietui.
latã-ne plecînd în „cãlãtorie", dispârînd pentru a lãsa tuturor timp sã-si linisteascã spiritul, iar urii vreme sã se potoleascã. Dupã cîteva sãptâmîni, oamenii vor întelege... Da, trebuia sã credem, sã credem în viitor. Nu voiam cu nici un pret sã cedez disperãrii.
Au mai trecut cîteva minute într-o tensiune dureroasã, apoi regele a fost informat cã Majeles (Parlamentul) tocmai îl învestise pe Shapur Bakhtiar cu functia de conducãtor al Guvernului. Un elicopter avea sã-1 aducã în cîteva clipe la aeroport.
si, într-adevâr, am vãzut elicopterul, apoi pe el aplecîndu-se sub elice, apoi aranjîndu-si mustata si înfãtisarea, mergînd pînâ la pavilion. Era însotit de cãtre presedintele Parlamentului, Javad Said. Cei doi bãrbati s-au înclinat în fata noastrã si ne-au salutat cu multã emotie. „Acum, totul este în mîinile voastre, i-a spus cu blîndete sotul meu domnului Bakhtiar. Sper cã veti reusi, vã las Iranul, vouã si lui Dumnezeu."
Treizeci si sapte de zile mai tîrziu domnul Bakhtiar era nevoit sã fugã, sã se salveze de la moarte, destituit din functie în favoarea primului guvern islamic, numit de cãtre ayatollahul Khomeini.
Imamul Moscheii de Vineri din Teheran, doctorul Hassan Emani, care era prezent la toate plecãrile noastre pentru a spune rugãciuni traditionale, nu era lîngã noi în acea zi cumplitã. S-a spus ulterior cã acest preot care ne era apropiat a lipsit pentru a-si exprima astfel dezaprobarea. Adevãrul era mult mai trist: spitalizat, avea sã moarã la Geneva, cîteva sãptãmîni mai tîrziu.
Acum puteam pleca, înaintînd cu greu contra vîntului, am ajuns la avionul pe care îl foloseam pentru cãlãtorii oficiale, un Boeing 707, albastru cu alb, botezat Shahine („Erete"). în pragul Pasarelei, regele s-a întors, iar micul grup care ne însotise a încremenit. Aceastã imagine mi-a rãmas în amintire ca o emotie de nesuportat. Oamenii prezenti acolo erau ofiteri, piloti, personalitãti
de la Curte, membri ai Gardei Imperiale care îsi dovediserã curajul. si totusi se simtea acolo o suferinta de nedescris. Unul cîte unul, ei au sãrutat mîna regelui, cu chipurile înecate în lacrimi. Chiar si domnul Bakhtiar, care ceruse aceastã plecare, avea ochii plini de lacrimi.
„Dovezile de credintã pe care le-am primit în clipa plecãrii m-au rãscolit, va scrie regele mai tîrziu, în Memorii. Se lãsase o liniste adîncã, sfîsiatã doar de suspine."
în cele din urmã ne-am urcat în avion, urmati de cele cîteva persoane care au dorit sã ne însoteascã. Amir Aslans Afshar, conducãtorul protocolului, era unul dintre acei oameni care, împreunã cu oamenii de Ia Gardã, ne asigurau securitatea personalã. La fel ca el erau si Kambiz Atabai, al cãrui tatã, Abolfath Atabai, îl slujise pe Ahmad Shah si pe Reza Shah înainte sã-1 slujeascã pe sotul meu, si coloneii Kiumars Jahanbini si Yazdan Nevissi. si alti oameni, care erau în serviciul nostru de multã vreme, au dorit sã ne însoteascã, în ultima clipã, realizînd cã nu era nici o femeie în anturajul meu, am rugat-o pe doctorita Liussa Pimia, pediatrul copiilor mei, de care mã legau chestiuni familiale, sã fie asa de bunã, încît sã mã însoteascã în aceastã cãlãtorie cu destinatie nesigurã. Iar ea a acceptat imediat, lâsîndu-si în urmã familia pentru a se îmbarca doar cu o simplã valizã cu haine, în fine, mai fãcea parte din echipaj si bucãtarul nostru. Presimtind, probabil, cã nu va mai revedea Iranul multe luni de acum înainte, acest ins excesiv de scrupulos si-a luat cu el colectia de oale enorme de arama si sacii cu nãut, cu orez, cu linte... Pe scurt, fiecare se agãta de ce putea.
De cum a urcat la bord, regele s-a asezat la pupitrul de comandã al avionului. Pilotatul era dintotdeauna una dintre cele mai mari plãceri ale lui. Astfel, în ciuda atmosferei apãsãtoare sau poate tocmai datoritã ei, el voia sã preia comanda acestei cãlãtorii care avea sã-1 îndepãrteze definitiv de Iran, sâ-1 smulgã de lîngã ai lui. N-am pãstrat nici o amintire a decolãrii, nãucitã de violenta pe care o trãisem în ultima vreme, dar mîndrindu-mã în sinea mea cã n-am cedat.
Sotul meu a pilotat cît timp am survolat Iranul; odatã iesiti din spatiul nostru aerian, a predat comanda si a intrat în cabinã. Atunci
am fost perfect constientã de prãpastia imensã spre care ne împingea istoria si, convinsã cã aveam sã-mi pierd mintile dacã nu fãceam chiar atunci ceva pentru a rezista, am avut ideea sã chem lumea în ajutorul târii noastre nefericite. Lãsam în urmã grupuri de revoltati lipsiti de toate cele necesare si care aveau sã fie în curînd hãituiti din toate pãrtile. Trebuiau ajutati urgent, trebuiau alertati conducãtorii statelor apropiate nouã. Chiar în momentul acela am cerut permisiunea regelui sã trimit mesaje unora dintre ei. M-a privit curios si a consimtit. Atunci, cu ajutorul domnului Afshar, am început sã scriu acele mesaje.
în ziua aceea, pentru prima datã în timpul acelui lung exil, în drumul nostru spre Assuan, în sudul Egiptului, m-am apucat sã înnegresc febril primele pagini ale unui caiet care avea sã mã însoteascã pînã la moartea regelui, optsprezece luni mai tîrziu.
Transcriu aici cîteva pasaje:
„Ianuarie 1979.
A fost groaznic la palat, asa de groaznic!... Ultimele lucruri de fãcut, ultimele telefoane de dat, suspinele unora si ale altora... Sã nu te lasi doborît de disperare, sã nu plîngi, sã ai încredere... îmi las toatã viata în urmã, pãstrez speranta cã mã voi întoarce, dar, în acelasi timp, inima mea este frîntã de supãrare. Toti oamenii care se aruncau la picioarele noastre la palat, rugãmintile lor, întrebãrile lor: «Unde plecati? Cînd vã întoarceti? De ce ne pãrãsiti? Sîntem orfani, orfani...» «Nu, ridicati-vâ, aveti încredere în Dumnezeu, ne vom întoarce. Sînteti ofiteri, nu trebuie sã plîngeti».
si eu plîngeam în mine, dar ei nu mã vedeau.
Sã zîmbesc la aterizarea elicopterului, sã gãsesc cuvinte potrivite, sã fiu întotdeauna tare.
«Sînt sigurã cã uniunea nafionalã va învinge, am încredere în poporul iranian», le-am declarat ziaristilor. «Dumnezeu sã v-ajute», mi-a spus unul dintre ei. Dupã care toatã lumea s-a îndreptat spre avion. Acolo, oamenii au cãzut în genunchi la picioarele regelui, ^otul meu era rãvãsit, cu ochii în lacrimi. Piloti, ofiteri, ziaristi, gãrzi suspinau cu totii.
Ne-am înãltat pe cerul imens si gol. Am sentimentul groaznic de dureros ca am pierdut totul: copiii, prietenii, tara. Sentimentul cã inima îmi este ruptã în bucãti. As fi preferat sã mor în tarã decît sã rãtãcesc asa. Unde vom ajunge? Cum vom continua sã trãim, sã respiram cu inima sfîsiatã?"
Adolescentã, pe cînd mã gîndeam la viitorul meu, îmi închipuiam cã voi trãi lîngã un bãrbat cult, de care voi fi mîndrâ. Dar nu mã gîndeam sã mã mãrit înainte de a-mi fi terminat studiile, într-o epocã — la sfîrsitul anilor '50 — în care din ce în ce mai multe femei se mobilizau sã participe la dezvoltarea Iranului.
în acelasi timp, nimic nu mã fãcea sã cred cã mã voi cãsãtori cu primul bãrbat al târii noastre.
— De ce m-ai ales pe mine? 1-am întrebat într-o zi pe rege. Iar el, zîmbind usor, mi-a spus:
— într-o dupã-atniazã, într-una din primele noastre întîlniri, ne jucam cu discul. Eram multi, o echipã întreagã. Majoritatea discurilor cãdeau pe pãmînt în loc sã-si atingã tinta, iar tu, foarte drãgutã, alergai imediat sã le ridici pentru toatã lumea. Eram deja îndrãgostit de tine, dar din ziua aceea ti-am iubit simplitatea.      ,
PARTEA I
Am pãstrat mãrturia uimitã a tatãlui despre mine în primele zile de viatã: un caiet de scoalã cu desenele lui, cu frazele lui pline de tandrete. A consemnat totul: greutatea mea, primele gîngureli, tot ceea ce i-a atras atentia, evident, beat de fericire fiind. si, brusc, încîntarea cade în cel mai cumplit cosmar: „Vinerea aceasta, scrie el pe pagina a cincea, este una dintre cele mai triste zile din viata mea: Farah a rãcit. Doica aceasta proastã n-a fost suficient de grijulie. Eram în mijlocul Teheranului cînd am aflat. Am închiriat o masinã pentru a urca mai repede la Shemiran. Biata mea fetitã era culcatã, cu o expresie chinuitã si respira cu greutate. Mama ei plîngea. în cele din urmã a sosit si doctorul Tofigh: anghina acutã! Are febrã mare. Toatã noaptea i-am pus comprese, n-am dormit pînâ în zori".
si dedesubt o schitã cu mine în pat, cu o compresã mare pe frunte, sub un mare semn de întrebare. „Va supravietui?" pare sã se întrebe tatãl meu. în stingã, suspinã mama si, pe partea cealaltã, tata s-a desenat pe sine cu fruntea în mîini, în mod evident doborît de durere.
Totusi, peste cîteva zile, starea mea s-a ameliorat. „Gratie lui Dumnezeu, scrie tatãl meu, Farah se simte mai bine, dar noi am Plîns cu lacrimi de sînge..."
Eram în 1939. Locuiam atunci într-una din casele acelea de început de secol, cu grãdina împrejmuitã, în nordul Teheranului. Am crescut în acea casã pe care o împãrteam cu fratele mamei mele, unchiul Mohammad-Ali Ghotbi, si cu sotia lui, Louise. Fiecare familie dispunea de o camerã mare la parter si împreunã aveau un salon. Potrivit traditiei iraniene, etajul — saloanele si sala de mese — era rezervat exclusiv invitatilor, receptiilor. Mai era acolo totusi si biroul tatãlui meu.
Familia Ghotbi avea un bãiat cu sase luni mai mare decît mine, astfel încît varul meu Reza a fost, cu sigurantã, primul chip de copil cãruia i-am zîmbit. Ani fãcut primii pasi împreunã. Reza a fost pentru mine fratele pe care nu 1-am avut niciodatã.
Mult mai tîrziu am aflat cã pãrintii mei îsi mai doriserã un copil, dar cã efectele dramatice ale celui de-al doilea rãzboi mondial în Iran îi fãcuserã sã renunte la aceastã idee. Ocupatã de trupele britanice si sovietice în august 1941, tara nu mai oferea nici o perspectivã. si aceastã situatie a durat aproape patru ani...
Am rãmas deci singurul copil si, poate, cu atît mai important în ochii pãrintilor mei. Mi s-a povestit cum tatãl meu era îngrijorat. Trãia terorizat de gîndul cã m-as putea îmbolnãvi si, cum pe la noi nu apãruserã încã toate vaccinurile, se gîndea cã ar fi mai întelept sã interzicã tuturor sã mã atingã si, mai ales, sã mã sãrute, însã asta nu m-a împiedicat sã iau toate bolile copilãriei si, cu cît cres-team, cu cît deveneam mai independentã, cu atît mai putin îmi putea interzice sã intru în contact cu oamenii.
Cei mai apropiati, în afarã de familie, erau oamenii din casã, adicã doica mea, Monavar, o femeie tînãrã, încîntâtoare si amuzantã, pe care o iubeam mult, bucãtarul, servitoarea si doi bãrbati pe care tatãl meu îi folosea pentru diferite treburi pe lîngâ casã. Reza si cu mine îi îndrãgeam pe toti, cu atît mai mult cu cît ei ne primeau mereu cu bratele deschise si ne râsfãtau tot timpul. Locuiau într-o clãdire modernã, în cealaltã parte a curtii. De cum plecau pãrintii nostri, dãdeam fuga la ei. Ne tineau pe genunchi si ne povesteau tot felul de întîmplâri înfricosãtoare uneori, din care întrevedeam o lume mult mai rea si mai misterioasã decît cea pe care ne-o descriau mamele noastre.
într-o dependintã a aceleiasi clãdiri era depozitatã hranã pentru mai multe luni — linte, orez, zahãr, migdale, ulei etc. îmi amintesc
adesea tipetele de fricã ale mamei cînd se aventura în rezerva aceea si vedea soareci. Bucãtarul o ajuta, iar eu si cu Reza, extrem de încîntati, ne înfundam câlcîiele în grînarul acela plin de mirosuri tari care ne erau încã strãine.
Aceastã lume pe care pãrintii nostri o vedeau plinã de boli si de pericole, o auzeam fremãtînd în spatele zidurilor înalte de cãrãmidã ale gardului. Bineînteles cã nu aveam voie sã iesim pe stradã, dar de cum pãrintii nostri se întorceau cu spatele, ne asezam pe treptele verandei si priveam prin grilaj acel du-te-vino al oamenilor. Eram în timpul ocupatiei, viata nu era tocmai usoarã, îi auzeam adesea pe oamenii mari vorbind despre rãzboiul care se purta departe, dincolo de munti, la temutul nostru vecin din nord, URSS-ul. si apoi jeepurile soldatilor britanici ne atrãgeau mereu privirile, în vremea aceea, pe la noi treceau multi cersetori. Nu stiam cum îi cheamã, dar, stiind cã vor veni, pãrintii nostri nu aruncau nimic. Le dãdeam mîncare, dar si haine, si jucãrii pentru copii. Vara, strada era plinã de copii, iar noi stãteam de vorbã cu cei care aveau voie sã se joace pe afarã, încã se mai circula cu trãsura pe vremea aceea — foarte putini aveau bani sã-si cumpere o masinã, îmi aduc aminte cã una dintre distractiile preferate ale pustilor era sã se agate de partea din spate a trãsurilor pentru, a se bucura si ei de o plimbare. Acest lucru ne fascina. si mai interesant era cînd pietonii îl anuntau pe un ton complice pe vizitiu: „Vezi cã ai pe cineva în spate!" Atunci vizitiul îl desprindea pe micutul clandestin cu o loviturã de bici. Ni se tãia respiratia.
Dar spectacolul strãzii care ne încînta cu adevãrat era dat de vînzãtorii ambulanti. Ei cãrau fructe de sezon pe spinarea mãgarilor sau în cãrucioare de lemn pictate de mînã sau pe niste platouri mari, pe care le purtau în echilibru pe cap. Iarna vindeau mandarine, portocale, sfeclã, pe care o coceam în cuptor. Asteptam apoi cu nerãbdare primãvara, cînd mîncam câpsune, prune, migdale proaspete, ridichi, ceapã albã, tot felul de plante: mentã, tarhon, busuioc, pe care vînzãtorii le udau constant... în cele din urmã, în primele zile de varã, întotdeauna asa de cãlduroase la Teheran, apãreau ciresele, merele cu aromã de trandafir, caisele, putin mai
tîrziu pepenii verzi si galbeni. Apãreau, bineînteles, si vînzãtorii de înghetatã! Pe acestia îi adoram, dar, normal, ne era interzis sã ne apropiem de ei. Pãrintii nostri ne explicau permanent cît de periculoasã este înghetata pentru sãnãtate, cum este ea plinã de cei mai rãi microbi cu putintã. si totusi, îmi aduc aminte cum sãream peste verandã ca iepurii ca sã punem mîna pe o portie din otrava delicioasã prinsã între napolitane... Acadelele iraniene, pe care le numeam „Cocosi de zahãr", ne erau, de asemenea, interzise, pentru cã pãrintii nostri erau convinsi cã strînseserã pe ele tot praful de pe stradã.
Dar cea mai periculoasã era apa, aceastã apã asa de pretioasã în Iran si al cãrei comert avea un rol important în viata cotidianã a Iranului din epoca aceea. Apa potabilã era rarã, provenea din douã izvoare care permiteau aprovizionarea capitalei. Ea era adusã cu ajutorul unor cai ce trãgeau cisterne cu apã prin tot orasul. Ca si vînzãtorul de legume, vînzãtorul de apã îsi anunta prezenta prin-tr-un strigãt aparte. Scoteam atunci urcioarele pe care ni le umpleau pentru cîtiva bãnuti.
Apa pentru toaletã si menaj era adusã din Muntii Elburz, care mãrgineau Teheranul. Era o retea de tevi care se întindeau la suprafatã si irigau toate strãdutele. Fiecare cartier avea o zi în care putea sã capteze apa curentã si miloasã. O deviai cu ajutorul unor baraje micute si curgea cîteva ore într-un rezervor de sub casã sau într-un bazin special, sãpat în curte sau în grãdinã. Noi aveam si rezervor, si bazin si-mi amintesc cu cîtâ curiozitate observam cã în acesta din urma se deversau toate resturile adunate pe drum: coji de pepene, frunze moarte, chistoace de tigarã, cioturi de lemn etc. Dupã o zi sau douã, apa se decanta si noi o puteam pompa ca sã umplem cisterna din pod care servea drept castel de apã pentru bucãtãrie si bãi. în ciuda varului pe care îl puneam în cisternã, viermii misunau peste tot si pãrintii nostri ne recomandau sã nu bem niciodatã apã de la robinet.
în furnicarul fascinant al strãzii se ivea din cînd în cînd si vînzãtorul de jucãrii cu „magazinul" sãu ambulant, pe care-1 cãra pe cap si în care se amestecau toate minunãtiile la care visau toti copiii de pe atunci: fluiere de lemn sau de lut ars, mulinete de hîr-tie multicolorã, baloane, rachete si castanietele acelea de pe la noi, fãcute din douã discuri legate cu un burduf de hîrtie... Uneori puteam sã ne cumpãrãm cîte o jucãrioarã, dar în general jucãriile ni le fãceam noi sau ne ajutau cei de acasã, îmi aduc aminte cã ne plimbam pãpusile în cutii de pantofi, cã bãietii împingeau cercuri care erau de fapt roti vechi de bicicletã, cã trotinetele noastre erau rezultatul unor restaurãri savante... în acelasi timp, aveam si douã minunãtii care se distingeau dintre toate: o pãpusã care spunea „mama" si o bicicletã adevãratã, dar pentru copii, fãcutã de faimoasa firmã englezeascã B.S.A.
în spatele vînzãtorului de jucãrii îsi fãcea aparitia, de cele mai multe ori, si magicianul cinematografului ambulant. Acesta împingea o masinutã plinã cu alãmuri scînteietoare, cu patru lunete prin care orice copil putea sã priveascã în schimbul unui bãnut. Atunci omul fãcea sâ-ti treacã prin fata ochilor imagini sau desene care ilustrau povestea fantasticã pe care o spunea o voce schimbãtoare, plinã de nuante, de emotii sau de rîs. Cîteodatâ, vocea cînta. Era peste puterile noastre sã renuntãm la aceastã desfãtare numitã „Shahr-e Farang", adicã „Orasul Europei". Dar si acest lucru ne era interzis. Pãrintii nostri se temeau sã nu luãm conjunctivitã, acea boalã foarte usor transmisibilã care ataca ochiul si îi orbea pe numerosi copii.
Reza si cu mine am fost norocosi cã am scãpat de conjunctivitã, dar varicela nu m-a mai ocolit. Mai putin periculoasã decît conjunctivita, aceste ciupituri ca de tintar lasã urme care nu mai dispar însã niciodatã. Ale mele sînt pe mîna dreaptã. Tatãl meu a spus cã am avut totusi mare noroc — multi râmîn cu ciupiturile pe fatã — dar asta nu înseamnã cã nu a insistat ca doctorul sa încerce sã micsoreze cicatricea. Mama îsi amintea cuvintele lui si mi le spunea: „Nu se stie niciodatã, doctore, poate cã într-o zi oamenii îi vor sãruta mîna fetei mele..."
în ciuda nenumãratelor ispite ale strãzii, cea mai mare fericire a copilãriei mele era sã fug vara din Teheran pînã în Shemiran, pe coastele Muntilor Elburz. Pãrãseam cuptorul, canicula prãfoasã
28

a Teheranului pentru aerul usor al piscurilor, pentru rãcoarea nesperatã a serilor. Acum Shemiran este un cartier bogat si jinduit din nordul Teheranului; pe vremea cînd eram copil, era un tîrgusor savuros, la vreo doisprezece kilometri de centrul orasului si la o mie opt sute de metri altitudine. Pentru lunile de varã, pãrintii nostri închiriau o vilã în acest paradis bucolic. Cel mai mult îmi plãcea sã cãlãtoresc. Ne adunam cu totii în Fordul cel mare al tatãlui meu. Oamenii casei ne urmau în trãsuri. Era o caravanã, un adevãrat exod. Iubeam la nebunie drumul care serpuia printre platanii enormi si trandafirii galbeni pe care îi culegeau mamele noastre pentru a face dulceatã.
La Shemiran gãseam o droaie de verisori si de prieteni ai cãror pãrinti aveau proprietãti acolo. Mã jucam uneori cu pãpusa, dar niciodatã pentru mult timp. Mã purtam mai degrabã ca un bãiat, preferam jocurile cu mingea, jocul de-a v-ati ascunselea, plimbãrile pe cîmp si la munte, pe jos sau cãlare pe mãgar, tot ceea ce mã putea scãpa de siestã, îmi plãcea, de asemenea, sã construiesc case de pãmînt, sã stau cu mîinile în noroi sau sã sparg nuci necoapte de la care mã murdãream foarte tare pe degete, îmi aduc aminte cã mã curãtãm frecîndu-mâ cu frunze de dud rosu. Eram înnebunitã dupã cãtãratul în copaci. Copacii erau prietenii mei. stiam fiecare pãr, mãr, nuc, mosmon, dud si mi se întîmpla ca, odatã urcatã în copac, sã uit jocul si sã nu mai am nici un chef sã cobor, îmi încropeam un culcus confortabil din crengi, peste care asezam o pãturã. Imensitatea cerului mã vrãjea si visam, uneori pînã seara, cînd toti se îngrijorau pentru cã eram de negãsit.
La Shemiran, serile erau încîntãtoare. Ne reîntîlneam cu toatã familia în piata sãtucului. Acolo, mici vînzãtori ne ofereau frigãrui, porumb copt, nuci verzi, toate felurile de prãjituri si zaharicale si, bineînteles, înghetatã, de care aveam si noi voie sã mîncãm mãcar o datã. în timp ce pãrintii se plimbau sau stãteau comod pe terase la cafea, noi, copiii, ne alergam printre dughene, ametiti de rîs si de dulciuri. Uneori, la întoarcere, aveam voie sã dormim cu totii în salonul cel mare. Se asezau atunci saltele direct pe podea pentru mine si Reza, ceea ce pentru noi, care dormeam toatã iarna
MEMORII        29
în camera pãrintilor, era o sãrbãtoare incredibilã, ni se pãrea cã lumea s-a întors pe dos.
Dar lumea aceea mai era încã în rãzboi cînd am pãsit pentru prima oarã la scoala Italianã de la Teheran. Pãrintii mei aleseserã aceastã scoalã în special pentru cã se învãta francezã, iar tatãl meu era francofon, atasat în Franta. Provenind dintr-o familie mare din Azerbaidjan, care servise la Curte în vremea dinastiei Qajar, apoi sub Reza Shah, fiul unui diplomat care vorbea curent franceza si rusa, tata a fost trimis la vîrsta de 12 ani la scoala de Cãdeti de la Sankt-Petersburg împreunã cu fratele lui mai mic, Bahram. Revolutia Bolsevicã din 1917 i-a surprins acolo — tatãl meu avea atunci 16 ani - iar ei au fost nevoiti sa fugã cu ajutorul ambasadorului nostru. Tatãl meu a ajuns apoi în Franta unde si-a terminat studiile preuniversitare, a studiat Dreptul si a fost admis la scoala de Ofiteri de la Saint-Cyr. Absolvent, s-a întors în Iran pentru a servi în armata pe care o comanda Reza Shah, tatãl viitorului meu sot. Originarã din Gilan, pe tãrmul Mãrii Caspice, descendentã a lui Ghotbeddine Mohammad Gilani, sufist venerat, mama studiase la scoala Jeanne d'Arc din Teheran, locuind la cãlugãritele franceze, la care urma sã merg si eu peste cîtiva ani.
Cînd am intrat la scoala Italianã, aveam sase ani. îmi aduc aminte cã mama mã îmbrãcase cu o bluzã albã si cu o fustã ecosez si cã eram foarte speriatã. Mi se spusese cã trebuia sã mã alãtur celorlalti copii, dar eu am rãmas în coltul meu, strîngînd cu putere ghiozdânelul în care mama îmi strecurase un caiet, un creion si un mãr pentru recreatie...
Cu toate acestea, am îndrãgit repede scoala si, dincolo de ea, tot ceea ce noua mea viatã îmi aducea legat de ideea de libertate, de deschiderea cãtre lume. Uneori, tata mã ducea la scoalã cu For-dul, dar de cele mai multe ori însãrcina vreo servitoare sã mã conducã, si la dus, si la întors, dîndu-i de fiecare datã bani de trãsurã. In mod sigur femeia îi pãstra pentru ea, cãci îmi aduc si acum aminte cu plãcere de drumurile lungi fãcute pe jos de-a lungul strãzilor din Teheran, cu salcîmi de o parte si de alta. Iubeam
30

salcîmii în floare si chiar si astãzi parfumul lor îmi stîrneste dorul de Teheran.
La scoalã ne învãtau si Coranul. Sau, mai exact, ne învãtau sã citim din Cartea Sfîntâ, fãrã sã ne explice si semnificatia celor citite. Ceea ce mã mira cel mai tare era cã nu aveam voie sã urmãrim rîndurile cu degetul, ci trebuia sã ne facem un fel de deget din hîrtie. Pãrintii mei erau musulmani siiti, ca majoritatea iranienilor, dar mama era mai practicantã decît tata. Ea participa la ceremonii în cadrul cãrora credinciosii povesteau cu multã emotie vietile martirilor. Atunci mama, la fel ca toate femeile de acolo, plîngea în hohote, de multe ori în prezenta unor bocitoare profesioniste. Noi, copiii, eram prea mici sã întelegem, dar îndrãgeam mult aceste reuniuni pentru cã, la sfîrsit, femeile se întremau cu dulciuri si ne chemau si pe noi sã mîncãm.
Mama tinea postul si îsi fãcea rugãciunile pentru Ramadan, dar nu ne obliga si pe noi sã facem la fel: Reza si cu mine mîncãm mai putin decît de obicei, fãcînd ceea ce iranienii numesc „Ramadanul pãsãrii". Eu însã o însoteam pe mama în vizitele ei la locurile sfinte. Era o ocazie bunã sã ne reculegem si sã ne punem dorinte, îmi aduc aminte cum am fost, cînd eram micã, în orasul sfînt, unde era înmormîntat bunicul meu. Cîtiva ani mai tîrziu, pe la 7 sau 8 ani, pe cînd mã aflam într-un locas de cult pe malul Mãrii Caspice, ani fost victima unei scene aparent banale, dar care mi-a marcat puternic sufletul de copil. Pentru cã nu purtam nimic pe cap, un mollah m-a apostrofat: „Acoperã-ti pãrul c-o sã te duci în iad!"
Niciodatã n-am putut uita groaza pe care mi-a strecurat-o în suflet intoleranta omului aceluia si pe care o va trezi ayatollahul Khomeini treizeci si patru de ani mai tîrziu.
îl gãseam adesea pe tatãl meu scriind sau citind în biroul lui de la primul etaj. De multe ori asculta la radio — emisiuni în persanã sau în limbi strãine. Nu 1-am vãzut niciodatã în uniformã, era întotdeauna îmbrãcat în costume elegante. Chiar si cînd juca tenis (sportul lui preferat) purta o vestã albã si un pantalon imaculat. Fusese consilier juridic în armatã, iar în timpul rãzboiului muncise la
MEMORII        31
Ambasada Iugoslaviei, îmi aduc aminte cît eram de supãratã cînd pleca de acasã. Plecarea lui mã sfîsia, ca si cum nu s-ar mai fî întors. Sã fi avut, oare, intuitia nefericirii care ne pîndea? Oricum, plîn-geam. si plîngeam asa de rãu, cã mama ajunsese sã îmi ascundã faptul cã pleacã. Dar seara, cînd se aseza lîngã mine sã facem temele, uitam deja totul. Cînd trebuia sã participe la un dineu rnã consola cu un cadou micut pe care îl gãseam dimineata sub pernã.
Sfîrsitul celui de al doilea rãzboi mondial a provocat la noi criza Azerbaidjanului. Dacã am trãit aceste evenimente ca pe o dramã personalã, în ciuda vîrstei mele fragede, a fost pentru cã aceasta era provincia natalã a tatãlui meu, în care trãiau unchii si mãtusile mele care, atunci, au fost alungati. Ocupati în sud de trupele britanice si în nord de cele sovietice, Iranul avea sã fie eliberat o datã cu instaurarea pãcii. Anglia si URSS-ul se angajaserã, printr-un tratat din ianuarie 1942, sã-si retragã soldatii de pe teritoriul nostru, cel mai tîrziu dupã sase luni de la încetarea ostilitãtilor. Cele douã tãri au respectat acest tratat, dar Moscova si-a mentinut trupele în continuare în Azerbaidjan. Partidul Comunist Iranian Tudeh, înfiintat în 1942, prosperase vizibil în Azerbaidjan, pro-fitînd de prezenta sovieticilor. Conducãtorul lui, Jafar Pishevari, cerea acum autonomia provinciei. Era evident cã URSS-ul astepta pur si simplu ca Azerbaidjanul sâ-i cadã în plasã.
E putin spus cã aceastã eventualitate a fost trãitã ca o tragedie de cãtre pãrintii mei. Din familia mamei, unchii si mãtusile au rãmas traumatizati de lovitura de stat a comunistilor, care, în 1920, îi gonise din provincia Gilan ce fusese declaratã o perioadã drept »Republica Sovieticã Socialistã Gilan". Din aceastã cauzã ajunsese mama la Teheran încã din copilãrie. si iatã cã lucrurile se re-petau, de data aceasta lovitura fiind îndreptatã împotriva familiei tatãlui meu!
Din anii '45- '46, cînd am fost martora disperãrii pãrintilor mei, Martora nefericirii unchilor si a mâtusilor, mi-a rãmas teama fatã de comunisti pe care am simtit-o vreme îndelungatã. Nu-i iubeam, îmi era fricã de ei pentru cã erau împotriva regelui. Nu arãtam mai
32         
multã întelegere pentru politicã, în ochii pãrintilor mei care erau regalist! si respectau legea cu strictete, Tudehul era un partid care trãda Iranul, reprezenta râul absolut pentru cã, prin actiunile lui, dãdea unei alte puteri o parte din teritoriul nostru.
Prima mea amintire despre tînãrul rege, de care aveam sã-mi leg viata treisprezece ani mai tîrziu, dateazã din 1946. Mohammad Reza Pahlavi domnea din 16 septembrie 1941. îi urmase tatãlui sãu, Reza Shah Cel Mare, si avea sã tinã frîiele unei natiuni îngenuncheate de ocupatie. Eliberarea Azerbaidjanului a fost, cu sigurantã, primul gest istoric care i-a adus recunostinta iranienilor.
Guvernul Teheranului, condus de un diplomat genial, prim-mi-nistrul nostru, Ghavam-Os-Saltaneh, sustinut de opinia internationala, a sfîrsit prin a-1 convinge pe Stalin sâ-si respecte semnãtura. Pe 10 mai 1946, trupele sovietice au primit ordin sã evacueze provincia iranianã. Dar acest lucru nu însemna cã Azerbaidjanul, care fusese proclamat provincie autonomã, ar fi rãmas neocupat de revoltatii din Tudeh. Armata a fost deci trimisã pentru a stabili ordinea si, pe 12 decembrie 1946, Tabriz, capitala, a fost în cele din urmã eliberatã.
Pãrintii mei erau nebuni de fericire, era o zi mare. Cînd s-a aflat cã regele, întorcîndu-se din Azerbaidjan, urma sã treacã prin Teheran, toatã lumea a iesit în stradã pentru a-1 aclama. Tot orasul era afarã. Urma sã treacã pe stradã, chiar pe la coltul casei noastre. Aveam acolo un garaj pe acoperisul cãruia ne-am urcat cu totii. Oamenii se împingeau, strigau, aplaudau, în cele din urmã, regele si-a fãcut aparitia, ceea ce a fost o imagine uluitoare pentru un copil de 8 ani, cît aveam eu pe atunci.
Seara sau a doua zi, am sãrbãtorit evenimentul în familie. Eu nu vãzusem niciodatã Azerbaidjanul, dar tata mi-a promis cã în-tr-o zi vom merge împreunã sâ-1 vedem. Dar anul urmãtor avea sã disparã, fãrã sã fi avut ocazia sã mã ducã pe urmele familiei lui.
2
Boala tatãlui meu a venit în momentul în care soarele rãsãrea si pe cerul Iranului, dar si al întregii lumi, în momentul în care am fi putut sã începem sã ne facem planuri de viitor. El, care ducea o viatã sãnãtoasã si bine organizatã, a început brusc sã se simtã obosit, în acelasi timp ochii si pielea au început sã i se îngãlbeneascã. Doctorii au crezut cã are hepatitã. Din acele prime sâptãmîni de boalã, îmi amintesc în special mmcãrimile. Se scãrpina fãrã încetare pe mîini, pe picioare, lucru care îl fãcea sã fie foarte nervos. Nimic nu-i alina mîncãrimile pe timp mai îndelungat.
A fost tratat cu medicamentele cele mai noi împotriva hepatitei, dar lua si toate leacurile medicinei noastre traditionale, în familia noastrã, aveam mare încredere în medicina naturalã, foarte rãspînditã în Iran. Chiar si astãzi recurg la astfel de tratamente pe care le prefer produselor de laborator. A bãut extracte de pãpãdie si a înghitit chiar si pestisori de apã dulce... Dar degeaba, nici mîncãrimile, nici culoarea galbenã a pielii nu i-au trecut.
Brusc, aceastã boalã care preocupa întreaga casã si pe care speram, în ciuda evidentelor, s-o învingem, a început sã-i afecteze si pe alti oameni, sã bulverseze viata cotidianã: tata a fost internat la spital. Acest lucru a coincis cu un alt diagnostic alarmant al medicilor. Dupã ce îl trataserã sãptãmîni întregi de hepatitã, acum începuserã sã creadã cã suferea de cancer la pancreas si cã trebuia operat. Eu n-am aflat acest lucru decît mult mai tîrziu, dar din acel t, din ziua spitalizãrii, am simtit o teamã mutã, greu de
34

descris. Ce avea sã se întîmple de acum încolo? M-au dus sã-1 vãd. Omul pe care îl vedeam era de nerecunoscut, slãbit, cu pielea fetei întinsa si de culoarea pergamentului, prea epuizat pentru a-mi spune cîteva cuvinte. Dar mai mult decît orice, m-a îngrozit un tub — o „drena", mi-a zis mama — prin care i se scurgea din burtã un lichid galben. De ce? De ce suferea? Cînd se va întoarce acasã? încremeniti în tãcere, vizibil afectati, mama, unchiul si mãtusa îmi rãspundeau cu un zîmbet fortat: „Nu-ti face griji, draga mea, o sã fie bine".
Dintr-o datã, nimeni nu s-a mai dus la spital si, cînd m-am mirat de acest lucru, mi-au spus cã tata plecase în Europa sã se îngrijeascã. Era o minciunã, tocmai murise, dar mã agãtãm cu toate puterile de aceastã minciunã. Ajunsesem chiar sã mã laud la scoalã — pe vremea aceea, putini iranieni erau asa de bogati sau celebri, încît sã meargã sã se trateze în prestigioasa Europã. Tata se va întoarce deci aureolat de aceastã faimã.
într-o zi, am surpins-o pe mama si pe mãtusa Louise suspinînd. Mi-au spus cã murise o mãtusã a mamei, ceea ce explica starea de apatie a casei si, în special, a mamei. si am crezut. Cred cã as fi fost în stare sã înghit orice mi-ar fi spus decît sã accept adevãrul îngrozitor pe care voiau sã mi-1 ascundã.
între timp treceau zilele si sâptâmînile, iar noi nu primeam nici o veste de la tata.
— De ce nu ne scrie?                                                !          '
— E bolnav, Farah, iar bolnavii nu pot sã scrie.
— Nu-i adevãrat, si mãtusa Effat e bolnavã si îi scrie familiei ei. Aceastã mãtusã chiar era în Europa si rudele primeau în mod
regulat lungi scrisori de la ea.
încetul cu încetul nimeni n-a mai vorbit de tata, nici chiar eu, în casa aceea mare si, evident, îndoliatã. Cînd intram pe neasteptate într-o camerã, oamenii tãceau sau schimbau brusc subiectul discutiei. Iar mama plîngea încontinuu, palidã si rãvãsitã...
Nu pot sã spun cum mi-a intrat în cap de-a lungul lunilor ideea cã nu-1 voi mai revedea niciodatã pe tata. Insidios, fãrã sã fie clar formulatã. Oficial, tata nu murise pentru cã nimeni nu-mi anuntase
MEMORII        35
moartea lui. La vîrsta de 17 ani am mers pentru prima datã la mor-mîntul lui (tata se odihneste în sudul Teheranului) la Emam-Zade Abdollah. Nu era mort oficial, dar îl „pierdusem" în sensul literal al termenului. Un vãl de tristete mi-ã umbrit întreaga viatã, fãcutã din pustiu si din asteptare. Inevitabilul se produsese, dar fãrã sã pot vãrsa o lacrimã. Acum stiu cã oamenii se duc discret la mor-mîntul lui, pe care îl îngrijesc si-1 împodobesc cu flori. Au avut delicatetea sã-i steargã numele ca sã nu fie profanat.
Tristetea avea sã mã copleseascã patruzeci de ani mai tîrziu, în urma unei consultatii la doctor. Eram vãduvã de cîtiva ani, vorbeam despre acest doliu atît de dureros pentru copii, pentru mine, vorbeam despre trecut si despre viata noastrã de familie dupã atî-tea evenimente. Ceva a sunat ciudat în felul în. care vorbeam despre „disparitia" tatãlui meu, cãci, dintr-o datã, doctorul m-a întrebat de ce nu rostesc explicit: „Dar tatãl dumneavoastrã a murit, nu-i asa? De ce n-o spuneti?"
N-am crezut cã mi se va întîmpla, dar cînd am pronuntat aceste patru cuvinte atît de grele — „tatãl meu a murit" — am izbucnit în plîns.
Cîteva luni mai tîrziu am fost nevoiti sã pãrãsim casa cea mare a copilãriei mele; mama si fratele ei nu aveau posibilitatea sã mentinã acelasi nivel de viatã ca pe vremea tatei. Ne-am mutat la etajul de sus al unei clãdiri, într-un apartament care mi-a plãcut din prima clipã, pentru cã avea o terasã mare de pe care puteam admira o mare parte din capitalã, în special santierul Universitãtii din Teheran. Era începutul anilor '50, Universitatea avea nevoie de clãdiri noi pentru a primi generatiile ce aveau sã urmeze. Oare cîte ore am petrecut pe aceastã terasã urmãrind rotirea macaralelor, forfota camioanelor, observînd metamorfoza unui oras al secolului trecut într-o capitalã giganticã, în care se itiserã clãdiri si strãzile o îrnpînziserã ca sã primeascã valurile de automobile? Cred cã interesul meu pentru meseria de arhitect, pe care aveam sã mi-o aleg cîtiva ani mai tîrziu, dateazã din vremea aceea. Fratele ma-niei, împreunã cu care locuiam în acelasi apartament, era arhitect. Seara, îmi plãcea sã-1 privesc aplecat asupra schitelor.
36

Vara, pentru a scãpa de cãldurã, ne aduceam saltelele pe terasã si dormeam cu totii sub cerul liber, îmi aduc aminte cã jocul meu preferat dinainte de a mã cufunda în somn era sã agãt o stea sau luna de unul dintre degetele mele. tineam mîna întinsã si un ochi închis pentru ca iluzia sã fie perfectã si-mi închipuiam cã am un inel cu piatrã pretioasã... în alte seri, Reza si cu mine rãmîneam fascinati de ecranul giantic al cinematografului în aer liber din Teheran, „Diana", ale cãrui lumini umpleau cerul de umbre fantastice.
Lungile vacante de la Shemiran au dispãrut si ele din viata noastrã pentru cã mama nu era destul de bogatã pentru a-si permite sã închirieze o vilã acolo. Nu mergeam la Shemiran decît pentru scurte sejururi, la unul sau la altul dintre cei trei unchi ai mei care aveau proprietãti. Dar n-am pierdut nimic pentru cã, în schimb, pãrintii nostri au hotãrît sa ne petrecem vacantele la familiile noastre din Gilan si Azerbaidjan. Aceste vacante si, mai ales, incredibila cãlãtorie pînâ acolo, sînt, în mod sigur, cele mai frumoase amintiri din perioada de dinainte de adolescentã. Ne urcam în autocare. soselele nu erau asfaltate pe vremea aceea si pe ferestrele larg-deschise intrau vîrtejuri de praf purtate de un vînt arzãtor. Cînd ne opream sã bem o limondã — nu aveam voie sã bem apã — izbucneam într-un rîs nebun, din care nu ne mai puteam opri: eram de nerecunoscut, cu pârul si cu sprîncenele albite, transformati în bâtrînei...
în Azerbaidjan mergeam la fratele tatãlui meu, Manucehr, care locuia la Tabriz. Acolo locuiam într-o casã a familiei, mare si veche. Unchiul ne ducea la picnic pe terenurile lui pline de pomi fructiferi. Atunci mã sãturam de caise si de cirese. Pentru toti verisorii nostri care trãiau din agricultura, seceta era o problemã permanentã, obsedantã. Asteptau sã plouã, implorau cerul; eu îmi amintesc cum i-am multumit odatã pe ascuns lui Dumnezeu pentru cã nu aveam pãmînt, cãci aceastã asteptare a apei devenise încetul cu încetul si pentru mine o suferintã. Descopeream greutãtile unei alte lumi, aceleia de la tarã, cu arhaismul si cu nedreptãtile ei. Nu apãruse încã reforma agrarã, iar cînd un tãran fura un pumn de grîu pentru a-si hrãni familia sau fãcea vreo gresealã, proprietarul
MEMORII        37
terenului îl bãtea sau îl pedepsea foarte aspru. Nu întelegeam comportamentul acesta, mã revolta si de cîteva ori m-am înfuriat la culme din cauza acestor exploatatori agricoli, pînâ aproape sã plîng de indignare. Aveam acelasi sentiment al nedreptãtii ca atunci cînd ji vedeam, noaptea, împuscînd gazele din jeepurile lor cu multe reflectoare. Zãpãcite, bietele animale nu aveau nici o sansa. Cum eram un copil iubit de familia lor, mã luau în serios, dar fãrã sã perceapã în mod clar cîte dintre purtãrile lor umilitoare si crude o socau pe micuta citadinã care eram.
Cînd mergeam la sora tatãlui meu, la mãtusa Aziz, care locuia în Zanjan, plecam cu jeepul sã vizitãm satele îndepãrtate sau luam parte la serbãri. Mãtusa mea profita de aceste cãlãtorii pentru a duce medicamente anumitor familii. Aceste drumuri îmi dezvãluiau dimensiunile si sãlbãticia Iranului, cãci erau pline de pericole: trebuia sã traversãm rîuri, sã trecem peste prãpãstii care ne tãiau rãsuflarea, sã ne apãrãm de animale, de lupi mai ales. Din cauza aceasta, oamenii erau înarmati, în alte zile, ne plimbam pur si simplu cãlare peste cîmpuri si stãteam de vorbã cu tãranii. La prînz ne asezam cu totii pe iarbã, oamenii îsi scoteau cutitele si tãiau pepeni verzi. Ei îsi mai aminteau cu groazã de vremea cînd Azerbaidjanul dãduse gres în lupta cu comunistii. Odatã, pe cînd vizitam un grajd vechi, unul dintre tãrani s-a oprit în fata unui cal si mi-a spus:
— Vezi tu, Farah, pe calul acesta unchiul tãu, Mahmud Khan, a luptat împotriva tudehilor.
Era un cal alb, foarte bãtrîn, care stãtea în dreptul unei raze de soare. Am pãstrat în minte aceastã imagine, emotionantã si fru-rnoasâ. Toti acei agricultori luptaserã cu arma în mînâ împotriva comunistilor.
Pentru a ajunge la Gilan, unde locuia familia mamei mele, adicã fratele ei mai mare, unchiul meu Hossein, trebuia sã trecem lantul Muntilor Elburz, care dominã nordul Teheranului de la o inâltime mai mare de 4 500 de metri. Este o cãlãtorie deosebitã, ^e ore întregi înaintam într-un mediu arid si stîncos, urmînd albia unui rîu. Brusc, drumul a dat într-o vale înverzitã, care se continua
38

cît vezi cu ochii, coborînd usor pînã la plajele Mãrii Caspice. Ore-zãriile si plantatiile de ceai se continuau unele dupã altele într-o atmosferã încãrcatã de umezealã, sub un cer adesea prea jos si prea greu. Vara, mirosul orezului copt te îmbãta. Spre deosebire de sudul Muntilor Elburz, care suferã de cele mai multe ori de secetã, cîmpiile Gilanului sînt bine irigate, îmi amintesc bucuria care ne cuprindea cînd vedeam dintr-o datã smochinii, portocalii, mimozele si arborele acela cu flori roz, albizzia, pe care noi îl numim „arbore de mãtase".
Unchiul meu avea niste plantatii de ceai lîngã Lahidjan — ceaiul fusese importat din China cu un secol în urmã. îmi plãcea sã ajut la culesul ceaiului împreunã cu verisorii si cu verisoarele mele. Muncitorii erau plãtiti în fiecare searã în functie de kilogramele de ceai strînse. Noi îi ajutam pe cei mai obositi sã-si umple cosurile. Am pãstrat amintirea acelor tinere mame care nu aveau altã solutie decît sã vinã la muncã împreunã cu bebelusii lor. Ca sã stea cuminti si sã doarmã, ele le dãdeau o dozã infimã de opiu. Odatã, unul dintre ei s-ã otrãvit, iar noi am încremenit pri-vindu-i mama cum îi turna apã pe fatã si-1 pãlmuia ca sã-si revinã.
Tot aici ascultam povestea fricii — a exodului — pe care o provocase ocuparea temporarã a Gilanului de cãtre comunisti. Dar era clar cã bietii tãrani nu puteau trãi în conditiile sistemului actual în care cîtiva privilegiati detineau pâmînturile, în timp ce restul oamenilor n-aveau decît brate bune de lucru. O reformã agrarã era necesarã si se pãrea cã tînãrul rege era de acord. El fãcuse un prim pas în aceastã directie, încã din primele luni ale domniei lui, dînd Guvernului o mare parte din propriile pãmînturi si cerînd distribuirea lor. Reforma era asteptatã cu teamã de o parte a societãtii si cu nerãbdare de cãtre cealaltã. Atunci eram departe de a bãnui cã aceasta va fi una dintre principalele decizii luate de cãtre rege, la scurt timp dupã cãsãtoria noastrã.
Nu aveam decît 11 sau 12 ani si întelegeam cã tara mea nu însemna doar Teheranul si populatia lui; dupã ãtîtea generatii, începeam sa învãt la rîndul meu sã devin iranianã. Elevii nostri descopereau acest sentiment de apartenenta de-a lungul paginilor
MEMORII        39
uimitoare din Shah-Name — Cartea Regilor — scrisã de cel mai mare poet al nostru, Ferdousi. Pentru noi, copiii, el reprezenta faptul si mîndria de a fi iranian, învãtasem la scoala sâ-1 iubesc pe Ferdousi si îl citeam împreunã cu verisorul meu, Reza. Ce ne povesteste Cartea Regilor! Epopeea fondatorilor Iranului, de la cele patru dinastii de regi anterioare Islamului. Ferdousi, care crease aceastã capodoperã în jurul anului 995, a descris în ea si rãzboaiele, si anotimpurile cu o putere de evocare ce nu a îmbãtrînit nici în zece secole.
Cum a reusit el sã creeze aceastã operã? Cu ajutorul unei cãrti din vremuri strãvechi, dupã cum chiar el ne mãrturiseste, care cuprinde „multe istorii" si pe care a obtinut-o cu mare greutate. „Doream sã am cartea aceea pentru a strecura esenta ei în versurile mele, scrie el. Am cerut-o multor oameni. Tremuram cînd vedeam cum se scurge timpul, mã temeam cã nu voi trãi destul si cã va trebui sã las aceastã lucrare altuia. [...] A trecut astfel ceva vreme, iar eu am pãstrat secret planul meu. Dar aveam un prieten devotat în oras: ai fi zis cã sîntem fãcuti din acelasi aluat. El mi-a spus: «Este un plan bun care te va face fericit, îti voi aduce aceastã carte anticã. Nu te lenevi! Ai darul cuvîntului, esti tînâr, stii limba veche. Scrie aceastã Carte a Regilor, stai pe Ungã cei mari si vei obtine cu ajutorul ei gloria.» si mi-a adus cartea, iar tristetea mea s-a transformat în fericire."
Scrierile lui Ferdousi ne înflãcãrau, atît la scoalã cît si acasã, unde îmi împãrtãseam emotia cu Reza. Mai ales cã, dupã o scenã de luptã, urma una de tandrete care nu ne putea lãsa indiferenti si care ilustra excelent preceptul: „Poti sã împaci faptul cã tu ai primit o viatã si o iei pe a altuia? Sã nu faci râu nici unei furnici care de-abia carã un bob de grîu, pentru cã pînã si ea are o viatã, si Pentru o furnicã viata e frumoasã".
Prin aceste scrieri epice, în care curajul si forta luptã pentru "ine, Cartea Regilor transmite iranienilor respectul pentru identitatea lor milenarã. Acesta este unul dintre scopurile cãrtii; în Iranul c°pilâriei mele, se pãstra traditia dintotdeauna: povestitorii mergeau
40

din sat în sat, spunînd si cîntînd opera lui Ferdousi. O altã ambitie a operei lui Ferdousi era sã fie folositoare educatiei politice si morale a monarhilor însisi. „Dupã ce vei fi scris aceastã Carte a Regilor, dã-o regilor." Cãci, pentru Ferdousi, mãretia Iranului este strîns legatã de permanenta monarhiei sau de renasterea ei, dacã s-ar întîmpla sã decadã sau sã disparã.
Acest lucru 1-a fãcut pe sotul meu sã-i spunã universitarului Joseph Santa Croce, profesor la Teheran, la începutul cãsãtoriei mele, cã „Destinul Iranului pare sã fie puternic legat de Cartea Regilor"'. „De-a lungul secolelor am vãzut nasterea unor noi dinastii, scrie el într-unul din comentariile sale. Ele redau independenta tãrii, îi îmbunãtãtesc limba, îi îmbogãtesc civilizatia. Nu este nici usor, nici inutil sã estimezi cã aceste renasteri succesive îsi au originea în opera lui Ferdousi, care evidentiazã marile figuri imperiale."
Pentru iranienii din anii '50, dinastia Pahlavi care i-a urmat în 1925 dinastiei Qajar, se încadreazã perfect în logica scrierilor profetice ale lui Ferdousi. si cum ar fi putut sã nu fie asa? Cînd Reza Shah Pahlavi, tatãl viitorului meu sot, a primit coroana în urma unei hotãrîri a Parlamentului, Iranul era o tarã la nivelul Evului Mediu, fãrã conducãtor. Ahmad Shah, ultimul din dinastia Qajar, nu domnise decît peste Teheran si îsi petrecuse cea mai mare parte a timpului în Franta, pe Coasta de Azur. tara rãmãsese pe mîna cãpeteniilor de trib si a marilor proprietari funciari si singura lege care functiona era a celui mai puternic. Principalele resurse, ca si principalele servicii nationale fuseserã lãsate în grija strãinilor: englezii ne exploatau petrolul; armata sau ceea ce mai rãmãsese din ea se supunea, în nord, ofiterilor rusi, iar în sud, ofiterilor britanici; belgienii se ocupau de vamã, iar suedezii de jandarmerie etc. Iranul era una dintre cele mai nenorocite tãri din Iunie, media de viatã scãzuse la treizeci de ani, iar rata mortalitãtii infantile era una dintre cele mai ridicate de pe planetã. Doar 1% din populatia masculinã era alfabetizatã, iar femeile nu aveau nici un drept, nici mãcar pe acela de a merge la scoalã, în fine, spre deosebire de vecinii sãi, India si Turcia, Iranul nu avea nici sosele, nici cãi ferate, nici curent electric, nici telefon.
MEMORII        41
Un sfert de secol mai tîrziu, Iranul pe care începeam sã-1 descopãr avea si scoli, si universitãti, si spitale; iar dacã strãzile nu erau toate asfaltate, aveau mãcar meritul cã existau; în fine, apãruse si Calea Feratã Transiranianã care lega Marea Caspicã de Golful Persic. Bineînteles cã mai sînt multe de construit, dar pentru generatia pãrintilor nostri, Reza Shah a fãcut pentru tara lui ceea ce a fãcut Mustafa Kemal Atatiirk pentru Turcia: o revolutie industrialã si culturalã fãrã vãrsare de sînge. Cum sã nu-1 omagiezi pe un astfel de om? Iar noi, copiii, care învãtaserãm de la Ferdousi cultul monarhiei luminate, cum puteam sã nu vedem în tînãra dinastie Pahlavi renasterea anuntatã de poet?
Am învãtat pe de rost pagini din Ferdousi, dar si din alti poeti. Iranienii împãrtãsesc o pasiune foarte veche pentru poezie, astfel încît avem putini prozatori, iar patrimoniul nostru cultural pe care îl descoperim la scoalã este în mare parte alcãtuit din poeti clasici. Dacã îi evoc aici este pentru cã dragostea pentru poezie mi-a alinat viata de zi cu zi, atît la scoalã cît si acasã. Unul dintre jocurile noastre preferate, pe care îl jucam cu mama, cu Reza si cu familia lui — joc practicat în multe familii iraniene — era de a spune versuri, ultima literã a unuia initiindu-1 pe celãlalt, iar jocul continua astfel pînã cînd unul dintre noi se bloca. Acesta era scos din joc, iar poemul continua. Cîstigãtorul era, bineînteles, cel care avea cea mai bunã memorie si cea mai bogatã culturã.
Unchiul meu Ghotbi si mama m-au învãtat sã-1 îndrãgesc pe Hafez, la mormîntul cãruia, la Shiraz, aveam sã merg mai tîrziu, ca regina, sã profit de blîndetea serii si sã meditez la fericirea de a trãi, asa cum îl invitã el pe fiecare pelerin: „Opreste-te la mine la mormînt cu vin si cu mult cînt. Astfel, prezenta-ti ascultînd, o sã rnâ-nalt din pãmînt". Pentru mine Hafez este cel mai uman, cel mai generos, cel mai bun poet al nostru. Cînd te simti confuz, cînd nu stii ce hotârîre sã iei, în ce directie sã o apuci, deschide la în-tîmplare cartea lui si, fãrã îndoialã, vei gãsi rãspunsul acolo, misterios soptit de cãtre cel supranumit „Vocea secretelor". Hafez îti este alãturi în clipele grele, îti dã puterea sã treci peste durere si sâ-ti accepti destinul, dacã nu poti sã-1 schimbi. Tot el este cel care
42

scrie: „Dacã trebuie sã strãbati desertul pentru a-ti atinge scopurile, du-te, nu te gîndi la rãnile pe care ti le vor face spinii".
Marna trãia înconjuratã de poezie; pentru fiecare eveniment al vietii îsi amintea cîte un poem pe care îl recita cu fata dintr-o datã luminatã. Iar bucuria mea era atunci sâ-i pot rãspunde printr-o altã poezie. Era mai mult decît un joc, era un fel de a accepta cã sîntem trecãtori pe acest pãmînt si de a ne alãtura cu modestie înteleptilor nostri, îmi mai place si Saadi, tot de la Shiraz, Moulana, Jalal al-Din Rumi, Omar Khayyam si poetii nostri contemporani — Forugh Farrokhzad, Fereydun Mochiri, Sohrab Sepehri si multi altii.
Cu timpul, viata din casa noastrã devenise mai putin tristã, disparitia tatei rãmînînd o supãrare închisã în sufletul fiecãruia dintre noi. îmi petreceam o mare parte din timp împreunã cu verisori si verisoare, unchi si mãtusi, invitam la noi acasã multe prietene de la scoalã. si mai era si inseparabilul duo pe care-1 formam împreuna cu Reza. Aveam multe prietene, mã întelegeam bine cu copiii, în general, si mã bucuram de o mare afectiune din partea tuturor adultilor care mã înconjurau. Lucru care a început sã mã mire. De ce erau asa de atenti cu mine? Nu mã consideram nici mai strãlucitoare, nici mai drãgutã decît alte fete. Dintr-o datã mi-a venit ideea cã, dacã adultii erau asa de amabili cu mine, n-o fãceau pentru ochii mei frumosi sau pentru farmecul meu, ci pentru cã tata nu mai era si, pur si simplu, le era milã de mine. O datã cu trecerea lunilor, lucrul acesta începuse sã mã deranjeze. Oscilam între tentatia de a accepta toate aceste semne de afectiune si o voce interioarã, care îmi soptea sã nu cred în sinceritatea acestor lucruri plãcute doar pentru auz. Dupã aceea mi-a trecut. Dar din aceastã perioadã am pãstrat o anumitã suspiciune fatã de complimentele care-mi sînt adresate si de aceea, devenind reginã, m-am îndoit întotdeauna de lingusitori si de curtezani. De foarte putine ori ani crezut ceea ce mi-au spus, chiar dacã uneori ori am cãzut în capcanã, dar cred cã acest lucru m-a ajutat sã râmîn cu picioarele pe pâmînt. Pentru mine, laudele, lipsa sinceritãtii sînt o insultã la adresa inteligentei, o înselãtorie. Nu îmi contrazic interlocutorii pentru a nu-i ofensa, dar toate acestea mã rãnesc în tainã.
MEMORII        43
Pentru a ne arãta cã viata merge înainte, în ciuda tuturor greutãtilor, sãrbãtorile iraniene se desfãsurau, de milenii, la aceleasi date. Cea mai importantã, cea mai bine pregãtitã, este, bineînteles, jVo Ruz (literal, Ziua Nouã), Anul Nou iranian, care începe pe 21 martie, prima zi de primãvarã. Aceastã sãrbãtoare reînsufletea armonia familialã, pentru cã, în copilãrie, petreceam No Ruz în familie, în casa cea mare si era o ocazie bunã pentru a schimba mii de drãgãlãsenii între copii si pãrinti.
si acest lucru se întîmpla în fiecare an. Cu douã sâptâmîni înainte de 21 martie începea curãtenia casei, din pivnitã pînã în pod, pentru cã No Ruz era, înainte de toate, sãrbãtoarea reînnoirii: întoarcem spatele trecutului, ne spãlãm, ne îmbrãcãm cu straie noi si curãtãm casa pentru a primi anul nou într-o stare de spirit, la rîn-dul ei, înnoitã. Aceastã curãtenie generalã era primul semn al agitatiei care avea sã cuprindã întreaga comunitate. Odatã terminatã curãtenia, putea sã înceapã prepararea faimoaselor dulciuri. Atunci ne întîlneam, de obicei la sora mamei, la Amdjad, care avea un bucãtar excelent. Pentru a-i da mînã liberã, ne instalam cu totii într-o camerã mare, la subsol. Acest lucru putea sã dureze zile întregi. In fine, în ajun, puneam masa. Toate simbolurile bunãstãrii pãmîn-testi sînt prezente pe masa iranienilor de No Ruz: ouã pentru fecunditate, usturoi pentru sãnãtate, fructe uscate pentru dragoste, mere pentru frumusete, bani de aur pentru prosperitate, luminãri si o oglindã pentru luminã, grîu încoltit într-un vas drãgut pentru renastere, o portocalã amarã într-un bol cu apã pentru perenitate si o frunzã de copac, simbolul trecerii noastre efemere pe acest pãmînt. si Cartea Sfîntã, în functie de religia fiecãruia.
Cînd vine ora potrivitã — la echinoctiul de primãvarã ora variazã în functie de ani — familia se reuneste în jurul acestei mese, se sãrutã, se felicitã, îsi fac urãri pentru noul an si, în general, adultii oferã copiilor bani: monede sau bancnote noi.
în aceastã primã zi, toatã tara respirã un aer de sãrbãtoare. Potrivit traditiei, trebuie sã mergi în vizitã întîi la persoana cea mai vîrstnicâ din familie. Apoi la toti ceilalti, bunici, unchi si mâtusi, verisori si verisoare, astfel cã orasele Iranului sînt brãzdate de mii
44

de grupuri de familii, vesele si colorate, cu bratele încãrcate de flori, care se duc si vin, se întîlnesc si rid, îsi oferã dulciuri unii altora, toate acestea pînã la apus.
Peste treisprezece zile este Sizdah, pe care trebuie sã-1 petreci în altã parte, pentru cã, potrivit traditiei, îti aduce ghinion dacã rãmîi la tine acasã. Deci, în aceastã a treisprezecea zi a anului iranian, toatã lumea merge la picnic. Cei mai bogati merg la tarã cu masina încãrcatã cu mîncare. Cei mai sãraci se asazã pe stradã, pe malul unui rîu, îsi întind covoarele sub un platan, scot samovarul si radioul sã asculte muzicã si îsi preparã o supã cu fidea (ãsh-e reshte) si niste frigãrui la un foc de cãrbuni, sub primele raze de soare ale primãverii. Pretutindeni muzicantii cîntã la tombak (tamburina iranianã), la tar (chitara noastrã) sau la sorna (un fel de trompetã). Acestea sînt cele mai frumoase zile la Teheran, în care poti mînca afarã; nu este prea cald, iar piscurile Muntilor Elburz, înzãpezite încã, inundã orasul cu o luminã blîndã si cristalinã. Spre apus trebuie sã arunci grîul de la No Ruz într-o apã curgãtoare, pentru ca anul care tocmai a început sã fie unul bun. Noi fãceam acest lucru împreunã cu mama; chiar si astãzi, asa de departe de tara mea, rîuri strãine îmi poartã grîul încoltit, îmi aduc aminte cã odatã, fiind deja în exil în Statele Unite si nestiind unde sã ne ducem, am optat pentru mare. Dar plaja era închisã în perioada aceea, iar persoanele din garda mea au întîlnit un paznic. A trebuit sã-i explic acelui om cã era o traditie iranianã — americanii respectã foarte mult traditiile — iar el ne-a dat voie sã ajungem pînã la mare.
înainte de No Ruz sãrbãtorim ultima marti a anului, cahar shambe-ye suri. Atunci trebuie sã sari peste foc. Astfel, simbolic, arunci în foc tot ce este rãu în tine, primind, în schimb, cãldurã si luminã. Aprindeam aceste focuri în grãdinile Teheranului, la tarã sau chiar pe stradã, daca nu exista o altã posibilitate. Este amuzant faptul cã astãzi, în loc sã renunt la aceste obiceiuri fundamentale ale identitãtii poporului nostru, aprind o luminare în apartament si trec, simbolic, peste ea. Ca si cum acest mic gest, reafirmîndu-mi
MEMORII        45
apartenenta la cultura iranianã, mi-ar da puterea sã fac fatã suferintelor exilului.
Cresteam, încetul cu încetul, sub privirea severã a mamei, îmi lãsam copilãria în urmã. încã de la cea mai fragedã vîrstã, ea si cu mine îndeplineam, o datã pe sâptâmînã, ritualul hammam-ului. Pregãtea o valizã cu haine curate si plecam tinîndu-ne de mînã spre bãile publice. Fiind micã, îmi era fricã de aceste clipe pentru cã femeia care mã spãla mã tinea strîns cu picioarele, ca sã nu fug. pielea mã ardea si sãpunul îmi piscã ochii. Pe femeie o chema Tuba si îmi amintesc cum îmi cînta pentru a mã împãca: „O sã te cãsãtoresti cu un print ca în povesti, dacã sahul ar veni si ministrul te-ar peti, poate cã lui i te-am da, poate nu ne-am îndura"...
O datã cu trecerea anilor, am început sã îndrãgesc hammam-ul si ceremonialul lui. Ne pregãteam fiecare valiza si trebuia sã mai avem cu noi un platou rotund suflat cu argint, pe care sã ne asezãm, si un bol de aramã gravat cu rugãciuni, jan-do 'a, cu ajutorul cãruia ne vãrsãm apã pe cap la sfîrsitul toaletei, rugãciunile avînd rolul de a ne apãra. Din motive de igienã nu ne asezam niciodatã direct pe rogojinile pãtrate; de altfel, fetelor tinere li se spunea cã, dacã stãteau acolo, riscau sã rãmînã însãrcinate... îmi amintesc si acum frica pe care mi-o provoca aceastã profetie prosteascã. Acum apreciam faptul cã Tuba îmi masa energic spatele cu mãnusa din iarbã de mare. îmi plãcea ideea de piele nouã, aceste lungi sedinte de îngrijire. La noi, hammam-\i\ este si locul în care mamele le repereazã pe cele care ar putea avea onoarea sã fie prezentate fiilor lor si, cine stie, chiar si privilegiul de a fi alese... într-o zi, o femeie din Azerbaidjan, crezînd cã nu-i înteleg limba, i-a spus, în fata mea, unei prietene cã mã gãseste gratioasã. Bou guiz geuzal di („Aceastã fatã este drãgutã", în turcã). Am simtit o satisfactie confuzã si o curiozitate cu totul nouã pentru adolescenta care deveneam.
3
Primii mei pasi în adolescentã i-am fãcut la scoala francezã Jeanne d'Arc din Teheran, unde am fost admisã la vîrsta de 10 ani. si mama studiase acolo si îi sînt recunoscãtoare pentru alegerea pe care a fãcut-o pentru mine, cãci acolo am trãit cei mai frumosi ani din perioada mea de crestere. Iar acest lucru se datoreazã întîlnirii mele cu o cãlugãritã tînãrâ, sora Clara, ale cãrei initiative erau pe cale sã revolutioneze puternic aceastã scoalã veche. Sora Clara tocmai înfiintase o echipã de baschet, care avea sã transforme în cîtiva ani copila retrasã care eram într-o fatã încrezãtoare si deschisã.
De-abia ajunsã la aceastã scoalã, am intrat în echipã si m-am trezit pentru prima datã fatã în fatã cu cãlugãrita cea energicã. O las acum sã povesteascã: „Hotãrîsem sã nu aleg decît fete din a III-a si a IV-a. Cînd sînt prea mici, copiii se apucã de toate si nu terminã nimic. Farah nu era decît în a V-a, dar, nu stiu de ce, am îndrãgit-o pe loc. Am simtit cã pe noi ne leagã ceva. Aveam cam acelasi temperament, cu toate cã ea pãrea mai moderatã. Era o fetitã simplã, fãrã fasoane, cu o privire foarte sincerã. Purta un sortulef negru si un guler brodat cu rosu. Avea un aer solemn, un nu-stiu-ce timid si rezervat. Totusi, era foarte veselã si plinã de viatã. Nu era niciodatã morocãnoasã. Era prima care alerga sã aducã mingea. Era o fetitã fericitã, fãrã probleme, cu toate cã îsi pierduse tatãl cînd era foarte micã. Cred cã si ei îi plãcea de mine
MEMORII        47
mai mult decît de celelalte surori pentru cã aveam spirit de initiativã si multã putere".
Dupã doar un an, am fost numitã cãpitanul echipei de baschet. în mod sigur, pentru calitãtile mele sportive, dar si pentru cã nu eram o persoana dificilã. Eram simplã si naturalã, nu fãceam mofturi, nu ascultam bîrfele, lucru pentru care eram prietenã cu toate sau aproape cu toate fetele. De altfel, atunci cînd una dintre ele se supãra pe mine, îmi era indiferent: o lãsam sã stea bosumflatã si, în cele din urmã, tot ea se întorcea la mine. Fiind cãpitanul echipei de baschet a scolii, am descoperit repede cã devenisem un fel de eroinã, un model pentru fetele din generatia mea. Iar asta pentru cã, în înfruntãrile cu celelalte echipe de la alte scoli, echipa noastrã învingea întotdeauna si, lunã dupã lunã, ajunseserãm sã luãm titlul atît de dorit de campioanã a Teheranului. "Ziarele publicaserã fotografiile grupului nostru si, bineînteles, auzeam copii arâtîn-du-mã cu degetul pãrintilor lor: „Uite, ea e Farah!"
Entuziasmul surorii Clara ne-a stimulat mult, spiritul de competitie m-a ajutat si el, asa cã m-am lansat si în alte sporturi, cum ar fi sãritura în lungime, în înãltime si crosul. Pentru disciplinele din urmã am participat la primele campionate nationale de atletism feminin în 1954 si am primit, în numele regelui, douã medalii si un drapel iranian înmînat de generalul Izad Panah, care era responsabil cu sportul în Iran. Mã mai uit încã o datã la medalii; sînt cu efigia regelui si a reginei Soraya.
în rest, mergeam la scoalã cu bucurie, aveam multe prietene, îmi plãcea de majoritatea profesorilor si cred cã si ei mã simpatizau. Apreciam rigoarea si spiritul de camaraderie care erau deja celebre la scoala Jeanne d'Arc. Instalatã în clãdiri frumoase asezate în formã de L, scoala insufla ideea de respect si de disciplinã. Una dintre aripile ei era rezervatã surorilor care se bucurau de o grãdinã numai a lor, cealaltã adãpostea sãlile de clasã si dãdea spre ° curte mare asfaltatã, umbritã de brazi înalti. O bisericã înãltatã în aceastâ curte dãdea ansamblului un aer religios si sfînt. Dar acest Jucru nu ne împiedica sã rîdem, mai ales în timpul mesei de prînz. ^e atunci scoala nu avea cantinã si fiecare elev trebuia sã-si aducã
48

gamela. Ne încãlzeam mîncarea pe niste sobe vechi cu lemne, instalate într-un subsol în care ne era fricã si din care ne grãbeam sã iesim...
Cum eram eu în acea perioadã de crestere, de descoperire a celorlalti si a propriei persoane? Aici trebuie sã mã încred în memoria selectivã si înduiosatã a surorii Clara: „Nu era genialã, dar era inteligentã, înzestratã si constiincioasã. Urma cursurile în francezã, ca toate fetele cu posibilitãti materiale, dar era mai bunã la matematicã si la stiinte decît la literaturã. Ea avea un spirit organizat, precis. Era impecabila si la munca, si în relatiile ei cu colegele, asupra cãrora avea o puternicã influentã. Era plinã de viatã, sãnãtoasã si gata oricînd sã te ajute. Ea era pentru mine fata iranianã în ceea ce are ea mai bun: subtilã, rezervatã, finã, caldã si credincioasã prietenelor".
Mostenisem, fãrã îndoialã, caracterul tatãlui meu: corect, fãrã mofturi, cu o înclinatie fireascã spre fericire. Dar, cu sigurantã, datoram cea mai mare parte a acestor calitãti maximei severitãti a mamei, care nu-mi ierta nimic, în mod sigur, mama era foarte speriatã de faptul cã trebuia sã mã creascã singura într-o societate în care educatia tinerelor fete era vãzutã ca o mîndrie. Bineînteles cã fratele ei, unchiul Ghotbi, luase încetul cu încetul locul tatãlui, dar el nu se ocupa de lucrurile banale, ci mâ sprijinea, îmi explica anumite aspecte ale vietii, mâ pregãtea pentru viitor. Sotia lui, mãtusã Louise, îmi arãta o afectiune constantã; în ochii ei, erarn înzestratã cu toate calitãtile si, astãzi, dupã atîta vreme, cred cã, dupã mama, ea este persoana care m-a iubit cel mai mult. Zi de zi, mama veghea singurã asupra mea si un singur pas gresit era de ajuns ca sã tune si sã fulgere, fãcînd din orice o dramã fãrã seamãn, îmi aduc aminte, de exemplu, cã am picat un examen de sfîrsit de an la ortografie si a trebuit sã îl dau din nou în septembrie. Trebuie sã fi avut vreo 13 sau 14 ani. Mama s-a supãrat foarte rãu si mi-a spus cã, dupã tot efortul pe care îl face ea pentru mine, nu am dreptul sâ-i fac asa ceva, iar eu m-am simtit rusinea familiei. Era îngrozitor, eram rãvãsitã, chiar si acum mã gîndesc la perioada
MEMORII        49
aceea cu emotie. O zi întreagã m-am închis în camerã si am plîns, ca si cum acest esec la ortografie îmi ruinase tot viitorul...
în tot acest timp, pe plan national se pregãteau simultan evenimente dramatice, care aveau sã-mi contureze constiinta politicã. Eram în 1952 si Guvernul se opunea englezilor în vederea nationalizãrii petrolului nostru. Mohammad Mossadegh fusese numit de cãtre rege la conducerea Guvernului, dupã ce sustinuse Frontul National si exprimase nemultumirea iranienilor fatã de englezi. Actionase cu curaj si fermitate, dar intransigenta lui sfîrsise prin înghetarea exploatãrii noastre petroliere de cãtre englezi: nici o picãturã de petrol n-a mai iesit din Iran, lucru care a dus la regresul economiei nationale. tara noastrã pãrea sã piardã pe toate planurile: obtinerea respectãrii drepturilor ei în fata instantelor internationale întîrzia si, victimã a embargoului britanic, a cãzut într-o crizã care a afectat toate nivelurile populatiei.
Se spunea despre el cã este un rege atent. Evident, partizan al nationalizãrii, el estima cã Mossadegh exagerase refuzînd ofertele de negociere ale englezilor. Sãrãcia, cresterea nemultumirilor erau în favoarea Partidului Comunist Tudeh, care niciodatã nu mai fusese asa de bine plasat. Unii pretindeau cã Mossadegh fãcea fãrã sã vrea jocul partidului Tudeh. Altii îl sustineau, în ciuda acestui esec diplomatic, pentru cã pozitia lui era un omagiu adus mîndriei nationale.
Cînd criza a început sã ia o turnurã dramaticã, regele a hotãrît sã-1 îndepãrteze pe prim-ministru, dar acesta a refuzat, provocînd iranienilor o crizã de constiintã ale cãrei cicatrice sînt si astãzi dureroase.
Problema obtinerii nationalizãrii petrolului crea discutii în toate familiile, în general, cearta era între partizanii regelui si emulii lui Mossadegh. într-o seara, am fost si eu martora furiei memorabile a unuia dintre verii mei care 1-a insultat pe un unchi, fervent sustinâtor al lui Mossadegh. Pe vremea aceea, vãrul meu, Reza, Slnapatiza cu Partidul Paniranist, monarhist si anticomunist, în ciuda celor 13 ani ai lui, era un exeget cunoscut al Cãrtii Regilor, ln colegiul lui, si îmi aduc aminte cã adesea colegii lui îl rugau
50

sâ-i ajute sã-si scrie începutul compunerilor. si eu mã simteam profund regalistã si nationalistã. De ce? Datoritã educatiei, bineînteles, si pentru cã eram, ca si Reza, adepta preceptelor lui Fer-dousi: pentru noi, numai regii erau legitimi.
Dezbaterile se desfãsurau în egalã mãsurã si în clasele de la Jeanne d'Arc, unde elevii preluau optiunile politice ale pãrintilor lor. Dar la nivelul nostru problema era marcatã de un grad ridicat de afectivitate, nu eram încã în stare sã exprimãm convingeri politice, iar dacã eram pentru unul sau pentru altul o fãceam pentru cã ne plãceau, pur si simplu. Personal, nu întelegeam cum e posibil sã fii împotriva tînarului nostru rege, a cãrui privire, sensibila si hotãrîtã, în acelasi timp, mâ impresiona teribil, în curtea scolii, disputele noastre se rezumau la inofensive bãtãi cu coji de portocalã. Dar eram cu totii de acord cu nationalizarea petrolului si-mi aduc aminte cît eram de mîndre sã traducem emblema puterii britanice BP prin Benzin-e Pars, „benzinã iranianã"...
La bãieti, mai ales la Colegiul Elburz, unde studia vãrul meu Reza, lucrurile erau mult mai serioase. Militantii comunisti ai Tudehului îi provocau sistematic vînzîndu-si ziarul, dupã ce, mai întîi, îi fãceau reclamã cu voce tare. în disputele lor, se ridica tonul cu mare rapiditate, iar Reza, exaltat, rupea pe loc ziarele. Lucrurile luau o întorsãturã violentã si din partea Tudehului si, într-o searã, s-a întîmplat lucrul de care ne era frica: am fost anuntati cã Reza este la spital din cauza unei lovituri de cutit. Din fericire, în ziua respectivã purta o hainã groasã, asa cã lama nu a atins nici un organ vital.
Apoi s-a zvonit ca regele se gîndea sã pãrãseascã tara pentru a evita degenerarea tensiunilor în rãzboi civil. Mii de tineri s-au adunat în fata palatului pentru a-1 ruga sã rãmînã. Oamenii erau nelinistiti, Iranul se afla din nou pe marginea prâpastiei. îmi aduc aminte cã la Teheran apãruserã deja tancurile pe la intersectii. Doamne, ce avea sã se întîmple dacã regele ne pãrãsea? Aceastã perspectivã mã îngrijora asa de rãu, încît nu mai puteam nici sã mãnînc, nici sã dorm, iar supãrarea unchiului si a mãtusii, ca si mutismul mamei nu erau în mãsurã sã mã linisteascã, în fiecare searã îl sunam pe unul dintre
MEMORII        51
unchii mei, Ahmad Diba, care locuia lîngã Piata Parlamentului, pentru a vedea dacã s-a mai întîmplat ceva.
Agitatia s-a potolit, cosmarurile mele au dispãrut, pentru a mã invada din nou în acea varã groaznicã a lui 1953. Trebuia sã sãrbãtoresc împlinirea a 15 ani, eram în vacantã cu familia la Ban-dar-Pahlavi, pe tãrmul Mãrii Caspice, cînd am aflat cã regele a pãrãsit Iranul. De data aceasta nu mai era un simplu zvon, radioul o confirma. Explicatia era cã regele îl destituise pe Mossadegh, iar acesta refuzase sã se supunã si acum rãsculatii erau în stradã sus-tinîndu-si prim-ministrul. Locuiam într-o pensiune în care era si o rusoaicã. Cu treizeci si cinci de ani în urmã, aceasta fusese martora Revolutiei Bolsevice. „Asta e, o sã fie exact ca în Rusia", repeta ea. Nefericita era lividã, disperatã. Eram constienti cã trãiam zile dramatice, poate fatale pentru Iran. Pe strãzile micutei statiuni balneare fuseserã instalate megafoane pentru a difuza stirile din orã în orã. Oamenii aveau fetele îngrijorate, îmi aduc aminte cã opozantii regelui strigau din bãrci: Anzali! Anzali!, acesta fiind fostul nume al portului Bandar-Pahlavi. Sigur cã aceasta nu era decît o admonestatie publicã, dar era încãrcatã de semnificatii. Ce avea sã se întîmple cu noi? îmi simteam inima sfîsiatã, eram prea tristã ca sã pot plînge.
Timp de trei zile revoltele au rãvãsit Teheranul producînd un adevãrat haos. Comunistii, partizanii lui Mossadegh si chiar preotii iesiserã în stradã si îsi exprimau ura împotriva regelui, lucru care nu lãsa sã se întrevadã nimic bun pentru tarã. înainte de a pleca, suveranul îl numise pe Fazlollah Zahedi prim-ministru, în locul lui Mohammad Mossadegh. Armata a fost de partea generalului Zahedi, refuzînd sã mai asculte ordinele fostului prim-ministru. în fine, stirea demolãrii vilei lui Mossadegh cu tancul a fost Primul semn cã situatia se afla sub control.
Intr-adevãr, a doua zi regele se întorcea în Teheran ovationat de multime. Exilul sãu de o sãptâmînã împreunã cu împãrãteasa Soraya mã nelinistise ca si pe multi alti iranieni.
în Memoriile pe care le-a scris cu putin timp înainte de a muri, regele a revenit pe scurt asupra acestui exil. Transcriu cele scrise
52

de el pentru cã amintirile mele de adolescentã au o valoare istoricã relativã:
„Fãrã sã ignor nimic din planurile si din ambitiile lui Mossadegh, hotârîsem sã pãrãsesc Iranul înainte de lovitura de stat: voiam sã evit vãrsarea de sînge si sã las tara sã aleagã. [...]
Fuseserã deja trei zile de revolutie, în principal la Teheran. Primele douã fuseserã organizate de cãtre partizanii lui Mossadegh si ai Tudehului. Doar în dimineata celei de-a treia zile, pe 19 august 1953, muncitori si artizani, studenti si liber profesionisti, soldati, jandarmi, chiar si femei, si copii, înfruntînd cu un curaj extraordinar pustile, mitralierele si chiar tancurile blindate ale dictatorului în delir, au rãsturnat situatia. O singurã loviturã de avertisment trasã de un tanc blindat asupra vilei ex-prim-ministrului a pus capãt la trei ani de haos politic. [...]
M-am întors de îndatã la Teheran unde am fost primit de cãtre popor cu entuziasm. A fost, într-adevâr, în tot Iranul, un plebiscit în fata cãruia nu putea rezista nimic, înainte de astfel de dovezi nu eram decît un suveran ereditar. Acum puteam sã spun cã am fost ales de popor. [...]
Procesele care au urmat lichidãrii sistemului lui Mossadegh au aruncat o luminã ciudatã asupra evenimentelor din 1951-1953. Partidul Comunist Tudeh, care nu numãra decît 110 membri în momentul numirii lui Mossadegh în pozitia de ministru de rãzboi în 1951, avea 640 la plecarea lui, în 1953.
Planul comunist consta în primul rînd în folosirea lui Mossadegh pentru a mã rãsturna. Conform documentelor descoperite la Partidul Tudeh, Mossadegh urma sã fie eliminat dupã douã sâptâmîni de la plecarea mea. Am vãzut timbre postale ale Republicii Populare Iraniene care urma sã fie proclamatã. [...]
Eliberat din închisoare dupã trei ani, Mossadegh s-a retras pe proprietatea lui bogatã de la Ahmad-Abad, la vest de capitala noastrã, unde a si murit în 1967."
Dincolo de agitatia prezentului, pot afirma astãzi cã regele, care îl sustinuse puternic pe Mossadegh în timpul nationalizãrii petrolului, îl respecta mult. Ezitase mult înainte sã-1 destituie din
MEMORII        53
functie. S în t sigurã cã, dacã Mossadegh ar fi fost mai putin intransigent, mai diplomat cu englezii, asa cum dorea suveranul, n-am fi avut parte de atîta suferintã în toti acesti ani. Astãzi vreau sã se sfîrseascã aceastã neîntelegere veche de cincizeci de ani ce nu-si va mai gãsi locul în Iranul de mîine, pe care trebuie sã-1 construim împreunã.
Viata îsi reluase cursul obisnuit atît în tarã cît si la noi acasã. Sub îndrumarea preotului Michel Goyaux am descoperit cerce-tãsia. Miscarea ducea lipsã de voluntari pentru a-i putea include pe cei mai mici, pe bobocii scolii Saint-Louis, conduse de cãtre preotii lazaristi. Fiind deja cãpitan al echipei de baschet, am devenit repede cãpetenie.
Cercetãsia a reprezentat prima mea asumare a responsabilitãtii; devenitã reginã, în sinea mea aveam sâ-i multumesc adesea. Nu era usor, la numai 15 ani, sã porti pe umeri destinul a treizeci de copii într-o excursie cu cortul, timp de o sãptãmînã sau douã. Am învãtat acolo organizarea, dãruirea de sine, sîngele rece, curajul si rãbdarea. Am învãtat, de asemenea, în rarele momente libere, sã reflectez la greselile fãcute, la cum ar fi fost mai bine sã actionez, la ce ar fi trebuit sã spun într-un anumit moment, sub presiunea prezentului. Da, ca tînãrã suveranã am fost recunoscãtoare activitãtii de cercetas care îmi impusese de atît de devreme simtul datoriei si, chiar si în exil, am corespondat cu pãrintele Goyaux care conducea si atunci miscarea cercetasilor si la care admiram dinamismul, deschiderea cãtre ceilalti, generozitatea.
Tot datoritã acestei activitãti de cercetas am fãcut în 1956 prima mea cãlãtorie în Franta. Doi bãieti si douã fetite trebuiau sã participe la o adunare internationalã la Castelul Jambville, lîngâ Paris, dar, cu toate cã fusesem cordial invitati, costul biletului de avion cãdea tot în grija noastrã, încasãrile realizate de o piesã de Marcel Pagnol, Topaz, care s-a jucat într-un teatru din Teheran ce avea legãturi de prietenie cu scoala Saint-Louis, ne-au dat posibi-Watea sã ne cumpãrãm biletele dus-întors pentru Franta.
A fost extrem de emotionant sã descopãr Parisul. Acest oras era un loc special pentru familia mea: tata îsi fãcuse studiile aici dupã
54

ce se întorsese de la Sankt-Petersburg si visase mereu sã mi-1 arate. Tatãl lui, bunicul meu, Mehdi Diba, fusese secretar al legatiei Per-siei la Paris, la începutul secolului. si unul, si celãlalt vorbeau perfect franceza, iar tatãl meu mi-a transmis sentimentul de prietenie pe care-1 avea pentru Franta, în special pentru capitala ei.
Recent debarcati, am urcat pe Champs-Elysees pînã la Place de l'Etoile. Eram uimitã, în culmea încîntãrii. As fi vrut sã vãd tot Parisul în dupâ-amiaza aceea; mi se pãrea cã n-o sã ne ajungã timpul. Am vizitat apoi locurile mitice ale cãror nume îmi legãnaserâ copilãria: Domul Invalizilor, Saint-Germain-des-Pres, Sorbona, Notre-Dame, Turnul Eiffel... Seara — locuiam la niste familii — eram foarte fericitã, dar cu picioarele pline de bãsici si multe dintre ele sîngerau.
si metroul! Era ceva greu de imaginat pentru o iranianã din vremea aceea. Coboram în pãmînt dupã ce aruncam o ultimã privire lumii si, un sfert de orã mai tîrziu, ieseam la suprafatã sub frumosul cer parizian de august, dar în cu totul alt cartier. Cu toate cã eram cãpetenii, îmi aduc aminte cã rontãiam ca niste copii în fata automatelor care împãrteau bomboane si gumã de mestecat pentru cîtiva bãnuti. Dar cel mai mult ne plãceau acadelele Pierrot Gourmand, pe care le numeam „cocosi de zahãr" în primii ani ai copilãriei noastre.
Apoi am ajuns la Jambville. Tinerii veniti din toate colturile lumii povesteau despre tara lor, fiecare în felul lui: unii cîntau melodii populare, altii improvizau spectacole. Era emotionant cã, în ciuda diferentelor dintre limbi, reuseam sã comunicãm. Aceastã „tabãrã de comunicare", cum i se spunea pe atunci, avea ca scop sã ne învete modul de viatã dintr-un grup mare. Am învãtat acolo cum sã vorbesc în public, cum sã captez atentia ascultãtorilor, cum sã povestesc o întîmplare, pãstrîndu-i suspansul. Peste zece ani aveam sã-mi dau seama cu emotie în fata copiilor mei cît de important este sã stii sã spui povesti.
Dupã Jambville am fost condusi la Royan, pentru a învãta, de data aceasta, modul de viatã dintr-o tabãrã sportivã: coborîre în rapel, exercitii de natatie etc. în fine, pe drumul de întoarcere, arn
MEMORII        55
fãcut o escalã de o zi sau douã la Atena unde, firesc, am vizitat Acropole, îmi aduc aminte cum m-am asezat în ziua aceea împreunã cu prietena mea Elli pe tronul de marmurã al marelui suveran al Persiei Antice, Darius, în incinta teatrului Dionysos si cît de emotionatã si de mîndrâ m-am simtit.
Spre deosebire de majoritatea mamelor iraniene de pe vremea aceea, mama refuza sã accepte ideea unei cãsãtorii aranjate pentru mine, aceasta fiind, bineînteles, si pãrerea mea. stiam cã anumiti membri ai familiei o întrebaserã discret despre acest lucru: eram la vîrsta la care era normal, dupã pãrerea lor, sã-mi caut o partidã bunã. Dar eu si mama credeam cã trebuie sã-mi termin mai întîi studiile si dupã aceea sã mã gîndesc la cãsãtorie. Mama absolvise si ea o facultate si era o femeie cultivatã, în legãturã cu aceastã cãsãtorie îmi aduc aminte cã doream sã pãstrez numele de Diba, pe care mi-1 lãsase tata, de care eram foarte legatã si care risca sã se piardã, pentru cã îl purtau foarte putini verisori. si acum mai stiu ce le spuneam acestor verisori, unchi si mãtusi referitor la viitoarea nuntã: „Dacã as avea niste studii importante si as deveni o femeie celebrã, atunci poate cã as avea dreptul sã-mi pãstrez numele de fatã. Nu credeti?"
Dupã ce, în cele din urmã, m-am cãsãtorit cu cel mai important om din Iran, ar fi trebuit mai mult decît oricine sã renunt la numele de fatã. însã ironia istoriei face ca în multe tãri si, mai ales în Franta, sã mi se spunã în continuare Farah Diba, în timp ce în inima mea, ca si pentru starea civilã, mã numesc .
Foarte hotãrîtã sã fac niste studii îndelungate si prestigioase, am intrat în clasa a X-a la Liceul francez Razi din Teheran pentru a-mi pregãti bacalaureatul. Pãstrez o amintire frumoasã acestor trei ani petrecuti la liceu, în fiecare dimineatã trebuia sã merg mult cu autobuzul pînã acolo si îmi plãcea acest traseu care traversa Teheranul dintr-un capãt în altul. Acum în oras erau deja multe auto-^obile, apãreau deja ici-colo primele ambuteiaje, deci aveam destul timp sã admir cîteva case vechi care mã emotionau mult, Srâdinile lor care fremãtau, a cãror vegetatie nãpãdea zidurile si
56

copacii din Teheran pe care îi adoram: platani, salcîmi, magnolii, caprifoi... Ah, parfumul caprifoiului, vara! Pe la toate colturile strãzilor, vînzãtori ambulanti îi îmbiau pe trecãtori sã cumpere din cãrucioarele lor diferit colorate, în functie de anotimp. Liceul era într-o clãdire foarte veche, cu coloane încîntãtoare, cu peretii acoperiti de mozaicuri. Pentru a trece dintr-o clasã în alta trebuia sã urcãm piezis cîteva trepte sau sã mergem pe niste holuri întortocheate. Cel mai profund regret este cã, devenita reginã, nu am avut prezenta de spirit sã salvez aceastã constructie nemaipomenitã în care era Liceul Razi, cum am fãcut cu multe altele. Era în sudul Teheranului si a fost distrusã în cursul uneia dintre cele mai mari operatiuni de urbanizare, care au mãrit suprafata capitalei în anii '60-'70.
La Liceul Razi materiile ne erau predate în persanã sau în francezã de profesori iranieni sau francezi. Am continuat deci studiul literaturii persane. Desi liceul era laic, studiam si religia. Profesorii se purtau cu noi ca si cu niste studenti, ne respectau independenta si ne ajutau cu multã pricepere sã ne dezvoltãm personalitatea. Toti elevii din clasa mea au mers apoi la cele mai bune universitãti din lume. Profesorii ne erau dragi si îi respectam mult, lucru care ne împiedica sã rîdem ca nebunii cînd vreunul, care nu vorbea franceza la fel de bine ca noi, fãcea vreo gresealã...
încã un semn cã mama era o persoanã foarte deschisã: Liceul Razi era mixt. Lucru care n-a fost un soc pentru mine, pentru cã la scoala Jeanne d'Arc obisnuiam sã organizãm iesiri cu bãietii de la Colegiul Saint-Louis. si, oricum, atît în familie cît si în cercetãsie mã obisnuisem sã stau cu bãieti de vîrsta mea. îmi plãcea în mod special momentul prînzului în care mîncam cu douã prietene în grãdinã, la umbra platanilor bãtrîni. Cum nu aveam cantinã, veneam cu gamela. Era o ocazie bunã sã stãm de vorbã si sã rîdem zgomotos. Eram fericite si încrezãtoare în viitor.
Pe vremea aceea nu se concepea sã ai un prieten si sã te afisezi cu el. Dacã-ti plãcea de cineva, cum se zicea pe atunci, niciodatã nu ai fi îndrãznit sã spui cuiva, nici chiar prietenei tale celei mai bune si cu atît mai mult bãiatului respectiv.
MEMORII        57
Trãiam totul cu intensitate maximã si zgomotos, ca toti liceenii ,je vîrsta mea. începeam sã organizãm primele petreceri pe la unii sj pe la altii si sã facem primii pasi de dans. îmi plãcea în mod deosebit Elvis Presley, idolul tuturor tinerilor din Teheran, si stiu cã am si chiulit o datã ca sã merg la un film cu el.
Descopeream cu încîntare cinematograful, unde mergeam în erup, foarte nerãbdãtori. Era o adevãratã luptã sã intri la cinema pentru cã iranienii nu învãtaserã încã sã stea la coadã. Multe filme nu erau titrate, iar pentru a rezolva acest inconvenient, imaginile se intercalau pe ecran cu textul, pentru a ne rezuma intriga. Ne plãceau James Dean, Gregory Peck, Elisabeth Taylor, Montgome-ry Clift si multi altii... în ceea ce priveste muzica, cea americanã ne înflãcãra, bineînteles, dar îmi plãcea si muzica iranianã, cînte-cele populare, desi mi se pãreau prea triste. Mai tîrziu, aceste melodii aveau sã mã emotioneze puternic, în fine, îmi plãcea si muzica clasicã, opera si îmi aduc aminte cît de bucurosi am fost, eu si Reza, cînd am descoperit în bazarul de pe trotuar al unui mic vînzãtor saptezeci si opt de interpretãri ale tenorului italian Enrico Caruso. Desi aveau stiluri complet diferite, mã emotionau de asemenea Tino Rossi, Jacqueline Francois, Abdol Aii Vaziri sau Ghamar Moluk Vaziri, iar cînd îi ascultam, parcã îl vedeam pe tata punînd discuri cu ei la vechiul nostru gramofon.
Ezitînd între grija de a-mi da o educatie severã si dorinta de a mã deschide spre lume, mama îmi oferea libertate, dar cu zgîrce-nie. îmi dãdea voie sã rãmîn cu colegii în oras pînâ la miezul noptii, dar avea întotdeauna grijã ca pãrintii unei prietene sã ne însoteascã. Dacã întîrziam, o gãseam în stradã, nelinistitã, îmbrãcatã în rochie de casã. Biata mama, dacã ar fi putut ghici cît de cuminte eram, s-ar fi dus la culcare fãrã sã mã mai astepte...
Dar ea trãia cu spaima cã o sã mã abat de la dramul drept si fiecare manifestare de emancipare din partea mea o cufunda în aceastã angoasã, îmi aduc aminte cã odatã, pentru o petrecere, una dintre prietenele mele se dãduse cu ruj. Noi am fost foarte încîn-ate $i, bineînteles, rujul a circulat între noi. Tocmai eram pe punc-tuj de a mã admira în oglindã, uimitã si tulburatã, cînd mama
*m
58

a intrat în camerã sã-mi spunã la ce orã trebuia sã mâ întorc acasã. Am vâzut-o cum s-a schimbat la fatã: Dumnezeule! Cum puteam sã fiu atît de vulgarã? Nu stiam cã numai o femeie mãritata putea sã se rujeze?
Unchiul nu se implica niciodatã în asemenea discutii si nu-mi amintesc sã mâ fi certat vreodatã, indiferent ce as fi fãcut, în schimb, problema studiilor pe care aveam sa le fac dupã liceu îl preocupa la fel de mult ca pe mama. O vreme mã gîndisem sã mã orientez cãtre cercetarea în domeniul stiintelor naturii, dar m-am consultat cu familia si am renuntat apoi eu însãmi, gîndindu-mã cã nu voi suporta sã-mi petrec viata într-un laborator, lîngã un microscop, eu care iubeam asa de tare lumea. Atunci m-am întors la înclinatia cãtre arhitecturã. Mi se pãrea o meserie superbã care îmbina meditatia solitarã cu comportamentul uman, arta si ingeniozitatea cu viata socialã, interiorul cu exteriorul. Iar eu voiam sã fiu afarã, pe santier. Din cea mai fragedã copilãrie îmi vãzusem unchiul cînd aplecat peste plansa de desen, cînd la conducerea santierului de unde se întorcea înghetat de frig sau ars de soare, dar fericit, evident pasionat de ceea ce fãcea.
si apoi Iranul, în plina dezvoltare, nu avea decît o singurã femeie arhitect' pentru perspectiva nelimitatã a santierelor. Ce alt domeniu, mâ gîndeam eu, mi-ar putea oferi atîtea ocazii de a-mi exprima feminitatea, participînd, în acelasi timp la construirea tãrii?
' Nectar Papazian Andreef.
Aveam dreptul la o bursã pentru finantarea studiilor mele de arhitecturã la Paris? Asa credeam si speram sã o pot obtine, în-tr-adevãr, la bacalaureat am fost prima din clasa mea si am fost admisã la Ecole speciale d'architecture din Bulevardul Raspail, care era recunoscutã ca fiind selectivã si serioasã. Cursa cu obstacole pentru obtinerea acestei burse — pe care n-am avut-o niciodatã — a fost primul meu contact cu birocratia. La Ministerul Educatiei, unde m-am dus zile de-a rîndul, nimeni n-a fost capabil sã-mi explice ce trebuia sã fac pentru a obtine aceastã bursã, nici chiar ministrul însusi pe care familia mea îl cunostea si pe care am avut norocul sã-1 întîlnesc. Unii sustineau cã trebuie sã treci un examen suplimentar la limba francezã, dar nu stiau sã-mi spunã cine era responsabil cu acest examen si cum mã puteam înscrie. Sãptãmînile s-au scurs, vara a trecut si cererea mea de bursã s-a pierdut prin feluritele ghisee ale Ministerului Educatiei Nationale. La Paris, cursurile începuserã, iar eu continuam sã fiu trimisã dintr-un capãt în altul al Teheranului. Eram atît de furioasã, încît, atunci cînd în cele din urmã am plecat spre Paris, mi-am jurat sã nu mai pun niciodatã piciorul în aceastã tarã... Vorbe de copil, uitate opt zile mai tîrziu.
Mãtusa mea Louise Ghothi, mama lui Reza, despre a cãrei afectiune pentru mine am mai povestit, era deja la Paris, în pri-oiele zile din toamna lui 1957 am locuit la hotel, dupã aceea am °btinut o camerã în campusul universitar, aproape de parcul ^ontsouris, în pavilionul olandez, despre care ni s-a spus cã era
60

cel mai sever administrat. Erau interzise, în special, vizitele în camerele bãietilor si invers. Linistitã, mãtusa s-a întors la Teheran.
De-abia ajunsã la scoala de arhitecturã, am multumit în sinea mea birocratiei iraniene: fãcîndu-mã sã pierd primele cincisprezece zile, îmi dãduse sansa de a trece peste cea mai durã parte a traditionalei initieri a bobocilor. Cîtiva studenti strãini, socati de violenta si de ciudãtenia acestui obicei pe care nu-1 întelegeau, preferaserã sã renunte la studii si se întorseserã acasã. Pentru fete, initierea era mai putin durã. Ea consta, în general, în a ne face servitorii celor mai mari decît noi. în orice moment al zilei, unul dintre ei putea sã ne dea un ordin pe care trebuia sã îl executãm pe loc. în cea mai mare parte a timpului ni se cerea un obiect despre care noi, novicii, nici mãcar nu stiam cã existã, cum ar fi de exemplu un compas pentru volute. Astfel stîrneam rîsul, fãrã ca mãcar sã stim care era motivul, fiecare dintre noi jurîndu-si sã gãseascã obiectul respectiv în camera de lîngã noi sau cu un etaj mai sus. Dacã refuzai sã participi la o asemenea mascarada, urma sã primesti „un borcan". Adicã trebuia sã te duci lîngã un perete si sâ-ti pui un sort pe piept si sã deschizi gura. Atunci unul dintre cãlãii nostri venea si ne arunca un pahar cu apã în fatã. „Multumesc, vouã, nobili si venerabili colegi mai mari", trebuia sã spui atunci, fãcînd foarte bine legãturile dintre cuvinte. Acela sau aceea care nu pronunta bine mai încasa un pahar cu apã... Cel mai rãu era, evident, sã-ti manifesti furia, cãci atunci, umilintele nu se mai terminau. Sau sã plîngi, ceea ce le arãta cã suferi, adicã exact ceea ce-si doreau, în ceea ce mã priveste, fiind obisnuitã cu jocurile de grup si avînd un caracter puternic, m-am descurcat binisor.
Eram mai multi strãini acolo, asa cã, într-o zi, unul dintre studentii din anii mai mari a hotãrît sã ne punã sã vorbim fiecare în limba noastrã. Ideea era sã facem un fel de cacofonie ridicolã, incoerentã, dar cu sigurantã foarte amuzantã. si, încã o datã, „venerabilii colegi mai mari" au rîs pe seama noastrã pînã n-au mai putut. Ceea ce nu stiam era cã ne-au si înregistrat. Iar acest lucru ar fi putut sã-mi creeze o serie de neplãceri diplomatice si protocolare, pentru cã, imediat dupã logodna mea cu regele, unul dintre ei a trimis aceastã bandã înregistratã la un post de radio din Paris
MEMORII        61
care a difuzat-o imediat. Din fericire, nu spusesem nimic urît, lucru care te poate tenta, stiind cã nimeni nu întelege ce spui...
Mentalitatea de aici era foarte diferitã de cea de la scoala Jeanne d'Arc sau de la Liceul Razi. Dupã ce învãtasem timp de ani de zile despre solidaritate si spirit de echipã, acum învãtam cã trebuie sã faci exact pe dos ca sã reusesti. Individualismul si elitis-mul erau valori dominante pentru colegii mei de an si trebuie sã mãrturisesc faptul cã pentru mine, care iubesc cel mai mult armonia, a fost mai greu sa suport acest lucru decît initierea bobocilor de la început. Sistemul era de vinã: numai cei mai buni treceau în anul doi — era o formã de concurs — deci fiecare se bucura de necazurile vecinului. Cînd cineva venea sã mã roage sã-1 ajut la matematica, îl ajutam, nici nu concepeam sã fac altfel, dar vedeam cã mie nu-mi explica nimeni nimic. Acest lucru mi se pãrea dureros si trist. Cel mai rãu era în atelier, cînd eram toti cei saizeci de elevi la plansã. Cînd unul dintre noi îsi vãrsa cãlimara cu cerneala pe desen sau îsi rupea foaia din gresealã, îl auzeam spunînd: „La dracu'!" si, imediat, ceilalti ca un ecou: „Misto, unul mai putin!"
în ceea ce mâ priveste, eram buna la desen, dar nu cunosteam tehnica asa cum se învatã în liceele specializate, iar acesta era un mare handicap pentru cã desenul conta foarte mult. Deci, munceam enorm la aceastã materie si, cu toate acestea, profesorul meu îmi repeta adesea: „Voi, orientalii, nu stiti nimic despre perspectivã".
îmi amintesc ce mîndrã am fost cînd, dupã foarte multã muncã, am desenat un cap de cal pentru care am primit o notã maximã si care a fost expus la scoalã.
Eram destul de deprimatã de atmosfera de acolo, cu atît mai mult cu cît nu eram decît cinci sau sase fete în atelier, la care se adãuga si „misoginismul" din jur. Majoritatea bãietilor îsi bãteau joc de noi, ne desconsiderau. „Niciodatã n-a iesit dintr-o fatã un arhitect adevãrat", ne spuneau ei. Sau: „Voi, fetele, nu veniti aici decît sã vã gãsiti un bãrbat", într-o zi, unul dintre ei m-a luat în fata tuturor si m-a întrebat: „Cîte cãmile valorezi la tine acasã?" Era un francez. Am fost asa de socatã, cã nu 1-am putut uita niciodatã. Cînd mi-a scris, rnai tîrziu, la Teheran, nu i-am rãspuns. A fost singurul cãruia nu i-am rãspuns. Am corespondat cu multi
62

altii, chiar si cu „venerabilii colegi mai mari" care îmi aruncaserã pahare cu apã pe fatã. Dar cu el, nu.
în primele luni, dorul de familia mea, de Iran îmi frîngea inima. Trebuind sã fac economie, stiam cã nu-mi voi putea revedea familia mai devreme de patru ani. Patru ani, o vesnicie! Sã mã trezesc înainte sã se facã dimineatã, sã cobor la metroul în care muncitorii buimaci si tristi fumau ghemuiti, sã ajung la scoalã, sã suport vesnicele umilinte, toate acestea erau prea mult pentru fetita iubitã si rãsfãtatã care fusesem.
Iatã cum îmi descriam viata într-o scrisoare din octombrie 1957, adresatã surorii Claire:
„Dragã sora Claire,
Am o camerã numai a mea care da spre bulevard. E în pavilionul olandez si e foarte confortabilã. A fost o mica petrecere pentru a da studentilor ocazia sã se cunoascã. O sansã pentru mine, cãci altfel n-as fi vorbit niciodatã cu vreunul! Plec din camerã dimineata si mã întorc seara, cînd mã apuc de lucru. Ceilalti mai râmîn putin pe hol si citesc, dar eu nu am timp. La scoalã avem antrenamente la volei si la baschet pe diferite stadioane. Nu le-am spus cã am fãcut parte din echipa campioanã a Teheranului. Cînd e soare parcul campusului este foarte frumos! La restaurant e un obicei amuzant: dacã intrã cineva cu pãlãrie sau cu fular pe cap, toatã lumea bate în farfurie pînâ cînd persoana respectivã si le scoate. Uneori mã apucã un dor nebun sâ-mi revãd familia, prietenii, însã zîmbetul unei colege de palier îmi însenineazã gîndurile."
Renuntasem provizoriu la bursã, dar nu duceam lipsã de nimic. La începutul fiecãrei luni mama îmi trimitea suficienti bani pentru toate lucrurile de care aveam nevoie si puteam chiar sã ofer tichete de restaurant si bilete de metrou prietenilor mei. Singurul lux veritabil pe care mi 1-am putut permite a fost un pick-up si cîte un buchet de flori, pe care-1 cumpãram la începutul fiecãrei luni si pe care îl îngrijeam cu atentie ca sã tinã mult timp.
între timp, atmosfera de la scoalã se mai îmbunãtãtise. Unii dintre bãieti deveniserã mai apropiati, mai interesati de mine. Nu mã credeau cînd le spuneam cã nu am un prieten, nu întelegeau cã ideea de boy friend era strãinã culturii noastre. Pentru a-mi gãsi
MEMORII        63
linistea, m-arn apucat sa le povestesc celor de la scoala cã aveam un prieten în campus si celor din campus cã aveam un prieten la «coala. Dacã nu erau prosti si mã prindeau cu minciuna, pretindeam cã am un logodnic la Teheran. Ei 1-au botezat pe acest improbabil pretendent Mahmud si mi-au lipit pe scaun desenul unui superb bãrbat cu mustatã, împodobit cu un turban — presupun cã asa îsi închipuiau ei un iranian... — cu acest subtext: „Mahmud, logodnicul lui Farah".
Dar, în curînd, realitatea le-a dat ocazia sã-si alimenteze visele cele mai fanteziste, în iarna lui 1958 s-a aflat cã sahul urma sã se despartã de regina Soraya. în seara aceea mi-am scris în jurnal: „sahul si Soraya divorteazã. Ce pãcat!" în lunile urmãtoare, ziarele anuntau cã suveranul iranian, care îsi dorea mai mult decît orice pe lume sã aibã un fiu care sã-i urmeze la tron, îsi cãuta pe viitor o fatã cu care sã se cãsãtoreascã.
„si de ce nu s-ar cãsãtori cu tine? Esti minionã." Aceasta a devenit gluma preferatã a promotiei noastre, îmi aduc aminte cã dupã terminarea lucrului, mai petreceam o vreme în atelier sã vorbim si sã rîdem. „încercati sã-i scrieti, le spuneam eu, si sã-1 convingeti cã este aici o fatã numai bunã pentru el." Iar ei: „Nu, dar sã presupunem cã te întorci în Iran si devii reginã. Ce-ai de gînd sã faci prima datã?" „Prima mea decizie — vã invit pe toti sã-mi vizitati tara."
în anul acela aveam o prietenã afganã, Mermon, si ea insista, de asemenea: „Dar tu esti minunatã, sahul ar trebui sã se cãsãtoreascã cu tine". Am pãstrat chiar o carte postalã pe care mi-a oferit-o pe cînd ne aflam împreunã în vacantã în Spania si pe care a scris, asa cum scriu fetitele de la scoala generalã: „Farah Diba = ". Ea a fost, astfel, prima care mi-a asociat prenumele cu patronimul regelui.
Anul s-a terminat mai putin glorios decît îmi prezisese ea: în ciuda tuturor eforturilor mele — în special la desen — am aflat cã fusesem invitatã... sã repet anul întîi. Eram multi în situatia aceasta si Majoritatea studentilor din anii mai mari trecuserã prin aceleasi în-cercãri. în vara aceea, pentru a nu mã lãsa pradã gîndurilor negre si "°nilui de tarã, am descoperit Anglia împreunã cu cîteva prietene,
64

strãine ca si mine. Cea mai mare surprizã a fost sã asist la înãltarea mãrii în jurul Muntelui Saint-Michel... Ne-am dus si pe Insula Batz — una dintre plajele de aici avea sã-mi poarte mai tîrziu numele.
în Franta, anul urmãtor a fost mult mai plãcut pentru mine. Parisul îmi era familiar si aveam deja cîtiva prieteni — bãieti si fete. Mergeam împreunã la cinema si, cum erai privit strîmb dacã te duceai la filme siropoase, frecventam numai sãlile unde rulau filme de artã. îmi amintesc, în special, impresia teribilã pe care mi-a facut-o filmul A saptea pecete de Ingmar Bergman... Mergeam si la operã, si la concerte — eram abonatã la Jeunesse musicale si cîntâretii mei preferati erau Charles Aznavour, Jamshid Cheybani, Hamid Ghnabari, Jacques Brel, Paul Anka... Partea importantã a vietii mele se organiza în jurul Cartierului Latin si a campusului universitar. Iubeam cinematografele si cafenelele de pe Bulevardul Saint-Germain si petrecerile între prieteni care se dãdeau în campus, înainte si dupã o perioadã de studiu. Chermeza era un adevãrat eveniment: flecarã tarã care avea un reprezentant trebuia sã aibã pavilionul ei. Noi, iranienii, desenaserãm douã mari copii ale leilor din Persepolis, gãtiserãm cîteva feluri de mîncare de pe la noi, iar eu, în ziua respectivã, îmbrãcasem o rochie din Gilan.
Din cînd în cînd cineva din familia mea mai venea la Paris, iar aceasta era o ocazie bunã pentru a mînca la restaurant. Odatã, unul dintre unchii mei, Manucehr, m-a dus la Moulin Rouge, dar spectacolul de acolo mi-a displãcut. Gusturile mele erau, fãrã îndoialã, mai simple, eram atrasã mai degrabã de self-services care începea sã fie din ce în ce mai la modã... în unele seri eram invitatã la masã la prieteni, studenti care se cãsãtoriserã deja si aveau propriul apartament.
La scoalã eram consideratã o studentã mai în vîrstâ, ceea ce mã scutea de initierea bobocilor. Mai degrabã asteptau de la mine sã ocup un loc în rîndul cãlãilor. Niciodatã n-am reusit, prea sensibilã sau prea constiincioasã, sã fac altora ceea ce nu-mi plãcuse sã mi se facã. Singurul lucru pe care 1-am fãcut a fost sã pun sã mi se care plansa de desen pînã la gura de metrou — era într-adevâr foarte grea, sã mi se scrie numele pe un scaun, pe care nimeni în afarã de mine nu avea voie sã-1 atingã si sã-mi punã un lacãt la sertar...
MEMORII        65
Anul acela am sãrbãtorit Crãciunul la Miinchen, fiind invitatã de prietenã iranianã care locuia acolo. Pãstrez o amintire frumoasã despre acel oras, despre muzeele lui, despre lungile noastre plimbãri oe strãzile încãrcate de istorie, plimbãri punctate de opriri pentru a ne întrema cu o ciocolatã sau cu un ceai fierbinte. Cu ocazia unei astfel de opriri, oamenii, auzindu-ne vorbind o altã limbã, ne-au întrebat de unde venim. „Din Iran!" Informatia a pãrut sã-i mire pe interlocutorii nostri, care, în loc de rãspuns, ne-au fãcut sã întelegem prin semne cã, pentru ei, eram un fel de canibali!... Datoritã organizatiilor studentesti am putut vizita si Expozitia Universalã de la Bruxelles, descoperind cu aceastã ocazie si capitala Belgiei. Am avut în iarna aceea ocazia sã-mi manifest încã o datã teama pe care mi-o inspirau comunistii. Una dintre prietenele mele iraniene m-a convins sã iau parte la o astfel de adunare si sã ascult un discurs împotriva rãzboiului din Algeria. Eram în 1958-1959 si trebuia, spunea ea, sã ne solidarizãm cu combatantii algerieni împotriva imperialismului francez, întelegeam revolta ei cu privire la colonialism, dar mi se pãrea indecent sã mã angajez într-o luptã împotriva Frantei, deoarece aceastã tarã avusese generozitatea sã ne primeascã. Eram acolo sã învãt, nu sã fac politicã. si apoi, nu doream cu nici un pret sã particip la o adunare comunistã. Ea îmi combãtea argumentele în numele unei „revolutii universale", care ar fi trebuit sã redea demnitatea fiecãrui om, dar cãreia, eu, personal, îi descoperisem metodele expeditive si nedemne în Azerbaidjan si în Gilan.l
Aceastã prietenã m-a prezentat surorii ei si altor prieteni de-ai lor, si ei militanti comunisti, într-o cafenea din Paris. Pãstrez o amintire întunecatã si puternic deprimantã a acestei întîlniri. în ochii acestor fete si bãieti, viata era neagrã. Desi atît de tineri, erau re-voltati deja pe întrega lume, erau blazati si cuprinsi de amãrãciune.
Ceasta prietenã a mea avea sa cunoascã mai tîrziu închisoarea, pentru cã era
einbrã a Partidului Comunist, partizan al luptei armate. A refuzat sã intervin
Pentru eliberarea ei, ceea ce a înâltat-o în ochii mei. Multi ani mai tîrziu, mi-a
/*ls sâ-mi spunã cã îmi împãrtãseste durerea pentru pierderea micutei mele Leila.
01 sunat-o si am vorbit cu ea, dupã atltia ani de tãcere. Fiecare din noi avusese
destin dramatic, dar stiu cã într-o zi ne vom reîntîlni.
66

în viziunea lor, nu trebuia pãstrat nimic de pe planeta aceasta, cu exceptia Uniunii Sovietice.
Cum am refuzat sã particip alãturi de ei la o manifestatie împotriva rãzboiului din Algeria, au început sã rîdã de mine, spunînd cã sînt fricoasã. Oare ca sã le demonstrez contrariul am participat pînã la urmã? Fãrã îndoialã! Nu mai tin minte nimic din ce s-a vorbit în ziua aceea, dar îmi amintesc, în schimb, cã toti bãietii ascundeau sub vestele lor de piele ciomege si bare de fier. îmi spuneam tot timpul: „Dacã lucrurile iau o întorsãturã urîtã si politia ne aruncã în închisoare, ce-o sâ-i povestesc mamei la ambasadã?"
Altã datã, aceste fete mi-au prezentat un bãrbat care venea din Germania de Est. Dacã îmi mai amintesc de acest lucru este pentru cã, dupã multi ani, întîmplarea a fãcut sã-1 reîntîlnesc pe acest om în niste împrejurãri neasteptate, în timp ce eu si regele asistam la un spectacol de teatru la Gilan, un om de la securitate a venit sã ne anunte cã pe scenã se trãsese un foc de armã si sã ne roage sã nu ne alarmãm. Or, pe cine am vãzut pe scenã, agitînd un revolver fals? Pe omul din Germania de Est. M-am aplecat la urechea sotului meu, pentru a-i povesti pe scurt întîmplarea. Nu s-a petrecut nimic, omul si-a vãzut de drum, ducîndu-si secretul spre alte zãri.
în primãvara acelui an 1959, întîmplarea a fãcut sã mã apropii pentru prima oarã de rege. sahul urma sã vinã în Franta pentru o discutie oficialã cu generalul de Gaulle si, cum acest lucru se desfãsoarã de cele mai multe ori în anumite circumstante, Ambasada Iranului a dorit sã-i prezinte pe cîtiva dintre studentii iranieni în Franta. Eu am fost una dintre cei alesi.
Recitind scrisoarea pe care am adresat-o mamei în seara întîlni-rii, îmi dau seama cît am fost de emotionatã si de mîndrâ: „Mi-am pus sacoul de tweed cu negru si alb si o camelie la rever. Ne-am dus la ambasadã. Ce masinã frumoasã are! si el, ce simpatic este! Are pârul aproape alb si ochii tristi. Eram asa de încîntatã sâ-1 vãd pentru prima datã de atît de aproape! Dar, ca întotdeauna, studentii se îngrãmãdeau spre el, iar eu, în ciuda tocurilor mele de sapte centimetri, îl zãream cu greu. Atunci, domnul Tafazoli, atasatul cultural, a venit si m-a luat de mînã: „Vã rog, veniti mai aproape".
MEMORII        67
nar tu îti cunosti fata... Nu m-am clintit, am rãmas retrasã, nu voiam sã m* se sPuna ca am vrut sã mã' arãt în fata lui.
putin mai tîrziu, strîngîndu-i mîna, am spus: „Farah Diba, Arhitecturã". Iar el: „De citi ani esti aici?" I-am spus ca de doi ani. tafazoli a completat imediat: „Domnisoara este foarte studioasã, este prima din clasa ei si vorbeste foarte bine franceza". E plãcut sã auzi atît de multe lucruri bune despre tine. Bineînteles, o strîn-gere de mînã si o reverentã, inima îmi bãtea tare, îti dai seama...
Imediat dupã aceea, prietenele mã tachinau: „Farah, ti-ai petrecut toatã ziua la coafor si cînd sahul a fost acolo n-ai avut curaj sã mergi mai în fatã..." O verisoarã care era acolo pretindea cã i-am plãcut regelui: „Cînd ai plecat din salã te-a urmãrit cu privirea". Bineînteles, toate acestea sînt povesti.
Mai tîrziu 1-am auzit pe Tafazoli plîngîndu-se: „într-adevãr, anumite fete sînt indecente cînd se îngrãmãdesc asa de tare sã-1 vadã pe rege, a trebuit sã fac pe politistul sã le îndepãrtez". Slavã Domnului, nu fusesem printre ele! Apropo, i-am vorbit din nou lui Tafazoli despre problema mea cu bursa si mi-a promis cã încearcã sã mã ajute.
Anul scolar s-a terminat cu bine. Am aflat cã fusesem admisã în anul al doilea — tocmai mã plimbam pe Bulevardul Saint-Ger-main si pãseam pe Pont-Neuf, cînd unul dintre colegii mei de an mi-a dat vestea cea bunã! Tot atunci am aflat cã urma sã-mi petrec vara la Teheran! Mama îmi oferea un bilet de avion, nimic nu putea sã mã facã mai fericitã.
Ultimele zile la Paris le-am petrecut colindînd prin magazine cu prietena mea care, ca si mine, urma sã meargã la Teheran în vacantã. Niciodatã n-am fost asa de entuziasmatã. Voiam sã duc tuturor cadouri si sã apar în fata lor îmbrãcatã ca o adevãratã pari-ziancâ. Mi-am cumpãrat o cãmasã de mãtase cu flori imprimate în nuante de ivoriu si verde-deschis, o fustã strimtã, tot ivoriu, Pantofi violeti cu tocuri foarte înalte, o geantã asortatã si, în fine, un mantou subtire din piele de antilopã verde-oliv. Eram departe c'e a bãnui cã, patru luni mai tîrziu, reîntoarsã la Paris, cazatã a Hotelul Crillon, aveam sã alerg iarãsi prin magazine, de data aceasta pentru a-mi alcãtui trusoul de viitoare reginã...
5
"• i.'; \i (>.(•.
Din aeroportul din Teheran pãstrez amintirea unei clãdiri foarte simple din care ieseai pentru a-i însoti pe pasageri pînã la peretele ridicat la cîtiva metri de aparate. Prin modestia lui, edificiul te ducea cu gîndul la începuturile aviatiei. Nu 1-am recunoscut, în numai doi ani, pistele se întinseserã pe o bunã parte a terenurilor din jur, erau dominate acum de un veritabil turn de control si terminate cu o garã cu ghiseuri noi-noute. Companiile aeriene europene si americane, bine reprezentate aici, pãreau sã fi descoperit în cele din urmã si Iranul.
Astfel, la sase ani dupã criza provocatã de nationalizarea petrolului, economia noastrã pãrea sã fie din nou în plinã expansiune. si Teheranul era de nerecunoscut, mai prãfuit ca oricînd din cauza numeroaselor santiere, plin de masini (ce se întîmplase cu trãsurile copilãriei mele?) si cu trotuarele gemînd de mici comercianti. stiam cã noi nu mai locuiam în acel apartament unde a trebuit sã ne mutãm dupã moartea tatei si eram nerãbdãtoare sa descopãr noua noastrã casã. Ea era opera unchiului meu Ghotbi, care, dupã multi ani de muncã si profitînd de acesta perioadã de dezvoltare a tãrii, a reusit sã ne ofere acest confort. Vila cu piscinã era foarte aproape de Shemiran, pe înãltimile Teheranului, chiar acolo unde cu cincisprezece ani înainte îmi petreceam vacantele de varã la tarã. Ce fericitã am fost s-o revãd pe mama, rudele si prietenii din aceste locuri, în care mi-am petrecut cele mai frumoase clipe ale vietii de familie!
MEMORII        69
Soseam din Franta cu mintea plinã de refrenele lui Ray Charles, cydney Bechet, Edith Piaf si Charles Aznavour, pe acesta din urmã iubindu-1 mai mult decît pe toti. Credeam cu naivitate cã sînt cea mai la modã, dar chiar de la primele petreceri am descoperit cã la Teheran se asculta tot muzica de la Paris. E adevãrat cã aproape toti, verisori si verisoare, colegi mai mari de la scoala Jeanne d'Arc si de la Liceul Razi veneam de la universitãti occidentale.
Copii privilegiati ai unei tãri în curs de dezvoltare, eram iranieni trup si suflet, dar deschisi si celorlalte culturi, fãrã spirit de sectã, gata sã ascultãm orice, sã iubim orice, fãrã ca aceste lucruri sã ne schimbe, în vara aceea, am dansat mult pe la unii si pe la altii, am ascultat multã muzicã rock si am bãtut numeroasele sãli de cinema care se deschiseserã în lipsa mea.
Pentru proiectul din anul al doilea, alesesem ca subiect arhitectura Moscheii sahului de la Esfahan, a cãrei fatadã era acoperitã cu mozaicuri de o frumusete uluitoare. Mi-am dorit în mod special sã reproduc o parte a acestei fatade, deci mi-am petrecut multe zile la Muzeul Arheologic al Teheranului desenînd si studiind toate documentele existente referitoare la aceastã moschee. Seara, cînd mã întorceam, mã întîlneam cu grupul de prieteni si de verisori la iarbã verde, la Shemiran sau la o petrecere undeva prin Teheran. Niciodatã nu mai trãisem un asemenea sentiment de plenitudine, fericitã cu studiile mele, în perfectã armonie cu rudele si cu prietenii din generatia mea, împãcatã cu Teheranul, în care jurasem cu doi ani înainte sã nu mai pun piciorul.
Intr-o zi, un vãr al regelui si prieten cu Reza, Sohrab, a invitat tot grupul nostru de studenti în afara Teheranului, pe o proprietate superbã a reginei-mamã, numitã Shah-Dasht. îmi amintesc bucuria noastrã de a ne afla între peretii care adãpostiserã familia regalã... Acest lucru ne umplea de emotie si de uimire si, de fiecare datã dnd intram într-o altã camerã, se gãsea cineva care sã spunã: „Vã aati seama, poate cã regele s-a asezat pe fotoliul acesta... poate cã regele a dormit în patul acesta..." Ni se tãia rãsuflarea.
70

De micã, asa cum am mai spus, am crescut în cultul regelui. Misiunea lui îi dãdea în ochii mei o aurã care îl plasa cu mult deasupra muritorilor. Unul dintre unchii mei, fratele tatãlui meu, Esfandiar Diba, era sambelan al regelui si datoritã acestui titlu primea pentru No R uz, în fiecare an, din mîna regelui o monedã de aur pe care o numea un Pahlavi, pentru cã avea efigia sahului. Unchiul meu îmi dãruia aceastã monedã si stiu cã eram convinsã cã avea puteri divine... Pentru noi tot ceea ce venea de la rege era de bun augur, iar pe vremea aceea si dacã oamenii îl visau pe rege era un semn bun.
Rãmînea doar sã-mi rezolv problema cu bursa, cãci, chiar dacã unchiul meu era acum mai înstãrit, iar mama putea sã-mi suporte toate cheltuielile, consideram cã acesta este un drept al meu. Finantarea studiilor mele încã patru sau cinci ani de acum înainte reprezenta, înainte de orice, un efort considerabil pentru familia mea. Toatã dificultatea consta în a sti cui sã mã adresez.
Am aflat cã acela care se ocupa de problemele studentilor în strãinãtate era ginerele regelui. Dintr-o datã, acest lucru mi s-a pãrut de bun augur! Ginerele regelui nu putea fi unul dintre birocratii aceia iresponsabili cît pe ce sã mã înnebuneascã acum doi ani. Cu atît mai mult cu cît era vorba despre Ardashir Zahedi, fiul generalului Fazlollah Zahedi, pe care regele îl numise prim-mi-nistru în 1953, în locul lui Mohammad Mossadegh. Ardashir Zahedi se cãsãtorise cu printesa Shahnaz, unicul copil din prima cãsãtorie a regelui, în 1939, pe cînd avea 20 de ani, cu printesa Fawzia din Egipt, sora regelui Faruk.
Unchiul meu, Esfandiar Diba, îl cunostea pe domnul Zahedi, asa cã el a fost cel care a discutat cu acesta pentru obtinerea unei audiente. Ardashir Zahedi ne-a primit într-una din acele case vechi ale capitalei, încîntâtoare si cu grãdina încãrcatã de plante. Era un bãrbat tînâr si foarte prietenos; bineînteles cã nu-mi puteam închipui cã va fi alãturi de noi, douãzeci de ani mai tîrziu, cînd aveam sã cunoastem suferintele exilului.
Mi-a pus întrebãri legate de studiile si de proiectele mele, m-a fãcut sã-i povestesc putin din viata mea la Paris, a vrut sâ-mi
MEMORII        71
cunoascã gusturile si apoi, într-un mod foarte curios, a spus cã ar joj-j sã mã prezinte tinerei sale sotii, printesa Shahnaz1.
Peste cîteva zile urma sã primesc invitatia de a merge sã iau ceaiul la printesã. Vila era putin mai sus de Shemiran, la Hessarak, jjjinunat amplasatã la poalele Muntilor Elburz, cu o vedere superbã asupra întinderii tentaculare a Teheranului.
Printesa m-a primit, la rîndul ei, cu multa amabilitate. Era o situatie amuzantã si insolitã, cãci, cu toate cã eram din aceeasi generatie, ea avea 18 ani, iar eu 20, ea îsi juca cu elegantã rolul de stâpînã a casei, iar eu trebuia sã fac eforturi sã-mi înving timiditatea. Apoi s-au auzit voci si zgomote de usi deschise, iar cineva a venit si ne-a anuntat cã sosea regele. Doamne! Mi-am simtit inima bãtînd cu putere. Eram socatã si încîntatã în acelasi timp. Eram acasã la fiica regelui, nu ar fi fost deci nimic neobisnuit dacã el ar fi trecut întîmplãtor pe la ea sã o sãrute, dar totusi ce noroc era pentru mine sã fiu acolo în acel moment! M-am gîndit cu bucurie cã era o coincidentã extraordinarã...
A apãrut si regele, destins si zîmbitor, atît de diferit de omul rezervat si putin trist pe care îl vãzusem cu douã luni mai devreme la Paris. Printesa si domnul Zahedi m-au prezentat, iar suveranul s-a asezat foarte simplu lîngã noi. Imediat a intrat în vorbã, dar cu atîta cãldurã, zîmbind si aprobîndu-mi primele cuvinte, încît am uitat pe loc situatia. Cred cã am început sã-i vorbesc cît se poate de firesc, în ciuda puternicei emotii care mã sufoca. Ca rãspuns la întrebãrile lui i-am povestit viata mea de studentã la Paris si a început între noi un joc al privirilor, vesel si armonios, uitînd pentru o clipã unde ne aflam. Acum, dupã atîta timp, mi se pare cã a fost cu adevãrat o clipã de gratie pentru care îi multumesc Cerului, cãci, fãrã lejeritatea acestei prime întîlniri, poate cã am fi trecut unul pe lîngâ celãlalt...
Dar atunci nu eram constientã de acest semn bun — pentru nune, întîlnirea aceea era rezultatul unei întîmplãri magice — astfel
p •
printesa Shahnaz avea deja o fiica, Mahnaz, pe care aveam sa o cunosc mai rziu si pe care o iubesc mult acum. Mahnaz, care e putin mai mare decît primul meu fiu, Reza, a fost foarte apropiatã de copiii mei.
72

cã, ajungînd acasã si convinsã cã trãisem un eveniment unic ce nu avea sã se mai repete, am explodat pur si simplu. I-am povestit mamei, apoi unchiului si mãtusii, iar exaltarea mea a cuprins întreaga casã. Sã petreci o orã cu regele era, într-adevãr, un eveniment istoric ce avea sã-mi marcheze familia pentru cîteva decenii bune de acum înainte.
Au trecut una sau douã sãptâmîni, eu am început din nou sã lucrez la Muzeul de Arheologie Iran Bastan. Viata îsi reluase cursul normal, îmi mai trecuse putin exaltarea, râmînînd în mine ca o comoara îngropatã, cînd am primit o invitatie la cinã din partea printesei Shahnaz... De data aceasta am avut presimtirea cã în jurul meu se tesea o intrigã specialã. si dacã regele nu venise întîmplãtor în ziua aceea, ci venise sã mã vadã?... Sã fi fost posibil ca Ardashir Zahedi, dupã ce m-a primit pentru bursã, sã se fi gîn-dit cã ar fi fost posibil ca regele sã mã placã? Ar fi putut avea ideea sã organizeze o primã întîlnire acasã la printesã? întîlnirea ar fi putut rãmîne fãrã urmãri, dar iatã cã printesa mã invita din nou la ea si nu pentru un ceai, ci pentru cinã. Prezenta regelui nu era mentionatã, dar avea sã fie acolo, eram sigurã. Atunci mi-am reamintit totul, tristetea privirii lui, la Paris, tot ceea ce citisem despre divortul de Soraya, cu optsprezece luni înainte, si tot ceea ce mi se povestise, cã regele dorea sa se recãsãtoreascã, sã-si asigure succesiunea la conducerea tãrii, sã-si întemeieze o familie care sã-i ofere, la 39 de ani, fericirea care i-a fost refuzatã pînã atunci... Eram tulburatã. De ce oare privirea suveranului se oprise asupra mea? La rîndul meu simteam o atractie pentru el pe care niciodatã n-as fi mãrturisit-o, dacã el nu mi-ar fi dat aceastã ocazie. Avînd toate calitãtile intelectuale pe care o femeie le-a visat la bãrbatul iubit, regele îmi pãrea extrem de seducãtor. Privirea lui dulce si gravã, capabilã de indulgentã si de cãldurã, zîmbetul lui frumos mã emotionau enorm. si apoi, eram sensibilã la detalii: felul în care îsi tinea capul, genele pe care le consideram incredibil de romantice, mîinile.,. Da, eram cuceritã în secret, vrãjitã.
Avea sã-mi spunã mai tîrziu cã mi-a iubit simplitatea. Cred ca ea mi-a dat puterea — sau inconstienta — sã-mi înving timiditatea si
MEMORII        73
sã mã implic cu seninãtate într-o relatie care ar fi putut sã mã înghete de fricã. La cina aceea, ne-am regãsit tonul familiar, jucãus, aproape tandru care ne sedusese si pe unul, si pe celãlalt în timpul ceaiului. Atunci am îndrãznit sã-1 întreb dacã îsi mai amintea de întâlnirea de ja Ambasada Iranului, la Paris. El mi-a spus cã nu si jni-a cerut sã-i povestesc pe scurt ce se petrecuse acolo. Importanta pe care o dãdeam fiecãrui amãnunt 1-a distrat teribil; pentru el, asemenea moment lipsit de importantã nu conteazã într-o vizitã oficialã. El a rîs. si eu.
Au mai urmat si alte întîlniri la printesã, si mai ales cea din dupã-amiaza în care eram foarte multi si ne-am jucat cu discul, iar eu, fãrã fasoane si natural, am început sã adun discurile de cauciuc ale tuturor invitatilor. Sã fie oare acela momentul în care regele m-a ales sã-i fiu sotia si mama copiilor lui? S-a gîndit, desigur, dar a mai avut nevoie de un timp sã chibzuiascâ.
Relatia noastrã a devenit între timp suficient de amicalã, pentru a-mi propune sã-1 însotesc din cînd în cînd în plimbãrile lui cu masina în jurul Teheranului. Masinile sport erau una dintre pasiunile lui, una dintre putinele valori materiale la care tinea, alãturi de ceasuri. Astfel, pãrãseam orasul pentru o orã sau douã într-o masinã rapidã, discret urmati de una a Securitãtii, învãtam astfel sã ne cunoastem, el mai mult decît mine, pentru cã eu nu îndrãzneam încã sã-i pun întrebãri, dar discutiile sau tãcerile noastre erau întotdeauna destinse — el avea, într-adevãr, darul de a te face sã te simti bine, cu un cuvînt, cu un zîmbet. Astfel, mã putem abandona plãcerii de a fi acolo, lîngã el. Era în acelasi timp simplu si exaltant.
într-o zi, m-a invitat lîngã el, într-un mic avion. Toatã lumea
stia cã era un bun pilot. Era un avion frantuzesc, un Maurane-Saul-
mer cu patru locuri si-mi aduc aminte cã printesa Shahnaz ne-a
însotit. Am survolat Teheranul, am urcat deasupra Muntilor
klburz, — era nemaipomenit — pentru a coborî brusc în dreptul unui
ac de acumulare, de pe rîul Sefid-Rud, pe care dorea sã mi-1 arate
sl unde unchiul meu Saadi muncea ca inginer agronom. Avionul
recea prin zone turbulente, pentru cã vîntul bate foarte tare în
egiunea aceea, dar mie nu-mi pãsa de pericol. La întoarcere, cînd
74

aeroportul se vedea bine, în mod curios, a început sã ia din nou altitudine si sã descrie cercuri deasupra periferiilor Teheranului. Era relaxat, ca un om care nu se grãbeste sã se întoarcã din nou la afacerile lui. în cele din urmã, mi-a cerut sã actionez o comandã care se afla între noi, sã „pompez", ceea ce am si fãcut, fãrã sã cer nici cea mai micã explicatie, complet inconstientã de situatia în care ne aflam. Peste cîteva minute a început sã execute manevrele de coborîre si am aterizat cu mare usurintã. Am remarcat atunci cu mare mirare cã pista era plinã cu masini de pompieri si cã mai multe ambulante, cu girofarurile pornite, asteptau si ele.
— S-a întîmplat ceva? am întrebat eu.
— N-a functionat trenul de aterizare, mi-a rãspuns el linistit, tu esti cea care ai scos manual rotile. Totul e în regulã, hai sã coborîm.
Ne riscaserãm viata, dar nu si-a pierdut calmul nici o secunda.
Vara era pe sfîrsite. Aflasem cã, prin intermediului domnului Zahedi, regele ceruse unchiului meu fotografii cu mine. Nu mai era nici o îndoialã, regele simtea pentru mine ceva ce mergea dincolo de prietenie, în ceea ce mã priveste, eram din ce în ce mai îndrãgostitã de el. Tot ce venea de la el mã emotiona profund. Iar la aceste sentimente atît de puternice, atît de tulburãtoare pentru o tînãrâ care descoperea dragostea, se adãuga mîndria de a fi fost aleasã de cãtre fiinta unicã, cel mai admirat si cel mai respectat bãrbat din tara noastrã.
M-a anuntat cã dorea sã petreacã o dupâ-amiazã cu mine la Palat, sã stãm de vorbã si sã înotãm în piscinã. Mi-am adus costumul de baie si am înotat împreunã. Cînd îmi amintesc acele clipe îi multumesc Cerului pentru cã m-a înzestrat cu bun-simt natural, cu un spirit linistit. Cred cã trebuie sã fii foarte sincerã si sã dispre-tuiesti zorzoanele, ca sã poti sã apari cu seninãtate la 20 de ani în costum de baie în fata primului om al târii si sã fii naturalã. Chiar si regele s-a mirat, iar eu stiu cã i-am rãspuns cã mã puteam adapta cu usurintã la orice situatie. A fost o dupã-amiazã tulburãtoare si minunatã.
MEMORII        75
Dupã care, mai multe zile, poate chiar douã sau trei sãptãmîni, n-am mai primit nici o veste. De ce? Ce se întîmplase? Sufeream jn tãcere, dar ce însemna suferinta mea fatã de responsabilitãtile acelui om? Dacã el ocupa un loc important în viata mea, stiam cã nu era obligatoriu ca lucrurile sã se petreacã la fel si în ceea ce-1 privea. Care e locul pe care-1 ocupã dragostea în viata unui sef de stat? Nu mã gîndeam decît la el; el trebuia sã aibã, înainte de a-si face timp pentru mine, atîtea probleme imposibil de rezolvat... Poate cã mã uitase... Eram în septembrie si momentul în care trebuia sã mã întorc la Ecole speciale d'architecture din Bulevardul Raspail se apropia. Ce trebuia sã fac? Sã plec discret la Paris ca si cum nimic nu s-ar fi petrecut? Nu, m-am hotãrît sã fiu sincerã si 1-am rugat pe unchiul meu sã îl întrebe pe domnul Zahedi dacã puteam sã-mi reiau studiile în Franta.
Mult mai tîrziu, regele avea sã-mi spunã, glumind, cã îl nãucisem prea tare în vara aceea pentru a mai fi în stare sã ia repede o decizie. Dar în clipa aceea, mi-a fost transmis mesajul cã trebuia sã mai am putinã rãbdare, asa cã am trecut peste data la care trebuia sã-mi reiau cursurile fãrã sã mã clintesc, în cele din urmã, mi-a parvenit o nouã invitatie de a lua cina la printesa Shahnaz.
Eram multi în seara aceea în jurul regelui, poate chiar vreo douãzeci. Eram linistitã si împãcatã cã-1 revedeam. Discutiile erau lejere, iar regele zîmbea, nearãtînd nimic din grijile si tensiunile care, fãrã îndoialã, îl nãpãdiserã. Cum eram în salon, i-am vãzut pe invitati ridicîndu-se si plecînd rînd pe rînd, pînã cînd eu si regele am rãmas singuri pe o canapea. Atunci, cu mare seninãtate, mi-a spus cîteva cuvinte despre cãsãtoriile lui precedente, despre prima cu Printesa Fawzia a Egiptului, care i-o dãduse pe fiica lui Shahnaz, tînãra printesã, si a doua cu Soraya Esfandiari Bakthiari, de la care sperase în zadar un fiu. Apoi a tãcut, mi-a luat mîna si cufundîndu-si Privirea în ochii mei m-a întrebat: „Vrei sa fii sotia mea?" „Da!" Am rãspuns: „Da" imediat pentru cã nu aveam la ce sã mã gîndesc, nu aveam nici o rezervã, era da, îl iubeam, eram gata sã-1 urmez.
Nu realizam bine ce presupunea acest „da", pentru cã, deve-sotia lui, trebuia sã-mi asum responsabilitãti foarte grele.
76

„Regina, a adãugat el, vei avea multe responsabilitãti fatã de poporul iranian." Din nou am confirmat. Eram obisnuitã cu responsabilitãtile, fusesem crescutã în spiritul lor. Pãrintii, familia, scoala si cercetâsia avuseserã grijã în mod constant sâ-mi trezeascã mila pentru suferinta celorlalti, mã învãtaserã cã idealul unui om este sa munceascã pentru binele tuturor. Avertizarea regelui nu mã lua deci prin surprindere, mã simteam fãcutã sã îndeplinesc aceastã sarcinã. De fapt, nu realizasem cu adevãrat ceea ce însemna asta: nu constientizam nici greutatea, nici dimensiunea misiunii care mã astepta.
Era 14 octombrie 1959, ziua aniversarii mele. Aveam 21 de ani si tocmai îi spusesem „da" regelui. „Da" dragostei lui si destinului exceptional pe care îl cerea aceastã dragoste. Aveam sã devin regina celui mai bun, dar si celui mai dureros timp pe care eram departe de a mi-1 imagina... Plecînd, regele mi-a cerut sã pãstrez secretul pentru moment. N-am fost în stare sã ascund nimic alor mei, eram prea încîntatâ si fericitã. Cînd am ajuns ajunsã acasã, am povestit totul mamei si mãtusii mele, mai tîrziu si unchiului de abia întors de la birou. Puternic tulburatã, mama îsi ascundea cu greu teama sub manifestãrile de bucurie. Sigur cã-mi împãrtãsea bucuria, dar mai tîrziu mi-a mãrturisit cã se gîndea dacã tata ar fi fost de acord. Se spunea cã viata la Curte, lîngâ rege, era plinã de intrigi, de rãutãti pe care oamenii si le fãceau unii altora, cã regi-na-mamã era într-un fel, cã printesa era în alt fel... „O fatã tînãrã purã si naivã cum eram eu, se gîndea mama, va putea oare sâ-si gãseascã locul printre oamenii crescuti în serai, corupti de jocurile de influentã, obisnuiti cu limbajul echivoc, cu subtilitãtile diplomatiei?" Ea era nelinistitã, dar ce putea sâ-mi zicã sau sa-mi facã? si la ce bun?
în aceeasi zi, cum nu-mi gãseam locul, am sunat-o pe prietena mea Elli:                                                                                 a
— Vino repede pînã la mine, trebuie sã-ti povestesc ceva.
— Ce? Spune-mi acum!
— Nu pot la telefon. Ia un taxi si vino. Repede! Repede!     <••••
MEMORII        77
— Farah, ai înnebunit! Dar ce ti s-a întîmplat?...
— Am o veste mare, ti-am zis. -Te mãriti!
-Da!
_ Dar e nemaipomenit! Cu cine? îl cunosc? Spune-mi repede
cine e.
— Nu pot. Daca vii, îti spun. Ai pierdut deja cinci minute.
— N-o sã am rãbdare sã astept...
si a început atunci sã-mi enumere toti verii.
— Reza? E Reza, fac pariu.
- Ce, ai înnebunit? Reza e ca fratele meu.
- Kamran?                                                                        .     ..
— Nici sã nu-ti treacã prin cap!       , ;                ..-.   ,        •>•.-•
- Parviz? Yahya?
— Nu, nu e nici Parviz, nici Yahya.                               v,        ; în cele din urmã, dupã ce i-a numit pe toti, a strigat, izbucnind
în rîs:
— Atunci nu mai rãmîne decît regele.   •,                        ,    , ..   , -El este!
I-a cãzut receptorul din mînã si a trecut multã vreme pînâ sã realizeze ce însemna acest lucru.
La foarte putin timp dupã aceea, regele mi-a spus cã dorea sã mã prezinte familiei si prima datã mã va prezenta reginei-mamã, Taj-ol-Moluk. A doua sotie a lui Reza Shah, creatorul dinastiei Pahlavi, mort în 1944, Taj-ol-Moluk, îi dãruise patru copii: printesa Shams, nãscutã pe 27 octombrie 1917, apoi Mohammad Reza, viitorul meu sot si sora lui geamãnã, printesa Ashraf, nãscuti pe 26 octombrie 1919, si printul Ali-Reza care a avut o moarte tragicã într-un accident de avion în 1954. Regina-mamã era recunoscutã ca avînd un caracter dificil. Se spunea cã lumea se temea sâ-i vorbeascã deschis si se povestea cã regina-mamã se certase cu împãrãteasa Soraya, deranjatã de nepãsarea si de prefãcãtoria acesteia din urmã fatã de faptul cã nu le putea oferi mostenitorul mult dorit.
78

Aceasta primã întîlnire cu o femeie care fãcea parte din istorie, pe care nimeni nu îndrãznea sã o contrazicã, m-a intimidat. Chiar dacã nimeni n-o spunea deschis, aceastã discutie era un fel de examen de trecere. Regele suferise din cauza tensiunii dintre mama, surorile lui si Soraya si era un fel de garantie a fericirii pentru noi toti instaurarea relatiilor amiabile între mine si familia lui.
De cum am intrat în salon, regele m-a condus la mama lui care stãtea singurã pe o canapea. Dupã cîteva fraze de început, regi-na-mamã m-a rugat sã iau loc lîngã ea. Primul meu reflex a fost sã mã asez pe un scãunel ca sã fiu la dispozitia ei, dar sã stau mai jos decît ea. Astfel a început conversatia noastrã, mai degrabã un fel de interogatoriu la care m-am supus cu plãcere. Gusturile, copilãria, familia (mama si mãtusa Louise îi cunoscuserã pe membrii familiei reginei-mamâ si fuseserã în clasã cu surorile ei), aspiratiile — viitoarea soacrã voia, normal, sã stie pe cine are în fatã. Era o femeie scundã, cu ochii de un verde-pal pe care copiii mei i-au mostenit. Nu am rãmas singurã cu ea, ceea ce nu era deloc usor pentru o primã întîlnire. Evident toate persoanele prezente la aceastã întîlnire nu aveau ochi decît pentru tînãra care eram eu la acea vreme. Dar aceastã primã întîlnire ne-a legat într-o relatie plinã de încredere si de afectiune.

PARTEA A II-A
Logodna mea cu Mohammad Reza Pahlavi, suveranul Iranului, nu avea sã fie anuntatã oficial decît pe 21 noiembrie 1959, la o lunã dupã ce noi ne pecetluiserãm destinele în secret.
în aceastã perioadã, m-am reîntors discret la Paris pentru a-mi cumpãra o garderobã care sã corespundã noilor obligatii. Ambasadorul nostru în Franta, Nassrollah Entezam, a fost pus la curent cu tot, în mare secret, si rugat sâ-mi usureze cãutarea.
Pe 3 noiembrie am plecat spre Paris împreunã cu unchiul meu Esfandiar Diba, cu sotia lui, Banu, si cu mãtusa mea Louise care, încã de la nasterea mea, a fost asa de importantã pentru mine. Prezenta lor m-a linistit: aveau sã-mi tinã companie si sã mã ajute sã-mi constitui acest trusou special, imposibil de imaginat pentru studenta cumpãtatã care eram.
Avionul a fãcut o escalã la Geneva unde ne-am fotografiat în miezul zilei. Observasem cã presedintele Parlamentului Iranian, Sardar Fakher Hekmat, era si el în avion si deci nu m-am mirat sã vãd un grup de fotografi îngrãmãdindu-se la piciorul pasarelei. Am coborît în terminalul în care trebuia sã asteptãm cîteva clipe si fotografii nu mi-au mai acordat nici un fel de atentie. Apoi brusc, cmd mergeam spre clãdire, înconjuratã de unchiul si de mãtusile rnele, o busculadã incredibilã s-a format în jurul nostru. Printre Wpete si zgomote de flashuri, mi-arn auzit cu mare mirare numele: »Farah Diba! Farah Diba! Dumneavoastrã sînteti Farah Diba?" si, Urti am confirmat, întrebãrile au început sã curgã din toate pãrtile:
82

„Cînd va avea loc celebra nuntã? Ce pãrere aveti despre perspectiva de a deveni împãrãteasã? Unde veti locui la Paris?" etc.
Am fost coplesitã, în naivitatea mea crezusem cã secretul cãsãtoriei noastre fusese pãstrat si respectat cu scrupulozitate, iar acum descopeream cã devenisem un personaj public, nu numai fãrã sa vreau, ci si fãrã sã mã pregãtesc cîtusi de putin pentru asa ceva. Acei fotografi pe care nu îi vãzusem niciodatã mã cunosteau, sigur, doar în mare, pentru cã întîi s-au asigurat cã sînt eu, iar apoi mi-au mitraliat fata cu aparatele lor, urmînd sã trimitã fotografiile peste tot în lume. Chiar în clipa aceea trãsesem o linie peste libertatea mea de a cãlãtori ca orice femeie, dar eu încã nu-mi dãdusem seama.
— Nu putem spune nimic, nu stim nimic, fiti amabili si lâsati-ne sã trecem, a spus unchiul, complet depãsit de evenimente.
Am simtit o mare usurare cînd ne-am întors la avion, protejati de data aceasta de cãtre oamenii de la aeroport. Schimbam impresii cu unchiul si cu mãtusile mele, convinsã cã acum sîntem la adãpost de urechi si de ochi indiscreti. Urma sã aflu ulterior cã un ziarist gãsise o metodã prin care cumpãrase un loc lîngã mine pe traseul Geneva-Paris. Din fericire, nu vorbisem decît în persanã...
Seara, primirea la Orly nu s-a putut compara cu cea de la Geneva. De data aceasta, aeroportul era plin de ziaristi si fotografi. Cum niciodatã nu mai vãzusem cu ochii mei o asemenea multime, cum puteam sã admit cã as fi declansat asa ceva, eu, care plecasem din Paris acum patru luni ca o necunoscutã oarecare?... Rudele mele au încercat prin toate mijloacele sã mã sustragã acelei mase delirante de oameni care îmi strigau numele si se cãlcau în picioare. M-au tras, m-au tîrît, nu mai vedeam nimic de atîtea flashuri, nu aveam nici o idee despre unde mã conduceau — mi-am pierdut chiar si pantofii pe gazonul de lîngã pistã — si abia dupã un sfert de orã de la acest soc, am poposit brusc într-o masinã întunecatã si luxoasã: cea a Ambasadei Iranului.
Eram asurzita, dar zîmbitoare si amuzatã. Dar în masinã nici n-am avut timp sã respirãm bine cã, de cum s-au închis portierele, am fost prinsi ca în capcanã. Flashurile luminau tot interiorul si cum multimea ne împiedica sã plecãm, mã simteam ca un animal
i     MEMORII        83
hãituit de oamenii care vîneazã noaptea pentru a-si zãpãci prada cu ..jjjiiriã puternicã... Cînd, în cele din urmã, soferul a reusit sa plece, a început un rodeo care aproape cã m-a zãpãcit. Urmãritã de Lotografi pe motociclete, care aproape cã se aruncau sub rotile „asinii cu o vitezã ametitoare, tipam, crezînd în fiecare clipã cã aveam sã ucidem pe unul dintre ei. Rezultatul a fost cã mi-au fãcut o serie de fotografii în care apar cu gura deschisã, cu trãsãturile schimonosite de fricã, fotografii pe care le-au exploatat din plin jnai tîrziu, cînd au pretins cã as fi nefericitã...
în aceste conditii, sosirea mea la Hotelul Crillon n-a trecut neobservatã si chiar de a doua zi parizienii au fost informati cã viitoarea reginã a Iranului locuia în palatul ale cãrui ferestre dãdeau spre Place de la Concorde. Acest lucru a determinat cresterea presiunii ziaristilor si timp de douã sau trei sãptãmîni, cît a durat sejurul meu, nu am reusit aproape niciodatã sã ies din hotel, fãrã sã fiu urmãritã de masini si de motociclete. Dejucau toate pãcãlelile pe care le inventam. Prin ce fel de ubicuitate? Am gãsit un rãspuns la aceastã întrebare cînd am aflat cã un ziarist mituise un servitor pentru a se îmbrãca cu uniforma lui fiind astfel mai aproape de mine... Aceastã hãrtuire a presei rãspundea probabil asteptãrii publicului, pentru cã, de la primele mele iesiri, am remarcat curiozitatea si mai ales simpatia oamenilor pentru mine asa cã, în ciuda ziaristilor sau poate tocmai datoritã lor, acea cãlãtorie a fost plinã de momente încîntâtoare, de emotii puternice. Nu rezist afectiunii spontane, iar legãturile foarte puternice cu Franta, cu parizienii, în special, dateazã din acele zile nebunesti în care peste tot întîlneam numai zîmbete, în ciuda înghesuielii pe care o provoca simpla mea Prezentã...
Cu mult înainte sã apar în viata lui, suveranul Iranului îi emotionase pe francezi. Mi-am dat seama foarte repede, discutînd Cu unii si cu altii, cît de sensibili erau oamenii la dramele care îi tulburaserã viata, îsi aminteau în ce conditii grele, la numai 21 de 9rii, a trebuit sã-si urmeze tatãl la tron, acesta fiind exilat de tru-Pwe britanice si sovietice care ocupau Iranul. Despãrtirea lui în *-"47 de romantica si melancolica printesã Fawzia, care îi fusese
84

alãturi în timpul rãzboiului, pentru a se întoarce în cele din urmã în acel Egipt care mereu îi lipsise, impresionase publicul francez. La fel de emotionantã fusese tristetea care se abãtuse asupra celei de-a doua cãsãtorii, cu Soraya Esfandiari, cînd aceasta nu reusise sã-i dãruiascã fiul mult asteptat. Se discutase mult în Franta despre nefericirea suveranilor Teheranului, atunci cînd eram la Paris, în primul an la Arhitecturã. si iatã cã regele, care stiuse sã-i emo-fioneze pe toti, avea sã se cãsãtoreascã cu o fostã studentã de pe Bulevardul Raspail.
Doar prin puterea dragostei treceam de la cãmãruta mea din campusul universitar la Palatul Persiei Eterne, iar acest lucru înflãcãra sufletul tandru si romantic al francezilor si îmi asigura simpatia lor. Suveranul nu se cãsãtorea cu o printesã, nu se conforma ritualului cãsãtoriilor aranjate între familiile regale; nu, el se îndrãgostise de o „micuta" iranianã si, ca-n povesti, avea sã-si urmeze dragostea... Era aproape prea frumos ca sã fie adevãrat. Dar nu si pentru anumite ziare care au vãzut aici o ocazie bunã ca sã evoce mitul Cenusãresei. Astfel, au fortat realitatea si m-au prezentat uneori ca pe o ciobãnitã crescutã în mizerie, spre marea disperare a unchiului meu: „Mai au putin si spun cã ai fost gãsitã lîngã rîu! E inadmisibil! Inadmisibil" Toate acestea îmi erau indiferente si mâ gîndeam cã valoarea unui om nu depinde nici de nastere, nici de bogãtie, iar acest lucru mi-a fost confirmat mai tîrziu, ca reginã si apoi, în exil. Oricum, ce puteam face pentru a stabili adevãrul? Nu s-a spus nimic oficial, în momentul acela nu eram decît o tînã-râ care trãia împãrãteste în Hotelul Crillon, care îi vizita pe toti creatorii de modã si magazinele de lux cu binecuvîntarea vizibilã a Ambasadei Iranului.
îmi amintesc, în special, de o vizitã la Guerlain, pe Champs-Elysees. Aveam în spate o asemenea multime de fotografi si de cameramani, cã a fost nevoie sã se opreascã provizoriu circulatia pe cea mai frumoasã stradã a lumii cît timp mi-am ales eu un parfum... Este de neînchipuit! Dar cel mai râu a fost la surorile Cari-ta, care au primit misiunea de a-mi face o nouã coafurã. O citez aici
MEMORII        85
e f^aria Carita cu relatarea fãcutã lui Lesley Blanch pentru car-ai pe care mi-a consacrat-o:
);O doamnã de la Ambasada Iranului la Paris ne-a telefonat pentru a fixa o întîlnire. în mod curios, a tinut neapãrat sã fim ainîndouã prezente acolo în ziua respectivã. Ea ne-a explicat cã urma sã vinã cu o prietenã si ar fi fost, fãrã îndoialã, mult mai co-jnod sã fie asezate împreunã în salonul nostru particular. A insistat asa de tare, cã am început sã ne întrebãm ce fel de creaturã extraordinarã ar putea sã ne aducã, în dimineata respectivã am auzit un zgomot teribil care venea din stradã, strigãte, un adevãrat haos. De departe pãrea o multime furioasã. Cînd ne-am uitat pe fereastrã, am vãzut cã strada era blocatã de fotografi si de cameramani, care se bãteau sã ocupe un loc mai bun. Chiar atunci a apãrut clienta mea cu misterioasa ei prietenã într-o masinã, iar politistii au încercat sã le facã loc prin mijlocul fotografilor, în cele din urmã au reusit sã intre, iar noi ne-am repezit sã închidem usa. întelesese-rãm pînã la urmã cine era noua noastrã clientã. Totul devenea foarte interesant, iar noi am încercat, pe cît posibil, sã o ferim de curiozitatea noastrã. Vorbea foarte putin, dar nu avea un aer timid. Era tãcutã si observa totul cu mare atentie, îsi dãduse seama cã ne cunoastem meseria, asa cã se lãsase complet pe mîinile noastre. Era o tînârã încîntãtoare, bine fãcutã, cu mîini superbe si pãrul de un negru intens, aproape albastru, asa cum vedem în miniaturile persane."
A trebuit sã tragem perdelele pentru cã am avut imediat senzatia cã sîntem pãsãri în colivie; totusi, un ziarist a avut ideea sã ne fotografieze de pe clãdirea din fatã, aplecîndu-se... Surorile Carita mi-au inventat în ziua aceea coafura cu cãrare pe mijloc si tîmplele acoperite, care avea sã facã furori peste tot în lume — femeile cereau sã fie coafate „cã Farah Diba".
Am fost la Dior, unde mi-a fost prezentatã colectia, am avut o lungã sedintã de lucru cu Yves Saint-Laurent, stilistul prestigioa-
case ce avea sã-mi creeze rochiile de logodnã si de cununie, fost si la o premierã la Opera Garnier, Carmen de Bizet. Erau
Shahbanu of Iran, Ed. Collins, 1978.
86

acolo si generalul, si doamna de Gaulle, ca si mai multi ministri... si Parisul întreg. Eram emotionata sa-1 vãd asa de aproape pe omul care salvase Franta si pe care unchiul meu Bahram îl admira atît de mult si, cu toatã confuzia mea, mi-am dat seama cã generalul nu avea ochi decît pentru mine. Se stia, bineînteles, la cel mai înalt nivel de stat, care era destinul meu si, în mod evident, era curios sã mã vadã. Nu mã îndoiam cã, doi ani mai tîrziu, ca reginã a Iranului, aveam sã fiu primitã cu mare afecfiune la Elysee de cãtre general si sotia lui.
Chiar de la sejurul acela, Andre Malraux mi-a arãtat interes si prietenie, scriindu-mi aceastã dedicatie drãgutã pe exemplarul meu din Vocile tãcerii, pe care i-1 trimisesem cu un mic mesaj, cu cîteva zile înainte de întoarcerea mea la Teheran: „Este emotionant, domnisoara, cã v-ati gîndit la unul dintre cei mai fideli admiratori ai geniului iranian chiar acum cînd plecati. Fie ca studenta care si-a amintit de mine sã-i transmitã împãrãtesei Iranului, pe care o iubesc, marea putere a sãrbãtorii asociate destinului vostru si vã urez din toata inima ca zînele vesnic vii ale Frantei sã fie alãturi de cele ale Iranului pentru a veghea la fericirea voastrã. Andre Malraux, noiembrie 1959."
Regele mã suna în fiecare searã. Asteptarea acestei întîlniri îmi lumina ziua si dãdea sens fiecãrei clipe, pentru cã totul avea un singur scop: sã pregãtesc viata pe care aveam sã o construim împreunã. stiu cã inima mi se oprea pur si simplu cînd îmi spuneau cã este el la telefon. Eram foarte îndrãgostitã, trebuia sã fac eforturi mari pentru ca vocea mea sã nu-mi trãdeze emotia. si el era emotionat, îl auzeam. Mult mai tîrziu m-a asigurat cã nu spusese „te iubesc" decît la trei femei. „Dintre care una esti tu", mi-a spus el.
Logodna noastrã a fost anuntatã printr-un comunicat scurt, pe 21 noiembrie: „Astãzi, la orele 17, la Palatul Ekhtessassi are loc logodna Maiestãtii Sale, sahinsahul Mohammad Reza Pahlavi, suveranul Iranului, cu domnisoara Farah Diba. Cãsãtoria va fi
MEMORII        87
sãrbãtoritã peste o lunã, pe 29 azar 1338, potrivit calendarului 'ranian, sau pe 21 decembrie 1959, potrivit calendarului crestin".
Odatã întoarsã de la Paris, modul meu de viatã s-a schimbat com-pjet. Nu mai locuiam cu mama, în casa unchiului meu. Regele dorise sã locuiesc de acum înainte în incinta palatului si, pentru a mã putea vizita, regina-mamâ fusese de acord sâ-mi cedeze apartamentele ei private si sã se retragã pentru o vreme în casa ei de la tarã.
Ultimele sãptâmîni înaintea nuntii le-am trãit într-o permanentã stare de euforie. Acum regele respira si muncea la cîteva sute de metri de mine si puteam sã-1 vãd de la fereastrã. Descopeream încetul cu încetul cum îsi petrece timpul un conducãtor de stat si cît sînt de rare si de pretioase momentele de intimitate. Suveran de douãzeci de ani, cu toate cã tocmai îsi sãrbãtorise cei 40 de ani, bãrbatul care avea sã-mi fie sof era stâpîn pe existenta lui. în acea lunã de decembrie '59, 1-am vãzut primindu-1 oficial pe presedintele Eisenhower, prezidînd toate ceremoniile stabilite si fãcîndu-si timp sã evadeze si cu mine în parc sau sã stea de vorbã la o ceascã de ceai, cu un aer aparent liber si senin.
Toamna este anotimpul meu preferat. Copacii parcã ard în soarele blînd, Muntii Elburz ne trimit în fine vîntul rãcoros, pe care toatã vara 1-am asteptat, te simti într-o miraculoasã armonie cu natura. Regele îmi stia preferinta pentru aceste luni binecuvîntate, pentru culori, si aproape în fiecare zi plecam împreunã din palat, într-una din masinile Iui. Pe vremea aceea, securitatea nu era ceva obsedant, cum a devenit dupã aceea, asa cã douã gãrzi de corp, care ne urmau în masina lor, erau de ajuns. Pe strãzile pe care mergeam, fetele oamenilor se luminau imediat ce-si recunosteau suveranul, îl salutau, îl aplaudau, iar el le fãcea cîte un semn. Eram încîntatâ si emotionatã sã fiu legatã de omul care se bucura de atîta simpatie, îmi aduc aminte cã, în copilãrie, cu mîna în mîna rnamei, îl salutasem în împrejurãri asemãnãtoare, pe marginea unui drum de tarã, aproape de Marea Caspicã, iar el se miscase pu-fcn pe scaun pentru a ne zîmbi. într-o zi, i-am spus-o. El nu Pãstrase în minte acea clipã, dar mi-a zîmbit fãrã sã vrea la fel ca ln dupã-amiaza aceea.
88

Tot în acele sãptãmîni i-am cunoscut mai bine pe fratii si pe surorile regelui, cãci cei mai multi dintre ei locuiau în apropiere de palat. De la prima lui sotie, Reza Shah a avut o fiica, printesa Hamdam Saltaneh, pe care am cunoscut-o. Am vorbit deja despre printesa Ashraf, sora lui geamãnã, si despre printesa Shams, sora lor cea mare, nãscute ca si el din cãsãtoria lui Reza Shah cu regi-na-mamâ Taj-ol-Moluk. între timp, Reza Shah a mai fost cãsãtorit de douã ori si a mai avut sase copii. Din cãsãtoria cu regina Turan s-a nãscut printul Gholam-Reza. Din cãsãtoria cu regina Esmat s-au nãscut printii Ahmad-Reza, Abdol-Reza, printesa Fatemeh si printii Mahmud-Reza si Ahmad-Reza. Pentru tînãra studentã care eram, novice în materie de protocol, mi s-a pãrut imposibil sã-mi gãsesc un loc printre acesti numerosi frati si surori vitregi cu sînge regal, toti foarte legati de prerogativele si de rangul lor. Abia atunci am înteles nelinistea mamei: ce se va întîmpla cu fiica ei, atît de naivã încã, într-o Curte despre care se spunea cã e plinã de intrigi si jocuri de culise? Asa cum am fãcut încã din copilãrie, am refuzat sã intru în certuri inevitabile, directe sau ascunse, si m-am purtat potrivit caracterului meu: am creat armonie peste tot pe unde era posibil si n-am plecat urechea la intrigi. Nu m-am lãsat antrenatã în meschinãriile si în certurile care nu crutã nici o familie si nici o Curte. Cît am fost reginã a trebuit sã-mi pãstrez aceastã atitudine pe care am adoptat-o încã din primele zile. Acest lucru nu a fost greu pentru mine, deoarece aveam sustinerea si dragostea regelui pe care mediocritatea îl deranja profund. Ca iranianã, am respectat familia si am stiut cã lucrul esential pentru suveranul atît de ocupat era sã fie înconjurat de armonie în viata lui particularã.
7
în dimineata zilei de 21 decembrie ne-am trezit cu totii o datã cu primele licãriri de luminã. Cãsãtoria trebuia sã înceapã în prima parte a dupã-amiezei si în acea ultimã noapte dormisem la ai mei, în casa unchiului. Rochia conceputã de Yves Saint-Laurent mã astepta pe un umeras, dar înainte de a o îmbrãca, a trebuit sã mã supun mîinilor surorilor Carita, care fuseserã chemate special de la Paris ca sã mã coafeze. Ele pãreau mai emotionate si mai încordate decît mine, iar eu m-am grãbit sã le încurajez, ceea ce a declansat hohote de rîs. Ziua avea sã fie lungã si plinã de emotii, dar eu speram cã avea sã fie plãcutã pentru toatã lumea.
La scurt timp dupã micul dejun, mi s-a adus diadema. Proprietatea statului, bijuteriile coroanei nu pãrãsesc decît în mod exceptional seifurile Bãncii Centrale de la Teheran. Autorizatia de scoatere a unei singure bijuterii are nevoie de semnãtura mai multor personalitãti, printre care si prim-ministrul. Diadema pe care aveam sã o port în ziua aceea fusese conceputã la începutul anilor 50 de cãtre bijutierul american Harry Winston. De o frumusete mcredibilã, aceastã bijuterie inestimabilã are inconvenientul de a cîntâri aproape douã kilograme.
Vã dati seama de provocarea fãcutã celor douã coafeze: sã
Potriveascã aceastã minune pe un cap putin obisnuit cu diadema si
1Ilcâ si mai putin cu imobilitatea. Cu atît mai mult, cu cît trebuia sã
P°rt diadema pînã seara, sã parcurg cîtiva kilometri cu masina, sã
rc si sã cobor scãri, sã merg, sã rîd, sã salut... N-au avut nevoie
90

de mai mult de trei ore, iar eu cred cã n-au respirat decît a doua zi, cînd au aflat ca nu se petrecuse nici o catastrofã cu coafura.
îmbrãcîndu-mi rochia brodatã cu fir de argint si motive persane, împodobitã cu strasuri si perle (false, bineînteles), m-am gîn-dit cu drag la fetele de la Casa Dior de la Paris: ele îmi uraserã toatã fericirea din lume si stiu cã avuseserã grijã sã coasã un fir albastru în tiv, pentru ca zînele cele bune sã dãruiascã regelui bãiatul pe care si-1 dorea.
In cele din urmã, la ora stabilitã, printesa Shahnaz, a cãrei afectiune m-a ajutat mult în acele sãptãmîni, ca si prim-ministrul, Manucehr Eghbal, si ministrul Curtii, Hossein Ala, au venit sã mâ conducã la rege. Cãsãtoria religioasã urma sã aibã loc la Palatul de Marmurã, în plin centrul Teheranului, iar noi aveam de strãbãtut un drum lung pînâ acolo, începînd cu colinele împãdurite ale Shemiranului.
Potrivit traditiei musulmanilor iranieni, care spune cã înainte de orice cãlãtorie trebuie sã treci pe sub Coran, cînd am coborît de pe verandã, am pãsit pe sub Cartea Sfîntã, pe care o tinea mama. Apoi, ca un ultim gest de bun augur, am dat drumul la niste porumbei si le-am urmãrit o clipã zborul spre azurul usor lãptos al acelei prime zile de iarnã. Pe 21 decembrie se sãrbãtoreste în Iran Shab-e Yalda, cea mai lungã noapte a anului si cu aceastã ocazie se reunesc familiile pentru a citi poezii de Hafez, pentru a mînca pepeni, rodii si fructe uscate, în ziua aceea si în dimineata urmãtoare lumea vegheazã, pentru cã, simbolic, se sãrbãtoreste victoria luminii asupra întunericului.
Alaiul de masini a pornit încet. Atunci am observat cã strãzile erau întesate de oameni. Lumea se îngrãmãdise pe tot parcursul drumului nostru si, cu sigurantã, asteptau acolo de ore bune. Fetele li se luminau la trecerea noastrã, ne fãceau semne cu mîinile, aplaudau; îmi auzeam numele ca pe un vuiet continuu. Normal cã niciodatã pînã atunci nu mai fusesem obiectul unui asemenea entuziasm, al unei asemenea dãruiri, iar emotia mi-a tãiat respiratia. Acest popor iranian, din care mâ nãscusem si eu, credea în mine, mã sãrbãtorea, mã adopta încã de pe atunci, de cînd nu fãcusem
MEMORII        91
nimic nici pentru el, nici pentru Iran. Emotionatã si confuzã, mi-am promis sã fac tot ce-mi va sta în putere pentru acesti bãrbati si femei, pentru acesti copii cocotati peste tot. Mult mai tîrziu, am reali/at cã veneam în locul unei regine pe care o iubiserã si aplaudaserã la fel. Dar, oricum, veniserã cu miile. Mi-am spus cã meritau sã le multumesc îndoit. Am aflat mai tîrziu cã oamenii erau fericiti cã regele se cãsãtorea cu o iranianã. Iar preotii, stiind cã eram o Seyyed, descendentã a Profetului, au spus cã suveranul, cãsãtorindu-se cu mine, devenea ginere al Profetului.
Regele mã astepta în capul scãrilor Palatului de Marmurã, foarte drept, îmbrãcat în uniformã. De cum am coborît din masinã, sase domnisoare de onoare îmbrãcate în alb si cu coronite de flori mi-au urmat pasii, în timp ce un cavaler de onoare, verisorul meu cel mic, Ahmad-Hossein, mergea în fata mea si presãra petale pe treptele pe care aveam sã pãsesc. Nu stiu care era mai emotionat, eu sau regele. Peste cîteva clipe urma sã fim cãsãtoriti si abia atunci mi-am dat seama cã nu aveam verigheta pentru el! Nimeni nu se gîndise, iar eu cu atît mai putin, cã sotia este cea are trebuie sã aducã verigheta... Ardashir Zahedi, ginerele regelui, m-a scos din încurcãturã si mi-a dat verigheta lui, pe care, o clipã mai tîrziu, aveam s-o pun pe degetul sotului meu. în zilele care au urmat i-am oferit o verighetã pe care, dupã moartea lui, am purtat-o pe acelasi deget cu a mea.
Au fost invitati doar membrii familiilor si cîtiva membri ai Guvernului. Ne-am dorit o ceremonie intimã, asa cum se face în general la o cãsãtorie religioasã. Potrivit traditiei, am asezat pe pãmînt, pe un covor, toate simbolurile unei cãsãtorii rodnice si fericite: o oglindã si niste luminãri pentru luminã, pîine pentru abundentã, târnîie pentru alungarea rãului, dulciuri pentru toate bucuriile vietii S1, bineînteles, Coranul. Imamul Teheranului a recitat versetele de dinainte de unirea viitorilor soti, apoi m-a întrebat pe un ton solemn dacã voiam sã mã cãsãtoresc cu bãrbatul de lîngâ mine. La n°i traditia cere ca mireasa sã se lase rugatã si sã nu consimtã decît la a treia încercare. De data aceasta, n-a fost nevoie ca imamul sã Ir>siste, am rãspuns „da" imediat, cu o grabã care i-a fãcut pe toti a zîmbeascã si sã murmure.
92

La scurt timp dupã aceea, doi reprezentanti ai Stãrii Civile ne-au adus registrul oficial si atunci mi-am zis cã aceastã prima semnãturã cu numele de  va fi semnãtura mea pentru totdeauna.
Mai tîrziu, cînd m-am uitat Ia fotografiile fãcute la nuntã, m-a încercat o usoarã ciudã. Din cauza trenei, nu am putut sã stau pe un tron, ca si sotul meu, asa cã m-au instalat pe un taburet, fãrã sa tinã cont de faptul cã urcata acolo, eram mai înaltã cu o jumãtate de cap decît el. Nu s-a gãsit nici o persoanã printre toti oamenii aceia din protocol, experti în legile bunului-simt si ale elegantei, care sã observe cã ar fi mult mai potrivit si mai frumos ca regele sã fie cel putin la nivelul sotiei lui.
Dupã un moment de odihnã în familie, am mers la veneratul si somptuosul Palat Golestan — resedinta de odinioarã a regilor Qajar, care nu mai era folosit decît pentru ocazii importante — acolo unde ne asteptau peste o mie de invitati. Cred cã am fost într-o agitatie continuã la aceastã receptie feericã, pentru cã nu am pãstrat decît o amintire difuzã si miratã. Toate chipurile de lîngã noi pãreau sã ne împãrtãseascã fericirea, fie cã erau din familie, fie cã erau oficiali...
Peste cîteva zile am plecat spre Ramsar, o micutã statiune balnearã de lîngã Marea Caspicã, într-un vagon regal, pe care-1 trãgea un tren obisnuit, în aceastã regiune pe care o iubeam, si unul, si celãlalt, am vrut sã ne facem voiajul de nuntã, mai degrabã decît în strãinãtate. si, în plus, era un voiaj de nuntã mai special, pentru cã o mare parte din familie ne însotea. Aveam apoi sã-1 tachinez adesea pe rege în legãturã cu acest lucru: „Chiar de la nuntã oamenii au înteles cã te-ai cãsãtorit cu o adevãratã iranianã".
Pãstrez o amintire vie a acestui drum pînã la Ramsar. Pentru prima datã cãlãtoream prin tarã în calitate de suveranã, strãbãteam muntii arizi si cîmpiile înverzite ale Gilanului. Trenul se oprea în fiecare sat si oamenii ne asteptau pretutindeni îmbrãcati în haine de sãrbãtoare, mîndri si bucurosi sã ne întîmpine. Femeile mã atingeau, mã sãrutau, iar în privirea bãrbatilor se citea mîndria de a
MEMORII        93
«rata regelui o scoalã nouã, un orfelinat sau uzina pe care urmau o inaugureze. Am vãzut atunci cîtã încredere avea poporul în bãrbatul acesta cãruia tocmai îi dâruisem viata mea.
în timpul acestor întîlniri, în mijlocul acestor multimi, el era foarte atent la ceilalti si prevãzãtor, pãstrind întotdeauna o anumitã distantã. Sigur cã iranienii nici n-ar fi înteles si nici nu le-ar fi plãcut ca regele sã fie familiar cu ei, dar eu mi-am dat seama cã regele era rezervat, iar acest lucru îl fãcea uneori sã nu exprime cãldura si afectiunea pe care o simtea pentru gazdele lui. Asa cã am început sâ-1 îndemn sã zîmbeascâ, acest zîmbet fiind mult mai expresiv decît vorbele, îi tot repetam: „Zîmbeste cînd te fotografiazã, esti atît de frumos si ti se citeste pînã în adîncul sufletului".
Cîtiva ani mai tîrziu, cînd i-am spus acelasi lucru fiului nostru mijlociu, Ali-Reza, atunci în vîrstã de trei sau patru ani, mi-a rãspuns fãrã sã clipeascã: „Nu, nu vreau sã zîmbesc, vreau sã stau ca tata".
Iranul aprecia faptul cã regele apãrea serios în toate situatiile.
în acele sâptâmîni de vacantã ne-am cunoscut mai bine. Regele era sportiv si, în special, un foarte bun cãlãret, iar sportul a devenit pentru noi un teren de întelegere si de complicitate. Mãcar în acest domeniu se destindea definitiv, gãsea aspectul juvenil al jocului si rîdeam ca nebunii, îmi amintesc cã am vrut în acel sejur sã învãt sã conduc scuterul si cã am cãzut, ametitã de vitezã. Maiestatea Sa împãrãteasa — acesta era titlul oficial pe care îl primisem din ziua cãsãtoriei — avea genunchii juliti, ceea ce îl distra teribil pe rege, pe fotografi încã si mai mult, si dãdea un aer natural vietii noastre cotidiene.
Locuiam la Hotelul Grand din Ramsar, care era singurul din statiune. Construit pe vremea lui Reza Shah, în stilul monumental al epocii, hotelul avea deschidere spre bulevardul cel mare cu portocali care cobora pînã la mare. Zilele treceau în mod plãcut, cu Vjzite la un ceai în apropiere, cu plimbãri lungi, cu jocuri de soci-etate, care sînt îndrãgite în Iran, si cu mese în familie.
îmi aduc aminte cã am primit vizita scurtã a unui corespondent
al     •
aj ziarului Times din Londra si cã i-am declarat cã aveam sã-mi
94

dedic existenta „poporului iranian" si în special femeilor, cãrora doream sã le ofer posibilitatea de a studia si de a munci, în Teheran, mi-am dat seama cît de departe eram de a mã „dedica poporului" în orice fel. Izolatã în palatul în care regele muncea de dimineata pînâ seara, nu aveam nici o idee despre ceea ce trebuia sã fac pentru a actiona. Nu-mi rãmînea decît sã învãt meseria de reginã.
Mai întîi am cunoscut plictiseala, eu care, cu sase luni în urmã, îmi pregãteam cu febrilitate examenele de arhitecturã. Niciodatã, de la scoala primara, nu mai fusesem asa de inactivã cum eram acum. Personalul palatului nu avea nevoie de mine pentru administrarea casei. Dacã voiam vreun meniu special, nu trebuia decît sã spun, dar seful se descurca perfect si fãrã sfaturile mele. De altfel, dacã mã aventuram sã propun vreo schimbare în ordinea lucrurilor, mi se rãspundea cã asa fuseserã dintotdeauna, asa cã nu mai insistam. Cu exceptia menajerei, Momtaz, pe care o cunosteam din copilãrie si care venise cu mine la palat, si a doicii mele, Monavar, care venea din cînd în cînd la mine, toti acei oameni care mã înconjurau serveau la Curte de ani întregi si erau mai obisnuiti decît mine cu uzantele.
încetul cu încetul am intervenit ca stãpînã a casei în stabilirea detaliilor vreunei receptii, dar nu rolul acesta mã interesa. Doream sã fac ceva, sã muncesc pentru binele tãrii. Dar cum sã încep? Aceasta era întrebarea pe care mi-o puneam tot timpul.
Am recitit agenda oficialã a primelor mele sãptãmîni ca reginã si mi-am spus cã aceasta este atitudinea care se asteaptã de la sotia sahului:
— 8 ianuarie 1960: sãrbãtoarea 17 Dey, Ziua Eliberãrii Femeii Iraniene, a fost petrecutã în prezenta sahinsahului si a Maiestãtii Sale împãrãteasa.
- 9 ianuarie 1960: Maiestatea Sa împãrãteasa a vizitat Institutul Pasteur.
—  13 ianuarie 1960: Maiestatea Sa împãrãteasa a binevoit sã meargã la Institutul pentru Protectia Mamelor si a Nou-nãscutilor, inspectînd mai multe sectii ale acestui institut.
MEMORII        95
— 16 ianuarie 1960: sahinsahul si Maiestatea Sa împãrãteasa ali vizitat Spitalul Farabi. Cu aceastã ocazie, profesorul Sharns, prezentînd sectia specialã de oftalmologie, a rugat-o pe Maiestatea Sa împãrãteasa sã accepte patronajul acesteia.
- 17 ianuarie 1960: Maiestatea Sa împãrãteasa a vizitat spitalul ,je tuberculosi si noua clãdire a spitalului, care dispune de 400 de paturi.
- 19 ianuarie 1960: Maiestatea Sa împãrãteasa a vizitat numeroasele sectii ale sanatoriului Shah Abad.
-24 ianuarie 1960: Centrul de luptã împotriva tuberculozei, situat pe strada Mulavi, a fost inaugurat de cãtre Maiestatea Sa împãrãteasa.
— 28 ianuarie 1960: sãrbãtoarea Organizatiei Studentilor de la Universitatea din Teheran s-a desfãsurat în prezenta Maiestãtii Sale împãrãteasa.
Etc.
Inspectez, inaugurez, dar, fãcînd acest lucru, vãd, ascult, învãt.
în acelasi timp primesc foarte multe scrisori. Acestea sînt extrem de înduiosãtoare: pe parcursul povestirii, adesea stîngace, a situatiilor dramatice, mã familiarizez cu problemele actuale, în provinciile îndepãrtate, oamenii mai suferã încã din cauza sãrãciei, mortalitatea infantilã este ridicatã, copiii nu au scoli, lipsa igienei si subnutritia îi ucid.
îmi era imposibil sã fiu insensibilã la aceste chemãri. Trebuia sã le rãspund, sã le dau sperantã, dar ce sã le spun? Era posibil ca Guvernul sã se fi apucat deja sã lucreze la problemele respective si era de datoria mea sã mã informez. Dacã nu, eu trebuia sã fiu vocea acestor nefericiti pe lîngã ministrii care se ocupau cu astfel de Probleme. Imediat am discutat cu sotul meu despre acest lucru. J-arn vorbit despre problemele pe care le stia si pe care se strãduia sâ le rezolve putin cîte putin de ani de zile si, spre fericirea mea, n^a încurajat. „O sã fac în asa fel, încît sã fii permanent informatã ln legãturã cu ceea ce întreprinde Guvernul", mi-a promis el. în-r~adevâr, peste cîteva zile mi-a trimis un om extraordinar, seful de Ca°inet: domnul Fazlollah Nabil.
96

Fost ambasador, obisnuit cu manevrele executivului, unanirn respectat, Fazlollah Nabil era evident omul de care aveam nevoie. Datoritã experientei lui — ar fi putut sâ-mi fie tatã — am învãtat pentru început sã-mi organizez timpul. Dupã care, îndrumatã de el si de alti oficiali, am început sã cunosc planurile de dezvoltare si reformele vizate, putind astfel sã pun în aplicare munca de informare a corespondentilor mei si seria de propuneri adresate Guvernului. Tot el mi-a gestionat agenda si, în curînd, am început sã rnâ întîlnesc cu ministri si cu reprezentanti, cît se poate de variati, ai societãtii civile. Aceste femei si acesti bãrbati, cãrora în toatã viata mea de reginã le-am lãsat usa deschisã, m-au pus la curent cu toate problemele, m-au îndrumat si m-au ajutat sã creez diferite asociatii pentru sãnãtate, educatie, igienã si culturã.
Graba mea de a ajuta, de a fi alãturi de rege s-a poticnit însã repede de o minunatã piedicã: la numai douã luni dupã cãsãtoria noastrã am aflat cã vom avea un copil. Cînd a aflat vestea, fata sotului meu s-a luminat; niciodatã nu 1-am vãzut atît de tãcut si de emotionat în acelasi timp. Gîndul cã as putea sâ-i aduc fericirea visatã de mai mult de douãzeci de ani, m-a aruncat si pe mine în-tr-o exaltare de nedescris. Am hotãrît sã mai asteptãm cîteva sâptã-mîni pînã sã anuntãm oficial stirea, dar bucuria ne schimbase viata. Privirea regelui, a cãrei melancolie mã emotionase cu un an mai devreme la Paris, nu mai era aceeasi. Ai fi zis cã o scînteie de fericire îi lumina chipul, de cum mã vedea.
Ca singuri detinãtori ai acestui secret, am plecat pe 20 februarie, în Pakistan. Era prima mea cãlãtorie oficialã, eram deosebit de fericitã sã fiu împreunã cu regele — ne simteam mult mai intim legati unul de celãlalt — si foarte încîntatã sã descopãr aceastã tarã. Dar subestimasem violenta greturilor, accentuatã de cãldura sufocantã din Pakistan. Momentul cel mai greu si, într-un fel, cel mai amuzant, dupã trecerea anilor, a fost cãlãtoria cu masina, alãturi de presedintele pakistanez, Ayub Khan. Acest om foarte plãcut îmi povestea despre diferitele aspecte ale tãrii lui, în vreme ce eu mã gîndeam dacã o sã mai rezist pînâ Ia destinatie. De cum am ajuns, am fugit la baie.
MEMORII        97
pe cîte ori, în cãlãtoria aceea, nu m-am dus de urgentã în apartamentele noastre! Regele avea mare grijã ca aceastã cãlãtorie sã u fie prea greu de suportat pentru mine, dar probabil cã oamenii se gîndeau ce fel de insecte mã piscau tot timpul, însã acest lucru nu rn-a împiedicat sã apreciez afectiunea pakistanezilor — am întretinut dintotdeauna relatii amicale cu acest vecin al nostru — si sã profit, în special, de serile artistice din minunatele grãdini din Lahore, unde se citea poezie persanã de Eghbal Lahori. Interesul nieu pentru cultura si artã începea sã fie vizibil deja, iar mai tîrziu, cînd am fondat Festivalul de la Shiraz, am invitat, cum era si normal, si artisti pakistanezi.
La întoarcere, am fãcut o escalã de douã sau trei zile la Abadan, în Golful Persic. Abadanul, care adãpostea atunci una dintre cele mai mari rafinãrii din lume, era o mîndrie a tinerei economii iraniene. Am fost încîntatã sã vizitez fabricile noastre si sã întîlnesc mii de muncitori si de ingineri, care permiteau avansarea tãrii noastre.
si acolo mi-am subestimat starea de sãnãtate, îmi place mirosul de benzinã care mã face sã-mi amintesc cu nostalgie de Iran, dar fumul de sulf al Abadanului si cãldura halucinantã mi-au întetit greturile. Iar oamenii mã sãrbãtoreau, voiau sã mã vadã si sã mã îmbrãtiseze, nu aveam voie sã fiu bolnavã. Dacã existã vreun fel de eroism în a fi o persoanã publicã, aici este: în necesitatea absolutã de a fi prezentã si de a rãspunde la afectiunea care ti se aratã, atunci cînd ai vrea sã fii în pat... E adevãrat, am fost izbitã de greutatea vietii din anumite cartiere si, întîlnind un grup de femei, nu le-am ascuns acest lucru. Vizitînd cartierele muncitoresti, mi-am dat seama cã acele familii au nevoie de mai multã atentie si de compasiune. Trebuie sã luam mãsuri în favoarea lor, cît mai rePede posibil.
Aceste cãlãtorii, ca si vizitele în diferitele cartiere din Teheran
s~au adãugat la muntele de scrisori pe care le primeam si mi-au dat
Posibilitatea sã stiu care erau asteptãrile populatiei, în 1925, Reza
^ah preluase domnia unei târi cvasimedievale, ale cãrei provincii
uPravietuiau sub jugul conducãtorilor locali sau al banditilor. El îi
98

lãsase fiului sãu, sotului meu, sarcina unei administrãri aproape centralizate si responsabilitatea celor dintii stîlpi ai unei economii moderne, în ciuda progreselor fãcute, am rãmas o tarã subdezvoltatã în privinta sectoarelor vitale: educatie, sãnãtate, agricultura si comunicatii. Oamenii din satele îndepãrtate sufereau, eram constienti de acest lucru, trebuia sã actionãm imediat. De foarte putin timp, banii de pe petrol, care ne scãpaserã asa de mult timp, intrau în vistieria statului. Regele era optimist si spera sã mã facã sã-i împãrtãsesc încrederea. „Nu se pot face toate lucrurile de azi pe mîine, dar, în curîrid, vom avea mijloacele necesare sã accelerãm dezvoltarea."
Se anunta un viitor plin de promisiuni, atît pentru tarã cît si pentru noi. Sarcina mea nu a fost anuntatã public decît atunci cînd se impacientaserã atît oamenii din Iran cît si cei din strãinãtate, în fiecare zi primeam la palat botosei albastri si alte cadouri de bun augur, cum ar fi un colt din voalul unui leagãn care legãnase numai bãieti. Printesa Shams insistase sã cheme un medic din Elvetia, profesor la Watterville, despre care se spunea cã poate sã dea niste sfaturi pentru cea care doreste sã nascâ un bãietel. A venit, dar, din fericire, eu îmi asteptam deja copilul. O croitoreasã bã-trînâ, care muncise pentru familia mea, m-a asigurat cã trebuie sâ-mi scriu cu pãmînt sfintit o rugãciune pe burtã. Am citit într-o carte recent publicatã în Iran cã am nãscut un bãiat datoritã unui doctor iranian care mi-a prescris un regim pe bazã de mandarine si portocale! Ceea ce dovedeste cã si acum, la patruzeci de ani dupã acea sarcinã, lumea mai discutã încã despre asta, lucru care aratã nerãbdarea si speranta iranienilor.
în cele din urmã, pe 20 martie 1960, în ajunul sãrbãtorii No K uz, Anul Nou iranian, purtãtorul de cuvînt al Curtii a fost autorizat sa facã public fericitul eveniment. Potrivit obiceiului, a trebuit sã asteptãm trei luni înainte de a vorbi. Neexistînd ecografia, doctorii nu aveau cum sã stie sexul copilului. Se multumeau sã emitã ipoteze mai mult sau mai putin fanteziste, în functie de forma burtii si de pulsul bebelusului. Nerãbdarea s-a accentuat vizibil în Iran si numãrul botoseilor albastri de încurajare s-a dublat. si, ca întotdeauna
MEMORII       99
noi, au început sã circule zvonurile cele mai neverosimile. S-a retins chiar cã nu eram însãrcinatã si cã-mi puneam o pernã pe ' Partidul Comunist era cel care era la originea acestei dezin-i. S-a mai spus si cã sahul nu avea cum sã fie tatãl copilului, nentru cã el nu putea sã aibã copii. Mai tîrziu s-a auzit cã fiul meu era rnut si am fost nevoiti sã difuzãm o filmare în care se vedea cOpilul gîngurind în biroul tatãlui lui. Atunci s-a lansat zvonul cã 0i-arn dus sã nasc în spitalul cel mare din sudul orasului, pentru a putea schimba fata pe care o adusesem pe lume cu un bãiat...
Reza s-a nãscut pe 31 octombrie 1960, cu putin înaintea prîn-zului. Mã hotãrîsem sã nasc la Institutul Protectiei Mamelor si a ISTou-nãscutilor din sudul Teheranului, în cartierele populare. Construit de cãtre Reza Shah, acest spital primea gratis femeile cele mai defavorizate. Sotul meu a fost de acord si chiar el a urcat la volan pentru a mã duce acolo, atunci cînd au apãrut primele dureri. Familia ni s-a alãturat repede.
Cred cã tot spitalul a stiut înaintea mea cã era bãiat. M-au adormit si anestezistul a folosit prea mult anestezic (ceea ce 1-a înfuriat pe doctorul care m-a asistat la nastere, profesorul Jahan Shah Saleh), pentru ca atunci cînd m-am trezit, holurile vuiau deja. Mi s-a povestit mai tîrziu cã lumea alerga în toate directiile pentru a da vestea regelui si cã mama îi întreba în zadar pe toti: „Cum se simte fata mea? stiti ceva despre ea?"
Cînd am deschis ochii, regele era lîngã mine, tinîndu-mã de mînã:
- Vrei sã stii? m-a întrebat el blînd.
-Da.
-E bãiat!                                 
Am izbucnit în plîns.
Peste trei zile Reza a fost fotografiat în mod oficial si atunci ^ vãzut cît de mult semãna de pe acum cu tatãl lui. în aceeasi fo-°§rafie apar si profesorul Jahan Shah Saleh si pediatra, Liussa lrnia, cea care avea sã ne însoteascã în exil.
100

încã din zori, mii de oameni se strînseserã în fata spitalului. Dg mai multe zile, ziaristi iranieni si strãini îsi instalaserã corturile acolo. Cînd medicul care m-a asistat la nastere a anuntat cã dinastia Pahlavi avea în sfîrsit un mostenitor, s-au tras douãzeci si una de salve de tun. Rîndurile multimii se îngrosaserâ asa de tare la poarta spitalului, ca sotul meu care voia sã meargã sã se roage la Shah Abdol-Azim, un loc sfînt, si sã se reculeagã la mormîntul tatãlui sãu, a trebuit sã renunte pe moment la aceastã dorintã. Re-cunoscînd masina, oamenii au trecut de gardieni si s-au nãpustit spre rege. Acesta avea sã-mi spunã apoi cã nu mai vãzuse niciodatã o asemenea manifestare de bucurie, de afectiune generalã. Lumea plîngea, rîdea, ar fi vrut sã-1 sãrute si, prinsi între dorinta de a sãrbãtori si aceea de a-i face loc sã treacã, i-au luat masina pe sus! în acelasi timp, oamenii din toatã tara ieseau în stradã pentru a sãrbãtori evenimentul. Femeile ofereau dulciuri pe care le pregãtiserã în secret. Lumea dansa pe strãzile din Teheran, din Tabriz, din Shiraz, iar eu, care descopeream aceste imagini ale bucuriei generale în ziare, simteam o emotie de nedescris, gîndindu-mã cã motivul acestei bucurii era bãietelul care respira linistit lîngã mine.
stirea a fãcut înconjurul lumii, dar, încã o datã, cei care au salutat în cel mai inspirat mod nasterea micutului au fost francezii, care au avut ideea de a scrie în persanã într-un cotidian: Pesar ãst! („Este bãiat!").
Putin mai tîrziu, am primit un minunat omagiu din partea oamenilor din Teheran. stiind cã urma sa pãrãsesc spitalul si sã mã întorc la palat, lumea s-a asezat de-a lungul drumului, de o parte si de alta a strãzii, pe care au asternut covoare si flori, înâltînd si arcuri de triumf din loc în loc. L-am rugat pe sofer sã conducã încet, sã-i pot saluta. As fi vrut sã-mi împart bucuria cu fiecare, sã le rãsplãtesc prezenta si afectiunea.

8
Nasterea lui Reza ne-a legat si mai mult pe unul de celãlalt. Era o bucurie asa de mare, copilul acesta! Mi-as fi privit fata cu aceeasi bucurie, dar faptul cã era bãiat îi reda sotului meu linistea. Dragostea noastrã a cãpãtat apoi o armonie eliberatã de asteptare, mai usoarã si mai încrezãtoare în viitor.
în cîteva sãptãmîni, 1-am vãzut pe rege complet transformat. El, atît de pudic si de rezervat, nu cãuta deloc sã ascundã tandretea, emotia pe care i-o producea fiul lui. Eu îl alãptam pe Reza, iar el fugea, între douã sedinte, sã asiste la masa micutului. El se asigura cã se hrãnea bine, o punea pe guvernanta frantuzoaicã, Jeanne Guillon, pe care o angajasem, sã-i mai spunã înãltimea si greutatea copilului si o sfãtuia sã fie foarte atentã la un anumit microb de care se vorbea prin ziare. Teama lui cea mare era cã fiul lui nu avea sã fie destul de înalt. „Farah, mã întreba el, de ce are picioarele asa de mici si curbate? E normal, esti sigurã?" Trebuia sâ-i reamintesc aceste cuvinte mult mai tîrziu, cînd Reza avea 1,83 m si era mai înalt decît tatãl lui.
Lumea toatã se învîrtea în jurul lui. îmi amintesc emotia regelui si a mea cînd Reza a fãcut primii pasi în grãdina palatului. Uneori, vinerea, fiind zi liberã, dacã vremea era frumoasã, mer-Searn toti trei la tarã, mai sus de Shemiran. Regele se rostogolea în !arbâ cu fiul lui si inventa tot felul de jocuri, împãrtãseau deja Pasmnea pentru masini si mai ales pentru avioane. Seara, cînd ne ntorceam la Teheran, Reza devenea cîteodatã nelinistit, dar îl
102

potoleam foarte repede spunîndu-i cã trebuia sa trecem cît de curînd pe lîngã Cinematograful Moulin Rouge. Aripile morii îl fascinau, asa cum, mai tîrziu, aveau sã-1 fascineze elicele avioanelor. Chiar si în palat, încremenea în fata ventilatoarelor. „Te rog, porneste-le!" spunea el si ochii i se luminau.
Apoi, ne-am speriat. Nu putea sã-1 pronunte pe „r" ca în persanã. Pentru un viitor suveran, care avea sã se exprime adesea în public, acest lucru era supãrãtor. Sã fi avut oare o malformatie la limbã? Luni de-a rîndul 1-am pus sã repete „Rrreza", Darrria („mare"), Derrakht („copac"), pînã cînd ne-am dat seama cã îl pronunta pe „r" ca în francezã, ca guvernanta lui, Joelle Fouyet. Am descoperit apoi cã era stîngaci, ca ilustrul lui bunic, Reza Shah. Dar aceastã asemãnare nu a fost de ajuns pentru a-1 linisti pe medicul sotului meu, pe generalul Abdol Karim Ayadi.
— Nu e bine ca printul mostenitor sã fie stîngaci, îmi spunea el mereu, trebuie sã-1 dezveti de acest obicei.
Iar eu îi rãspundeam:
— Nu-i nimic, în ziua în care va trebui sã execute salutul militar, ei bine, îl va executa cu mîna dreaptã.
Doctorul nu era prea convins; dar sotul meu zîmbea.
Regele era mai vesel, mai pornit sã rîdã, desi avea un orar foarte încãrcat. Cît despre mine, reginã si mamã, de ceva timp, trebuia sã dispar în plinã receptie oficialã pentru a merge discret sâ-mi alãptez copilul, uneori în rochie de searã si cu diademã.
Cum as putea descrie viata noastrã de atunci? Trezit devreme, regele îsi rezerva micul dejun pentru lectura presei iraniene si strãine si a diferitelor rapoarte pe care le primea în niste valijoare încuiate. Apoi mergea în biroul lui din Palatul de Marmurã, de cealaltã parte a unei piete micute. Ne întîlneam la masa de prînz, care avea sã devinã de-a lungul anilor un fel de întîlnire de afaceri, dar pe atunci mai era încã un moment de destindere. La ora 14 asculta stirile, era un lucru deja stabilit, nimic nu-1 putea convinge sã renunte la ele, dupã care se impunea o siestã scurtã, înainte de a se întoarce la audiente. Seara, îsi pãstra cîteva clipe pentru a citi
MEMORII        103
din n°u ziarele §i pentru a face putin sport — haltere sau greutãti — p0i valetul îi fãcea un masaj. Mîncam din nou. Mai tîrziu, în tim-nul masajului, Reza si apoi si fratii, si surorile lui se întindeau lîn-ea el, iar regele îi mîngîia afectuos pe spate sau pe cap.
Seara de luni era rezervatã întîlnirii cu familia, încã de la venirea mea la palat, m-am ocupat sã refac legãturile de familie, relatiile regelui cu unii dintre fratii si surorile lui, ca si cu alti membri ai familiei pe care certuri vechi îi îndepãrtaserã ani de zile, dar sã favorizez, în acelasi timp si relatiile suveranului cu familia mea. Ca orice bunã iranianã, respect legãturile familiale si traditiile, iar acest lucru m-a fãcut sã trec peste inevitabilele neîntelegeri sau peste rãutãti.
Ziua de vineri era rezervatã prietenilor. Mai interveneau, normal, si dineruri oficiale sau cîte ceva de muncã. Dar dincolo de toate acestea, uneori ne întîlneam seara numai noi doi si îmi aduc aminte cît de tare apreciam si eu, si regele aceste rare clipe de intimitate. „Povesteste-mi ce-ai mai fãcut azi", îmi spunea el.
Uneori, ceea ce aveam sã-i spun nu era deloc amuzant, dar pe vremea aceea mã strãduiam sâ-mi organizez biroul si, ceea ce mi se întîmpla, era foarte distractiv. si, oricum, mi-a plãcut întotdeauna sã spun povesti, sã pun în scenã micile aventuri de zi cu zi. Cînd eram micã obisnuiam sâ-1 înnebunesc pe verisorul meu Reza cu povestile. Cînd nu mai putea suporta, fugea, iar eu îl urmãream si-1 obligam sã mã asculte pînã la sfîrsit. Regele însã nu se sãtura niciodatã de povesti, în acea perioadã, 1-am fãcut sã rîdã mult. îi povesteam în special anumite conversatii pe care le avusesem în timpul zilei si, pentru cã stiam cã acest lucru îl amuzã, mai adãugam si niste anecdote.
Ne încheiam de obicei aceste seri de libertate cu un film. în subsolul palatului fusese amenajatã o salã de proiectie. Sotul meu 11 adora pe Charlin Chaplin, pe Laurel si Hardy sau pe Jerry Lewis sl Bob Hope. în viata mea nu 1-am vãzut sã rîdã mai cu poftã ca la ufoneriile lui Charlot. Se prãpãdea de rîs ca un copil, iar eu îmi sPuneam: ce bine cã are acest spatiu minuscul în care sã se dis-reze, sã se simtã liber, cã munceste destul în tot restul timpului!...
104

Eu rîdeam vâzîndu-1 cã se destinde, si nu de gesturile comicilor care nu m-au impresionat niciodatã. Cînd eram adolescentã, prietenele mele se distrau numai vãzîndu-mã cã stau impasibilã, în timp ce ele bufneau în rîs. Singurii care m-au fãcut sã rîd, chiar si astãzi, sînt Louis de Funes, Bill Cosby, Mei Brooks, Arham Sadr, Parviz Sayyad si Shabadji „Khanum"... Amîndurora ne plãceau filmele istorice si cele cu rãzboi, pentru latura eroicã a anumitor personaje.
si pe plan politic, viitorul pãrea sã fie favorabil sotului meu, dupã 50 de ani foarte grei. Economia se relansase datoritã compromisului fãcut pentru nationalizarea petrolului. Pentru prima datã Guvernul putea sã investeascã veniturile aduse de solul nostru în dezvoltarea tãrii. Regele îmi vorbea despre acest lucru cu exaltare, regretînd cã trebuise sã lupte aproape 20 de ani pentru a ajunge la acest rezultat. Dar iatâ-ne aici: niciodatã, dupã glorioasa perioadã a lui Reza Shah, nu mai fuseserã deschise atîtea santiere în Iran. Pe la mijlocul anilor '50-'60 s-a început constructia primelor mari baraje, ca si cea a canalelor de irigatii, a centralelor hidroelectrice si a uzinelor de îngrãsãminte chimice. S-a triplat reteaua de cãi ferate, s-au asfaltat 5 000 de kilometri de drum, s-au construit 30 000 de kilometri de drumuri secundare, a fost pusã în functiune o conductã petrolierã transiranianã de 2 500 de kilometri etc. Regele estima cã ar avea mijloacele necesare pentru a initia revolutia, despre care credea cã poate scoate tara din starea de subdezvoltare. Se gîndea la aceastã revolutie încã de pe vremea studiilor lui în Elvetia. Primul stîlp avea sã fie reforma agrarã care se lovea însã de nenumãrate obstacole.
Sperînd sã sugereze cã era cazul sã se renunte la marile domenii private, în timp ce tãranii trãiau în conditii grele, sotul meu cedase Guvernului propriile terenuri pentru a fi distribuite, încã din 1941. în 1955, s-a fondat din ordinul lui o Bancã de Credit si de Reconstructie Agricolã: 200 000 de hectare de pâmînt apartinînd domeniului public au fost repartizate la 42 000 de cultivatori. Acesta nu era decît începutul, dar era un început care i-a mãcinat pe marii proprietari, în mare parte clerici, ale cãror venituri proveneau
MEMORII        105
aceste terenuri. A înfrunta din nou clerul siit, a cãrui influentã era imensã în toatã tara si nu era deloc cel mai simplu lucru din jume. Regele era constient de acest lucru. Dar mai stia si cã progresul, deschiderea cãtre democratie, pe care si le dorea, implicau In mod obligatoriu o modificare de mentalitate. Revolutia pe care o pregãtea era si una culturalã. Nu avea sã-i reuseascã decît dacã tara, majoritatea poporului aveau încredere în el, iar la începutul anilor '60 credea cã are aceastã încredere de partea lui. Entuziasmul pe care îl trezise nasterea printului mostenitor nu putea decît sã-i întãreascã aceastã impresie.
Pe 11 octombrie 1961, am plecat într-o vizitã oficialã de trei zile în Franta. Sotul meu nutrea o mare admiratie pentru generalul de Gaulle. Dintre toti sefii de stat în viatã, el era cu sigurantã cel care încarna cel mai bine în ochii lui ideea pe care si-o fãcuse despre misiunea încredintatã: patriotism exigent, la care se adãuga o mare putere de previziune. „Cînd generalul de Gaulle a trecut prin Teheran în drumul lui spre Moscova, în 1942, avea sã consemneze în Memorii cã eram un suveran foarte tînãr. Din prima clipã, am fost subjugat de personalitatea lui iesitã din comun. As-cultîndu-1 vorbind despre Franta, simteam ecoul ambitiilor pe care le nutream eu pentru patria mea - sã fie independentã între frontierele ei. Avea o elocventã confuzã care te fãcea sã te molipsesti de încrederea pe care o avea în viitorul patriei sale." A-l întîlni din nou pe general, în momentul în care regele se pregãtea sã angajeze Iranul într-o miscare fundamentalã pentru viitorul lui, avea pentru el valoare de simbol. Cu atît mai mult cu cît, între cei doi, stima era reciprocã. Generalul aprecia eforturile sustinute pe care le fãcea suveranul pentru dezvoltarea târii, de aceea 1-a sprijinit pînã la moarte. Mult mai tîrziu, cînd Revolutia Islamicã a redus la zero deceniile de progres, fiul lui, amiralul Philippe de Gaulle, a amin-tlt de relatiile pe care le întretinuse tatãl lui cu regele, filmîndu-se, lri timpul unui interviu televizat, cu un portret al sotului meu, ase-2at ostentativ în spatele lui. îi sînt foarte recunoscãtoare pentru cã
106

a fãcut acest lucru într-o perioadã în care putini aveau curajul sã-sj exprime opiniile.
Eu însã eram foarte emotionatã si nerãbdãtoare sã revãd Parisul, încã înaintea sosirii mele, presa francezã amintea pe pagini întregi cã pãrãsisem în urmã cu doi ani Parisul ca „studentã la Arhitecturã" si cã reveneam ca „reginã si tînârâ mamã", în acelasi timp, dincolo de aceastã poveste întretinutã cu mare grijã, rãmînea o afectiune între mine si multi francezi, care îmi dãdea sentimentul cã-mi regãseam locul în sînul familiei mele adoptive.
Generalul si sotia lui au contribuit si ei la aceastã impresie, dînd primirii fastuoase o nuantã aproape maternã pentru mine, suverana încã necoaptã la acea vreme. Peste mai multi ani, mi s-a spus cã generalul, fiind întrebat: „Dintre toate sotiile conducãtorilor de stat pe care le-ati cunoscut, care vã place cel mai mult?", a rãspuns: „Farah!" „si Jackie Kennedy?", au continuat ei cu întrebãrile. „si ea e foarte drãgutã, dar Farah e strengarã, ceea ce o face sã fie specialã."
Sotul meu a avut o lungã discutie cu generalul, în timp ce sotia lui îmi fãcea onorurile la Palatul Elysee. Andre Malraux, a cãrui dedicatie n-o uitasem, a fost foarte amabil si m-a condus prin marile muzee pariziene.
L-am revãzut cu plãcere pe ambasadorul nostru, Nasrollah En-tezam, care mã primise la ambasadã în martie 1959, cînd regele, trecînd prin Paris, a dorit sã vadã cîtiva studenti iranieni...
Autoritãtile franceze au aranjat ca vizita noastrã sã coincidã cu inaugurarea Expozitiei de Artã Iranianã organizate la Paris, pentru a sãrbãtori sapte mii de ani de istorie a poporului nostru. Acesta a fost, cu sigurantã, unul dintre momentele cele mai emotionante ale cãlãtoriei noastre: atunci cînd regele, atît de legat de civilizatia si de cultura iranianã, si-a exprimat viziunea asupra viitorului tãrii, evocînd figura tatãlui sãu, Reza Shah: „Niciodatã vreun om nu si-a iubit tara si n-a crezut în ea ca tatãl meu. Era asa de devotat patriei, era convins: cultura persanã era superioarã celorlalte culturi din tara lui, din toate punctele de vedere, în acelasi timp, nici un om n-a pus atîta zel în reforma tãrii lui, în renasterea si în
i      MEMORII         107
juodernizarea ei, lucru care poate sã parã în contradictie cu dragostea lui pentru cultura persana. Tatãl meu admira trecutul glorios al persiei; voia sâ-i protejeze pe strãmosii nostri care doriserã pro-eresul patriei. Era convins ca pentru fericirea poporului era nece-
L7
sarã o modernizare rapidã".
în aceste fraze era cuprinsã toatã esenta revolutiei ideologice pe care o plãnuia regele. Se subîntelegeau si obstacolele de tot felul pe care trebuia sã le înfrunte. Nimeni nu se îndoia de acest lucru si îmi amintesc si acum aceastã frazã a lui Edouard Sablier, editorialist la Le Monde, care suna ca un fel de previziune de sorginte galicã: ,Dupa ce 1-au îmblînzit pe învingãtorul grec, dupã ce au triumfat asupra puterii romane, dupã ce i-au asimilat pe cuceritori si au supravietuit atacului mongol, dupã ce au stâpînit Imperiul Otoman si, caz aproape unic în analele contemporane, au înlãturat dominatia Armatei Rosii asupra unei provincii practic pierdute — Azerbaidjan — de ce ar trebui sã le mai fie fricã în viitor?"
sase luni mai tîrziu, în Statele Unite, am avut parte de o primire total diferitã. Fuseserãm invitati de cãtre presedintele Kennedy, proaspãt ales, iar eu eram încîntatã pentru cã visam de multã vreme sã cunosc America. Pentru sotul meu care îl întîlnise pe presedintele Eisenhower la Teheran, în decembrie 1959, scopul acestei vizite era sâ-i cerceteze succesorul si sã stabileascã primele repere ale unei relatii importante pentru economia noastrã. Regele avea, conform traditiei, mai multe afinitãti cu republicanii decît cu democratii, dar nu se îndoia cã avea sã-1 convingã pe Kennedy de fundamentul bun al politicii lui. Sotii Kennedy ne-au primit cu cãldurã — Jackie mi-a arãtat cu familiaritate toatã Casa Alba, dupã care ne-am plimbat prin parc. si acum mi-o amintesc împingînd cãruciorul micutului John-John. în Statele Unite erau un numãr ^are de studenti iranieni, majoritatea bursieri, care aderau la Par-tl(Jul Comunist Tudeh sau la alte miscãri contrare monarhiei, asa câ au avut loc manifestatii.
Din acea cãlãtorie retin manifestatiile în care se strigau slogane stile regelui. Erau peste tot, de multe ori doar la cîtiva metri de °l> asa cã regele trebuia sã strige ca sã se poatã auzi. îi auzeam de
108

dimineata pînâ seara, chiar si sub ferestrele hotelului în care locuiam.
Trebuia sâ-mi domin nelinistea, mai ales în prezenta ziaristilor, dar în interiorul meu se dezlântuia furtuna. Ascultam revendicãrile studentilor. Sigur, era un drum lung de strãbãtut, dar multe fuseserã fãcute. Paradoxal, acesti tineri iranieni erau dovada vie a acestui lucru, pentru cã erau finantati tocmai de cãtre acest stat pe care îl dispretuiau. Multi dintre ei aveau sã rãmînã aici si nici nu mai erau la curent cu situatia târii si în ce mizerie fusese ea în momentul în care Reza Shah venise la conducere. Ei nu-si dãdeau seama de drumul pe care îl fãcuse America pînâ sã ajungã la nivelul actual de bogãtie si democratie, în orice caz, aceastã primã cãlãtorie în Statele Unite m-a traumatizat. Peste cîtiva ani aveam sã refuz sã-1 mai însotesc pe sotul meu într-o vizitã oficiala în America. Atunci munceam douãsprezece ore pe zi pentru bunãstarea iranienilor, asa cã i-am spus: „Decît sa merg acolo ca sã mã jigneascã, mai bine rãmîn aici, la Teheran, unde sînt mai de folos". Peste douãzeci de ani, aceiasi oameni aveau sã strige si sã se roage pentru moartea regelui, chiar sub ferestrele spitalului din New York în care sotul meu, exilat, se lupta cu boala...
Oricum, aceastã impresie proastã nu ne poate determina sã uitãm felul prietenos în care ne-au primit Statele Unite si cele cîteva locuri pe care le-am vizitat acolo: Metropolitan, Lincoln Center, studiourile Hollywood-ului unde am luat masa în prezenta lui Gre-gory Peck. Mai sînt si alte întîlniri memorabile, una dintre ele fiind cu Walt Disney, care ne-a dãruit cîteva desene originale pentru Reza. Tot în cursul acelei cãlãtorii ne-am împrietenit cu Lyn-don Johnson, pe atunci vicepresedinte, cu sotia, fiica si ginerele cãruia am pãstrat legãtura pînã în prezent, încã novice la limba englezã, îmi amintesc cît de greu îmi era sã-1 înteleg pe vicepresedinte care avea un puternic accent texan. Apoi am mers în California, unde am descoperit cãldura si prietenia multor americani, lucru care m-a fãcut sã mã simt mai bine.
în cursul acelui an, 1962, regele a terminat de elaborat primele sase mari reforme din ceea ce el numea „Revolutia Albã". Albã,
MEMORII        109
adicã pasnica, pentru cã avea sã transforme Iranul într-o tarã modernã, fãrã sã se verse nici o picãturã de sînge.
în principal, acel program se baza pe reforma agrarã, atît de doritã de tãrani si atît de urîtã de marii proprietari. Dar în ciuda arnenintãrilor regelui, acestia din urmã nu au cedat, asa cã, la jnijlocul secolului al XX-lea, în Iran, 95% din terenurile arabile rãmãseserã în mîinile cîtorva privilegiati, iar tãranii nu aveau o situatie mai bunã decît cea a sclavilor din Evul Mediu din Europa, par acest lucru nu putea sã dureze, iar legea urma sã îi convingã pe proprietarii mai multor sate sã pãstreze unul singur si sã le vîn-dã pe celelalte Guvernului pentru a fi împãrtite tãranilor (pe vremea aceea în Iran nu exista ideea de cadastru, iar satul era folosit ca unitate de mãsurã, cu toate cã satele aveau dimensiuni variabile). La doi ani dupã promulgarea legii reformei agrare, 8 200 de sate, din 18 000 luate în calcul, fuseserã cedate Guvernului si repartizate deja la 30 000 de familii. Iar miscarea avea sã fie continuatã, în ciuda opozitiei violente a preotilor, despre care voi vorbi mai tîrziu.
A doua reformã: pentru finantarea reformei agrare, a fost nevoie de privatizarea unui anumit numãr de întreprinderi de stat. Regele conta pe faptul cã bogãtasii iranieni, în special marii proprietari, nu vor pierde ocazia de a-si investi averile în aceste întreprinderi puse pe piatã. si acest lucru s-a împlinit, dar foarte încet, elita economicã iranianã fiind temãtoare si, în mod evident, putin înclinatã sã sustinã eforturile de modernizare fãcute de cãtre suveran.
A treia reformã: nationalizarea pãdurilor si a pãsunilor — un complement indispensabil reformei agrare.
A patra reformã, de data aceasta în favoarea muncitorilor, par-hciparea muncitorilor la beneficiul întreprinderii lor: 20% din actiuni au fost rezervate muncitorilor si cadrelor.
A cincea reformã urma sã aibã consecinte nefaste: drept de vot Pentru femei si dreptul de a se prezenta la alegeri. O parte a clerului  radicalã si obscurantistã, avea sã se împotriveascã imediat acestei mãsuri, în 1936, Reza Shah, care intentiona sã dea femeilor drepturi egale cu cele ale bãrbatilor, îsi atrãsese deja furia
110
FARAHPAHLAVI
Bisericii prin faptul cã interzisese portul valului si — circumstanta agravantã, dar potrivitã caracterului de fier al acestui om — prin faptul cã ordonase politiei sã smulgã recalcitrantelor c/iador-ul (el a aplicat aceeasi mãsurã si familiei lui si prezentîndu-si public sotia si pe cele doua fiice cu pãlãrii si fãrã vãl). Nici nu se punea problema unei masuri considerate ca un atentat la pudoare, ci, dimpotrivã, o marcã elementarã de respect pentru femei. Aveau sã devinã si ele, în cele din urmã, cetãtene adevãrate. Cît despre chador, sotul meu abolise de mult legea datã de tatãl lui, lãsînd femeile libere sã-1 poarte sau nu.
în cele din urmã, a sasea reformã, era esentialã pentru dezvoltarea tãrii: crearea unui „Detasament de Instruire", alcãtuit din tineri care aveau bacalaureatul si a cãror misiune era sã alfabetizeze populatia satelor. Trebuie sã amintesc faptul cã la începutul anilor '60, în Iran, 80% din populatie era analfabetã! Deci, cum ar fi putut fi eliminatã aceastã întîrziere, dacã numãrul de profesori din epocã de-abia ajungea pentru orase? Ideea de a-i folosi pe tinerii cu bacalaureat pentru realizarea acestei opere titanice si nemaipomenite s-a dovedit a fi una genialã, care a suscitat atentia lumii întregi. Zece ani mai tîrziu, Iranul depãsise handicapul îngrozitor datoritã acestor „soldati" motivati si a Organizatiei de Luptã împotriva Analfabetismului: în tarã nu mai erau decît 20% analfabeti — rãsturnaserãm procentul.
Succesul incontestabil al metodei trebuia întãrit de rege prin fondarea, în 1964, a unui „Detasament al Igienei", format din studenti la Medicinã sau la Stomatologie, însãrcinati sã dea primele îngrijiri la tarã si, mai ales, sã-i învete pe oameni regulile elementare de prevenire a bolilor; apoi un „Detasament de Dezvoltare si Reconstructie", cu scopul de a le arãta agricultorilor metodele moderne de exploatare.
Toti acesti tineri urmau sã beneficieze, normal, de o bunã pregãtire înainte de a pleca pe teren si erau obligati sã poarte o uniformã pentru a fi usor de identificat.
Regele, Guvernul si toti cei responsabili erau perfect constienti de greutãtile pe care aveau sã le întîmpine în încercarea lor de a
MEMORII         111
une în aplicare aceste prime reforme. Stãteam mult de vorbã, iar eu eram în sinea mea foarte mîndrã sã fiu sotia unui om care punea în slujba poporului atîta curaj si o asemenea deschidere, îl a^0iiram, vedeam cã e pe punctul de a scrie pagini esentiale ale istoriei noastre si era exaltant pentru cã eram sigurã cã avea dreptate, cã era devotat în totalitate Iranului. Aceastã mîndrie era dublatã de o mare fericire: asteptam al doilea copil, care trebuia sã se nascã în martie 1963. Simteam cã trãiesc intens, cu pasiune, aveam sentimentul cã viata mea privatã se armonizeazã perfect cu cea publicã lîngã acest suveran iubitor, generos si puternic. „Sînt si eu un soldat al Revolutiei", am spus odatã, în cursul unei cãlãtorii într-un oras din sudul Iranului.
Sotul meu hotârîse sã facã publice aceste mãsuri prin intermediul referendumului, apanajul democratiilor moderne, lucru care arãta în mod clar cã epoca se schimbase: absolutismul de care dãduse dovadã tatãl sotului meu fusese necesar — inevitabil — pentru a scoate tara din starea de înapoiere în care fusese sub dinastia Qajar, iar acum intram într-o epocã în care conducãtorii îi ascultau mai mult pe cetãteni. Sotul meu respecta aici dorinta puternicã a tatãlui lui, care voia sã conducã treptat Iranul spre o monarhie democraticã si deschisã. Dar viata nu i-a lãsat timp decît pentru a parcuge prima jumãtate a acestui drum.
Nãscut în 1878 la Alasht, în Mazandaran, dintr-un tatã ofiter, cel care avea sã fie Reza Khan se angajeazã la vîrsta de 18 ani în brigada cosacã. Tãria lui de caracter îi impresioneazã repede atît Pe ofiterii britanici cît si pe cei rusi care se luptau la începutul secolului pentru putere si influentã asupra Persiei. Colonel în 1919, Reza Khan luptã împotriva bolsevicilor care amenintau sã ia pro-Vlnciile din nordul tãrii, în special Gilanul. Sub conducerea lui, anul nu se schimbã: puterea centralã este inexistentã, hotii si °bilii îsi împart provinciile; cît despre justitie, aceasta este în ntregime în mîinile clerului. Pentru patriotul Reza Khan, acesta este un spectacol sfîsietor.
112

•%p
Este numit ministru al Fortelor Armate de cãtre ultimul dintre Qajari, Ahmad Shah. De pe aceastã pozitie începe sã reorganizeze armata — lucru prealabil restabilirii autoritãtii asupra tãrii. Dar Ahmad Shah, care petrecea mai mult timp în Europa decît la Teheran, nu pare sã aibâ vreun motiv sã preia puterea pe care i-o oferea ministrul Fortelor Armate. De-abia sosit la Teheran, se grãbeste sã plece din nou în Europa, în acelasi timp, Mustafa Kemal Atatiirk doreste sã facã din Turcia o tarã puternicã si modernã. Reza Khan nutreste pentru el o admiratie din ce în ce mai mare. în scurt timp, cei doi oameni vor întretine legãturi de stimã si prietenie. Kemal este incontestabil un exemplu demn de urmat pentru ofiterul cosac, devenit generalul unei armate într-o tarã sortitã esecului, în aceste conditii, pe 31 octombrie 1925, Parlamentul voteazã cãderea lui Ahmad Shah. Este nevoie de mãsuri urgente. Se formeazã o Adunare Constituantã care, cu majoritate de voturi, îl încoroneazã pe primul dintre Pahlavi. Reza Khan dorea instaurarea unei republici, dar clerul a fost acela care 1-a determinat sã devinã rege pentru cã la acea vreme monarhia si religia erau doi stîlpi ai societãtii iraniene.
Devenit sah, Reza îsi ia numele simbolic de Pahlavi, care reprezenta limba si scrierea în timpul dinastiei Pãrtilor (250 î.Hr. -226 d.Hr.).
Datorãm acestui om exceptional, care de-a lungul întregii sale domnii a continuat sã trãiascã precum un militar — se culca pe o saltea asezatã direct pe pãmînt, se trezea la ora cinci dimineata, nu suporta lingusitorii — refacerea unitãtii Iranului. Am vorbit mai devreme despre una dintre realizãrile lui, si anume despre Calea Feratã Transiranianã. Tot el a fost cel care a instaurat învãtãmîntul primar obligatoriu, cel care a construit spitale si a dezvoltat universitatea (el a trimis primii studenti bursieri în Occident, printre care si pe Mehdi Bazargan, care avea sã fie prim-ministrul U" Khomeini...). în Iran, el este cel care a „inventat" justitia, cel care a dorit ca tara sã aibã un cod civil si o legislatie penalã dupã m°' delul marilor democratii.
MEMORII        113
Acest lucru a sfîrsit prin a retrage clerului nu numai unul dintre •jistrumentele lui de autoritate asupra poporului, ci si o importanta cursã de venituri (prin actele notariale). In timpul domniei lui, 90% Hintre clerici si-au pierdut functiile judiciare si statutul social care însotea aceste atributiuni. Bineînteles cã si-au exprimat nemultumirea — de altfel, se vor opune constant tuturor reformelor. Primul Pahlavi era un musulman practicant. Dar, cum spunea sotul tneu: „Era prea credincios pentru a-1 considera pe Dumnezeu un fel de agent electoral superior sau un inginer-sef al unui put de petrol".
Se povestesc multe anecdote pe seama acestui om exceptional si toate îi dezvãluie caracterul integru si nu prea sensibil la glume, în timpul unei cãlãtorii la Gilan, un om aleargã spre el, îngenuncheazã si îl roagã sã-1 facã paznic al sanctuarului imamului Reza, numai pentru cã acei gardieni nu fãceau nimic, ceea ce nu-i împiedica sã primeascã salariu. Atunci Reza Shah s-a întors spre cei care îl însoteau si le-a spus: „Luati-1 pe omul acesta si trimiteti-1 în armatã." Altã datã, vizitînd santierul unui palat în constructie, a rãmas încremenit în fata unui muncitor care sculpta un cap de leu pe un tavan de stuc: „Animalul tãu se uitã crucis", a observat el. „Dacã ai avea în spate aceeasi greutate pe care o poartã el, si tu te-ai uita crucis", i-a rãspuns muncitorul care nu 1-a recunoscut. Se spune cã regele a izbucnit în rîs si a cerut ca muncitorul sã fie promovat.
Revolutia Albã a continuat si a consolidat opera începutã cu patruzeci de ani în urmã de acea fortã a naturii care a fost Reza Shah. Pentru a fi sigur cã va detine puterea politicã în continuare si pentru a nu risca o fracturã socialã, regele 1-a numit în fruntea Guvernului pe unul dintre consilierii lui cei mai apropiati, în care avea încredere deplinã, Assadollah Alam. Provenind dintr-o familie de
li din Birdjand, om de mare valoare, obisnuit cu viata politicã, cunostea perfect mentalitatea iranianã a epocii lui si avea acea calitate rarã de a nu ascunde adevãrul regelui, în ajunul unei ^ari bãtãlii, e bine sã fii înconjurat de oameni exigenti si lucizi. Assadollah Alam, care va fi numit ministru al Curtii, va rãmîne Caturi de rege si de mine pînã cînd va muri de cancer în 1977.
9
Cu cîteva zile înaintea referendumului, regele s-a adresat natiunii. Cîntãrise fiecare cuvînt din discurs, îmi ceruse sã i-1 citesc cu voce tare si mã oprise de mai multe ori ca sã mai facã niste corecturi. Avea certitudinea cã va fi de folos poporului si îi simteam emotia din spatele cuvintelor, emotie pe care o împãrtãseam si eu, fiindu-i alãturi cu toatã forta sentimentelor mele. Mai tîrziu, cîncl 1-am ascultat rostind acel discurs, am fost nelinistitã si m-am întrebat cum va primi oare poporul aceastã revolutie.
„Dacã am hotãrît sã supun în mod direct aceste reforme sufragiului poporului, spunea el, am fâcut-o pentru ca nimeni sã nu mai poatã instaura vreodatã sclavagismul la care au fost supusi tãranii nostri; pentru ca nici o minoritate sã nu mai poatã exploata vreodatã resursele târii în folos personal; în fine, pentru ca niciodatã interesele unui individ sau ale unui grup de indivizi sã nu poatã distruge sau altera efectele acestor transformãri revolutionare."
Pe 27 ianuarie 1963, poporul avea sa aprobe în masã principiile fondatoare ale Revolutiei Albe. Femeile nu aveau încã drept de vot, dar ministrul care se ocupa de reforma agrarã, Hassan Arsanjani, le-a încurajat sã se prezinte la referendum, chiar dacã voturile lor nu vor putea fi numãrate. Au fost atît de multe fernei» cã a trebuit sa li se repartizeze niste cabine speciale de vot. Peste cîteva zile, presa avea sã dezvãluie cã majoritatea femeilor se exprimaserã în favoarea reformelor, în ceea ce priveste scrutinul oficial, s-a vorbit despre el doar ca titlu de plebiscit. Atitudini
MEMORII        115
Permitea lansarea optimistã a celui de-al treilea plan e dezvoltare (1963-1968).
„Scopul meu final, spunea regele, este de a aduce în douãzeci AC ani Iranul la un nivel de civilizatie si progres care va fi atunci
olîlparabil cu cel al tãrilor celor mai dezvoltate." întîrzierea pre-cOnizatã s-a înjumãtãtit în ultimii zece ani, dar abia aceastã a doua parte a ei va fi mai greu de depãsit.
în urmãtorii cinci ani, Iranul a fãcut cel mai remarcabil salt din istoria lui, dezvoltîndu-se economic cu 8,8% si depãsind astfel cele mai optimiste previziuni. Au fost definitivate niste realizãri indispensabile înaintãrii târii, cum ar fi marile baraje de la Karaj, de la Sefid-Rud si Dez, au fost lansate proiecte industriale de o importantã inestimabilã, cum ar fi Uzina de Tractoare de la Tabriz si cea de motoare de la Arak. Tot legat de uzine, s-a avut grijã si de cei care munceau pentru construirea lor — li s-au construit locuinte, bineînteles, dar si scoli, crese, dispensare etc. în aceeasi perioadã, tara a obtinut instrumentele economice si sociale care aveau sã-i permitã dezvoltarea viitoare. A fost creat Centrul de statisticã al Iranului, a fost modernizat sistemul bancar. Asistam la lansarea celor mai importante ramuri industriale în acelasi timp cu crearea universitãtilor. S-au îmbogãtit considerabil sistemul rutier si echipamentele hidroelectrice.
Toate acestea au fost posibile numai cu sprijinul poporului, prin participarea a mii de iranieni care s-au angajat în aceastã luptã ca niste adevãrati pionieri, cu trup si suflet, fãrã sã ia în considerare nici oboseala si nici timpul, fãrã vreun interes material. Dar aceste lucruri s-au fãcut împotriva vointei clerului, care a încercat mcâ din primele luni sã creeze în mai multe orase miscãri revolutionare. Preotii cei mai înflãcãrati au gãsit un sprijin în comunistii a cãror ambitie a rãmas rãsturnarea monarhiei. „Alianta blestematã
lritre rosu si negru", spunea regele. Cu putin timp înainte de refe-retidutn, un cleric de care nu mai auzisem vorbindu-se niciodatã,
11 armrne Ruhollah Khomeini, i-a scris cu mare respect suveranu-
1 Protestînd împotriva dreptului de vot acordat femeilor. El ex-lrr>a opinia cvasitotalitãtii clerului. Ce sã le rãspunzi bãrbatilor
care negau inteligenta femeilor si le refuzau dreptul de a se exprj-mã asupra vietii târii? Cã noi, femeile, valoram mai mult decît niste capre? Cã nu mai eram în Evul Mediu? La ce bun? Regele paria pe elanul irezistibil al inteligentei împotriva înapoierii si obscurantismului.
Proteste din ce în ce mai vehemente au început sã se iste în orasele sfinte, în special în Qom. în afarã de împotrivirea la drep-tul de vot acordat femeilor, preotii se mai opuneau si reformei agrare, care avea sã-i lipseascã de veniturile de pe marile proprietãti, iar în aceastã problemã s-au aliat cu marii proprietari de terenuri. Pe termen lung, nici Detasamentul de Instruire nu le convenea clericilor, pentru cã acei tineri cu bacalaureat, care aveau sã meargã la tarã împãrtind culturã, urmau sã sustragã, inevitabil, spiritele de sub unica influentã existentã pînâ atunci, aceea a religiei. Numai stagnarea pãrea sã-i convinã cu adevãrat clerului. Mai tîrziu aveam sã constat singurã cã oamenii însisi erau deranjati de sosirea în sate a soldatilor Armatei stiintei.
Cu ocazia Anului Nou, pe 21 martie 1963, politia a fost nevoitã sã intervinã pentru a reprima agitatia de la Qom. Regele se temea sã nu curgã sînge, dar era hotãrît si îl avea si pe prim-ministrul Assadollah Alam, care era un aliat decis sã nu se lase intimidat de o posibilã reactie violentã. Pe l aprilie, sotul meu a plecat într-un scurt pelerinaj la mausoleul imamului Reza de la Mashhad — eu tocmai o nãscusem pe fiica noastrã Farahnaz si nu puteam sâ-1 însotesc. Ca rãspuns la discursurile de bun venit, el le-a amintit versetele sacre din Coran si a stigmatizat interpretarea pe care le-o dãdeau unii oameni „spre profitul buzunarelor lor si în contradictie cu principiile de egalitate si fraternitate ale Cãrtii Sfinte". „Acei oameni, a adãugat el, opresc drumul spre progres si dezvoltare a tãrii. Din fericire, poporul iranian îi cunoaste bine pe reactionari. Iar dacã trebuie, o sã le facem numele public."
Au iesit singuri în fatã, în special cel mai înflãcãrat dintre tot1» Ruhollah Khomeini, care îsi lãsase deoparte respectul, pentru a tine un discurs furios împotriva progresului si a deschiderii lume, rezumate în viziunea lui prin „occidentalizarea tãrii".
MEMORII         117
ceputul lui mai, agitatia a luat proportii si un politist a fost ucis je multime în orasul sfînt Mashhad, unde regele fusese cu numai joliã luni în urmã. La Teheran si, în special, la Shiraz, rãsculatii au •ncendiat instalatiile industriale si au vandalizat magazinele în epetate rînduri. Reactia guvernului a fost sã-1 aresteze pe Khome-'ni- Tensiunea se simtea chiar în imediata noastrã apropiere. Am fost cu regele în Palatul Saad-Abad, la Shemiran, departe de centrul orasului si îmi aduc aminte cã garda îsi îmbrãcase tinuta de luptã, iar eu o strîngeam în brate pe micuta Farahnaz, în vîrstâ de numai trei luni.
Turbulentele s-au accentuat dupã arestarea lui Khomeini si, presimtind pericolul care pîndea tara, prim-ministrul Alam i-a cerut regelui sã-i încredinteze provizoriu autoritatea asupra armatei. El i-a reunit pe cei responsabili în biroul lui si le-a spus cã era posibil ca Teheranul sã fie atacat de cãtre rãsculati. Armata a primit permisiunea prim-ministrului sã deschidã focul în caz de urgentã si în numele apãrãrii Iranului. Assadollah Alam, sperînd cã-1 va mai scuti pe rege de o grijã, si-a asumat responsabilitatea sã restabileascã ordinea, spunînd clar cã, dacã va esua, îsi va asuma consecintele si a reusit, dar au fost trei sute de morti la Teheran si aproape cinci sute pe întregul teritoriu al tãrii.
Se zvonea cã Ruhollah Khomeini risca pedeapsa cu moartea. Prim-ministrul era de pãrere cã trebuia sã fie cel putin condamnat seful Organizatiei pentru Securitate si Informare (SAVAK), generalul Hassan Pakravan, om de culturã, inteligent si omenos (avea sã ocupe mai tîrziu postul de ambasador al Frantei) a fost cel care a venit si 1-a rugat pe rege sã fie milostiv. Pãrerea lui era cã spiritele tebuiau calmate, cã oamenii Bisericii trebuiau sã fie lãsati sã se obisnuiascã încetul cu încetul cu reformele si sã se multumeascã pen-1111 moment sã-1 exileze doar pe Khomeini. Regele a fost de acord.
»N-a fost nici condamnat si nici mãcar judecat, va scrie regele 11 Memorii. L-am rugat pur si simplu sã meargã în altã parte ca
Sa
a~$i etaleze elocventa lui incendiarã." Expulzat în Turcia, ayatol-
"ul i-a cerut regelui permisiunea sã se instaleze din nou în Irak si ss   • ~sl continue aici munca de ocnas. Una dintre primele persoane
118

pe care avea sã le asasineze dupã întoarcerea la Teheran, dupã Revolutia Islamicã, este generalul Pakravan, cel care îi salvase viata. Am aflat aceastã stire cînd ne aflam în exil în Bahamas. Pe mine m-a afectat foarte tare pentru cã generalul si sotia lui ne erau foarte apropiati si fuseserã prieteni cu pãrintii mei.
Esecul revoltelor reactionare din 1963 si începuturile Revolutiei Albe au fost salutate de toate democratiile lumii, în ziarul New York Times s-a scris cã regele „fãcuse front comun cu muncitorii si cu tãranii împotriva conservatorilor si a traditionalistilor."
Farahnaz s-a nãscut pe 12 martie 1963, în perioada de început a evenimentelor descrise mai sus. Am adus-o pe lume în incinta palatului. Se amenajase un cabinet stomatologic într-unul dintre subsoluri; 1-am transformat pentru moment în salã de nasteri, îmi amintesc valul de fericire care m-a învãluit cînd am aflat cã aveam o fetitã! Emotie molipsitoare: aflînd vestea, printesa Ashraf si cumnata mea, printesa Shahnaz, au strigat asa de tare, cã 1-au speriat de moarte pe un domn foarte amabil care urca pentru a-mi aduce Coranul...
Regele si fiul nostru cel mare, Reza, au luat-o amîndoi pe Farahnaz în brate. Sotul meu era foarte fericit cã avea o fatã si e foarte amuzant ce am scris în carnetul lui Farahnaz: „Predictia horoscopului: dragoste mare pentru tatãl ei". si, într-adevãr, Fahrah-naz a avut un cult pentru tatãl ei care i-a rãspuns la fel; cei doi s-au înteles perfect.
Familia noastrã crestea, iar printul mostenitor urma sã împlineascã 3 ani. scolarizarea lui ne-a frãmîntat foarte mult timp: trebuia sâ-1 dam la scoala publicã, la fel ca pe orice alt copil, sau sã-1 separãm de ceilalti? Ne-am dat seama foarte repede cã prima solutie era de neconceput: obiect de veneratie si curiozitate peste tot pe unde mergea, Reza nu avea cum sã-si gãseascã locul într-o scoalã de cartier, unde profesorii, în ciuda recomandãrilor noastre, s-ar fi purtat cu mai multã atentie cu el. Cît despre copii, acesti3 erau foarte entuziasmati si fascinati la vederea lui, iar Reza nu îO' telegea de ce. îmi amintesc mirarea lui din ziua în care am mefs
MEMORII        119
într-o scoalã si toti copiii au alergat dupã el, 1-au înconjurat si, cînd s-a oprit, nu 1-au mai lãsat sã plece... Cum nu voiam sã-l tinem departe de generatia lui, am hotãrît atunci sã construim o grãdinitã în interiorul palatului si sã primim acolo copilasi de yîrsta lui din familie si ai cuplurilor apropiate nouã.
Reza si, dupã el, Farahnaz, Ali-Reza si Leila aveau sã profite (je pe urma acestui sistem scolar, în acelasi tirnp selectiv si deschis- Din punct de vedere afectiv, aceastã solutie avea avantajul de a-i tine lîngã noi, spre deosebire de multe familii domnitoare, care au fost obligate sã-si trimitã copiii pe toatã aceastã perioada în scoli private de prestigiu din Europa sau din Statele Unite.
Copil fiind, sotul meu avusese preceptori, dupã care plecase în acel exil scolar, si am ghicit, în ciuda pudorii lui, cã suferise din aceastã cauzã. Nu dorea sã impunã aceastã experientã si copiilor lui. La vîrsta de numai 11 ani a trebuit sa plece de acasã pentru a merge la scoala elvetianã de la Rosey, la Rolle, pe malul lacului Leman. în afarã de fratele lui mai mic, Ali-Reza, care îl însotea, a cerut sã mai meargã cu el si unul dintre prietenii lui, Hossein Fardust1, un copil de origine modestã, care a fãcut astfel toate studiile împreunã cu el si care a rãmas aproape de sotul meu pe toatã perioada domniei lui.
Ca sã ajungi pe atunci în Elvetia, trebuia sã faci o cãlãtorie foarte lungã. S-au îmbarcat din Bandar-Pahlavi, un port micut de la Marea Caspicâ, cu destinatia Baku. De acolo, au traversat toatã Europa cu trenul. „Vreau ca fiul meu sã creascã precum oricare alt bãiat si sã învete sã se tinã singur pe picioare", a declarat Reza Shah la Rosey. A petrecut cinci ani în Elvetia si nu a putut sã creascã precum ceilalti bãieti pentru simplul motiv cã trebuia sã devinã rege. „Eram ca un prizonier, avea sã scrie el mai tîrziu. în °rele libere, colegii mei plecau în grup în oras, dar eu nu aveam v°ie sã merg cu ei. în timpul vacantelor de Crãciun si de Anul °u» ei mergeau la baluri si la receptii organizate de hotelurile de
~j
evenit generai, Hossein Fardust a fost numit de cãtre rege în fruntea Biroului lal de Informatii. Desi regele avea încredere absolutã în el, avea sã trãdeze dstâ lunga prietenie oferindu-si serviciile regimului islamic.
120

lîngã Rosey, dar eu nu aveam voie sa îi însotesc. Prietenii mei se distrau, rîdeau si dansau, iar eu stãteam singur în camera mea. Aveam un radio si un gramofon care îmi mai tineau de urît, dar ele nu puteau compensa distractiile la care prietenii mei puteau sã participe. A fost atît de nedrept!" Rarele lui distractii se rezumau ]a fotbal si la hochei pe gheatã.
„Cînd m-am întors, în 1936, mai scrie el, n-am mai recunoscut nimic: Bandar-Pahlavi era un oras modern, occidental. Teheranul, ale cãrui ziduri exterioare fuseserã dârîmate din ordinul tatãlui meu, începea sã capete alurã de capitalã europenã." încã din timpul adolescentei petrecute în Europa, avea aceastã stare de spirit care s-a materializat în Revolutia Albã. „Acei ani au fost cei mai importanti din toata viata mea, îmi va spune el mai tîrziu, cu exceptia melancoliei care i-a însotit: acolo am învãtat ce este democratia."
în Iran, ca peste tot, promovarea unei idei are pretul ei. Pe 10 aprilie 1964, dupã ce tocmai o sãrbãtorisem pentru prima datã pe Farahnaz si pe Reza pentru cei trei ani si jumãtate ai lui, sotul meu si fiul nostru de-abia au scãpat de un atentat, în fiecare dimineatã, Reza îsi însotea tatãl pînã la Palatul de Marmurã, unde era biroul lui. Obisnuiau sa meargã pe jos, tinîndu-se de mînã. Apoi, de la biroul regelui, cineva îl aducea pe Reza la grãdinitã, care era foarte aproape, în dimineata de 10 aprilie 1964, în mod exceptional, Reza nu mai plecase cu tatãl lui — venise un copil nou la scoalã si învãtãtoarea îl rugase sã vinã mai devreme ca sã-1 întîm-pine pe nou-venit. Asa cã regele a plecat singur cu masina, în ciuda drumului foarte scurt. De cum a apãrut, unul dintre soldatii care stãteau de pazã a început sã tragã asupra masinii. Potrivit mãrturiei valetului si a altor persoane de la securitate, sotul meu a coborît din masinã ca si cum nu se întîmpla nimic si a intrat în holul clãdirii, în tot acest timp, soldatul a continuat sã tragã spre el. Cei doi paznici care stãteau de obicei de o parte si de alta a Palatului de Marmurã, au fugit de la primul foc. Valetul a încercat sã închidã portile dupã ce regele a intrat si a fost rãnit la mînã. Bãrbatul a intrat dupã sotul meu care, fãrã sã riposteze în vreun fel, a intrat B1 biroul lui. între timp, gãrzile de corp si-au dat seama de ceea ce se petrecea afarã si au trecut la actiune. A avut loc un violent schimb jg focuri, în cursul cãruia au murit doi oameni de la Securitate — sergentii Ayat Lashgari si Mohammad Aii Babaian — ca si ucigasul lor. S-a constatat apoi cã un glont strãpunsese usa biroului sotului jjieu si se oprise în spãtarul scaunului pe care ar fi trebuit sã stea.
în tot acel timp, eram în fata oglinzii si mã machiam pentru o întîlnire de lucru care urma sã înceapã peste zece minute.
Dar a sunat telefonul. Era regina-marnã care locuia în Palatul <je Marmurã.
- Vai, Doamne, Farah jun („dragã Farah")!              
- Ce este?   Vocea ei era de nerecunoscut,  
- Ce e? Ce s-a întîmplat?                      
- Au tras asupra regelui!
Dupã care a început sã plîngâ, fãrã sã mai poatã spune ceva, iar eu era sã mor, sã mor... Ea plîngea si nu-mi spunea dacã era viu sau mort, iar eu mã sufocam. A trebuit sã fac un efort teribil ca sã pot articula:
-Dar el...el... Ce...?
— E viu, multumesc lui Dumnezeu...
stiu cã am închis si am început sã mã machiez fortat înainte sã alerg la el. Era perfect calm si dãdea ordine ofiterului de la securitate.
Ce nenorocire îngrozitoare putea sã se abatã asupra noastrã dacã regele n-ar fi mers cu masina, ci pe jos, tinîndu-1 pe Reza de mînã?
Mai tîrziu, regele a poruncit sã fie adus la el, la Palatul Ekhtes-sassi, unul dintre complicii criminalului care tocmai fusese arestat. L-am vãzut de sus pe omul acela mergînd cu mîinile legate Ia sPate si pe sotul meu care îi vorbea cu blîndete. Era foarte tînãr, tãcut si rãvãsit. Era o scenã emotionantã, îmi era milã de el si fti-am înfuriat împotriva tuturor celor care îl împinseserã la o ase-nienea nebunie.
Am aflat apoi cã tinerii care participaserã la acest atentat erau uni prieteni si fuseserã îndoctrinati de cãtre un grup de extremã ^îngâ de pe lîngã Tudeh. Creierul atentatului, Parviz Nikkhah, a condamnat la zece ani de închisoare si gratiat apoi de cãtre
122

sotul meu. Regele spunea adesea cã îi putea ierta pe cei care atentau la viata lui, dar nu si pe cei care atentau la siguranta si la integritatea târii. Eliberat, Parviz Nikkhah a aderat la monarhie si a început sã lucreze la televiziunea iranianã, ceea ce 1-a fãcut sã fie condamnat la moarte si executat la începutul Revolutiei Islamice, dupã cum am aflat, din cauza instigãrilor fostilor lui prieteni din Tudeh. Peste multi ani, unul dintre prietenii lui mi-a adus aceastã mãrturie a lui Nikkhah asupra perioadei în care era militant comunist: „SAVAK-ul, povestea el, îsi concentra toatã atentia asupra comunistilor si îi neglija pe clerici. Cînd am plecat prin sate sã îi îndoctrinez pe tãrani, acestia m-au pîrît imediat la Securitate, în vreme ce clericii puteau sã spunã orice voiau împotriva monarhiei, cãci nu pãteau nimic".
Cu cincisprezece ani înainte, pe 4 februarie 1949, regele mai supravietuise unui atentat, în zilele acelea trebuia sã prezideze ceremoniile care comemorau fondarea Universitãtii din Teheran si sã înmîneze diplomele studentilor. Era cu putin trecut de ora trei dupã-amiaza, cînd a preluat conducerea alaiului oficial. Ca de obicei, în astfel de situatii, o ceatã de fotografi s-au îngrãmãdit în jurul lui. Brusc, unul dintre ei s-a desprins de grup si, cu o armã ascunsã în aparatul de fotografiat, a tras de mai multe ori asupra regelui, de la mai putin de trei metri. „Trei gloante mi-au aruncat turbanul si mi-au atins crestetul, povestea suveranul; cel de-al patrulea mi-a atins obrazul, mi-a împins capul pe spate si a iesit pe sub nas. Nu-mi scãpasem din ochi agresorul si mi-am dat seama cã avea de gînd sã mai tragã o datã. Am avut timp sã mã întorc si sã mã aplec usor, asa cã glontul pe care ar fi trebuit sâ-1 primesc în inimã, m-a nimerit în umãr. Mai avea un glont, dar arma i s-a înfundat." Sotul meu mi-a povestit cã, atunci, bãrbatul i-a aruncat pistolul în fatã.
Chiar în acea clipã, a fost omorît de cãtre sefii politiei, care au tras amîndoi în el. socati, probabil, nici unul nu s-a gîndit sã sãra între el si focurile de armã. Bãrbatul se numea Nasser Fakhr Arai. Am aflat cã în ajunul atentatului, pentru a figura printre ziaristi s1 pentru a se putea, astfel, apropia de rege, primise un ecuson de
MEMORII         123
presã în numele unei publicatii religioase, Drapelul Islamului, în j951, la doi ani dupã încercarea de a-1 asasina pe rege, aceiasi teroristi 1-au ucis pe prim-ministru, pe generalul Haj-Ali Razmara, un om deosebit, care participase la eliberarea Azerbaidjanului ca sef de Stat-major.
Nu numai cã regele nu putea fi bãnuit de apostazie, dar el vedea mîna lui Dumnezeu deasupra tuturor aceste esecuri repetate, asalturi ale mortii, indiferent sub ce formã se prezenta. Copil fiind, era sã moarã de febrã tifoidã, la numai cîteva luni dupã încoronarea tatãlui sãu. Dupã patruzeci de zile de febrã puternicã, medicii au anuntat cã era pe moarte. Se povesteste cã a fost singura datã cînd sahul Reza, care îsi adora copilul, a izbucnit în plîns. în miezul noptii a chemat un preot si i-a cerut sã se roage pentru însãnãtosirea copilului lui. „A doua zi, febra mi-a scãzut, povesteste sotul meu, si m-am vindecat repede."
Peste cîtiva ani, pe cînd mergea cãlare la Emamzade-ye Davud, un loc de pelerinaj la munte, a cãzut foarte rãu si s-a izbit cu capul de o stîncâ. Pentru cîteva minute, oamenii care îl însoteau 1-au crezut mort. Dar, dupã cîteva clipe de inconstientã, s-a ridicat si atunci a spus cã a avut sentimentul cã 1-a salvat credinta.
Ca pilot, nu-si explica în ce mod a supravietuit prãbusirii unui „Tiger moth", un avion cu douã locuri. Se ducea undeva pe lîngã Esfahan sã vadã cum decurg lucrãrile de amenajare a unui rîu, împreunã cu generalul care comanda divizia orasului respectiv, cînd motorul a rãmas în panã. Povestite de el, cele ce urmeazã mi-au dat fiori. „Ne aflam în fata unui sat: la dreapta munte, la stînga cîmpuri proaspãt arate, pe care nici nu se punea problema sã aterizez. Asa cã m-am multumit sã fac dreapta pâstrînd o vitezã suficientã sã nu cad. Deodatã, mi-am dat seama cã muntele era tãiat de 0 ravenã mare. Am tras de manetã si am ajuns acolo. Nu mai aveam altceva de fâcut decît sã cobor pe flancul muntelui, ceea ce arri si fâcut. Dar nici n-apucasem bine sã ating solul, cã m-am trezit Cu o stîncã în fatã. Imposibil de evitat. Trenul de aterizare a fost Srtiuls, asa cã aparatul a continuat sã se tîrascã pe burtã, iar acest
124

lucru ne-a permis sã încetinim atît cît aveam nevoie. Un minut mai tîrziu, elicea s-a izbit de o altã stîncã si aparatul s-a prãbusit.
Tovarãsul tneu de drum si cu mine ne-am trezit suspendati, cu capul în jos. Nu ne-a fost usor deloc sa ne eliberãm din centurile de sigurantã. Generalul se-nverzise."
Sotul meu era convins cã nu va muri pînã cînd misiunea lui pe pãmînt nu va fi îndeplinitã, iar acest lucru explica de ce nici mãcar nu a încercat sã se fereascã de gloantele care s-au tras asupra lui în 1964, în timpul celui de-al doilea atentat, în pragul biroului, în interiorul Palatului de Marmurã. Era un om credincios.
i!   n   >i i"fj,   , v,
10
Da, mã consideram si eu un soldat al Revolutiei Albe, deoarece credeam cu toatã convingerea în corectitudinea drumului trasat de cãtre sotul meu. tara noastrã era subdezvoltatã, desi era situata într-o zonã privilegiata, îmi amintesc sãrãcia Iranului din timpul copilãriei mele. Douãzeci de ani mai tîrziu, meritam apelativul de „tarã în curs de dezvoltare" — occidentalii nici mãcar nu-si pot imagina speranta si mîndria date de aceastã simplã schimbare semanticã. Acest lucru îl datorãm vointei suveranului si a atîtor iranieni de a înainta, în ciuda mentalitãtii rigide, opozitiei din interior (reactia „rosie" a comunistilor si cea „neagrã" a clerului), ca si miile de obstacole din exterior, dintre care nationalizarea petrolului, smulsã britanicilor, rãmîne simbolul cel mai elocvent. Credeam cu adevãrat ceea ce sotul meu îmi repeta, cã mergînd înainte cu aceeasi îndîrjire de pînã acum, vom atinge la mijlocul anilor '80 un nivel economic asemãnãtor cu cel al Coreei de Sud.
Ca orice persoanã cu bunãvointã, am vrut sã ajut la orice, sã sustin initiativele, sã impulsionez proiectele, sã înlãtur obstacolele, încã din prima zi, sotul meu m-a încurajat în aceastã directie, mi-a fost îndrumãtor si sprijin. El dorea sã fiu alãturi de el, sã muncesc Pentru binele târii. Dar cum? Eu trebuia sã simt lucrurile, sã-mi Sosesc locul. Bineînteles cã sînt o sutã de feluri de a practica me-Seria de reginã, în functie de personalitatea fiecãreia si, normal, de Personalitatea monarhului. Firea mea mã împingea sã mã implic °u trup si suflet, nu numai din loialitate fatã de bãrbatul pe care îl
126

iubeam, ci si din dragoste fatã de tarã. Cred cã familia mea mi-a transmis de timpuriu dragostea ei pentru Iran, ca si dorinta de a ajuta cumva la dezvoltarea lui. Aceste sentimente pe care tatãl meu le învãtase de la tatãl lui, ambasador al Coroanei, deveniserã pentru mine o a doua naturã. La rîndul meu, voiam sã fiu de ajutor tãrii si niciodatã nu as fi putut sã visez o situatie mai bunã pentru a fi de folos, decît cea pe care mi-o oferea acum sotul rneu.
Nasterea lui Reza, apoi cea a lui Farahnaz mã îndepãrtaserã putin de la activitãtile mele. Dar trecuse vremea cînd tatonam terenul si munceam pe rupte sã mã organizez. Sau cînd mã plictiseam, în unele zile. Biroul meu era întesat si aveam orarul atît de încãrcat, încît gãseam cu greu o orã liberã în care sã iau masa singurã cu regele. Mi se întîmpla adesea chiar sã sar peste masã. Tot ce privea Iranul mã privea si pe mine. Nu puteam sã spun cã era vreun subiect care sã nu mã intereseze, totul mã interesa, numai sã pot sã fiu de folos cumva. Bineînteles cã regele si Guvernul munceau enorm, dar se mai întîmpla sã mai arunc si eu o privire de femeie si de mamã pe anumite dosare, iar lucrurile se desfãsurau mai usor uneori, datoritã interventiei mele. Cîteodatâ prezenta sau sprijinul meu fãceau posibilã depãsirea obstacolelor birocratice; deveneam avocatul anumitor proiecte care mi se prezentau si în care credeam, pe lîngã rege sau pe Ungã Guvern.
Asa s-a întîmplat în cazul leprosilor, situatia evoluînd prin lupta noastrã împotriva acestei maladii. Auzisem pentru prima datã despre aceastã boalã la scoala Jeanne d'Arc, în timpul vizitei unui francez, Raoul Follereau, pregãtit sã înlãture aceastã boalã. Pe atunci nu stiam ce însemna lepra pentru Iran. Am fost asa de socatã, cã în seara aceea n-am mai vorbit decît despre ce auzisem la scoalã. Peste cîteva zile am citit cartea Singurãtatea ochilor verzi, o poveste a unei tinere femei bolnave si izolate pe o insulã locuitã numai de leprosi. Nu-mi închipuiam cã ar putea exista vreun lucru mai îngrozitor decît acesta: sã fii alungat din lume, exilat, pentru cã ai avut ghinionul sã iei aceastã boalã oribilã.
La scurt timp dupã cãsãtoria mea, doctorul Abdolhossein Radji, fost ministru al Sãnãtãtii, m-a cãutat pentru o discutie. L-arw
MEMORII         127 it. A venit împreunã cu o femeie, doamna Ozra Ziai. Amîn-
jo{t oameni admirabili. Ei m-au întrebat dacã voiam sã accept resedintia Asociatiei de Ajutorare a Leprosilor care exista deja. Bineînteles cã am fost imediat de acord. Astfel, la zece ani dupã socul provocat de conferinta domnului Follereau, destinul mi-a dat si mijl°ace^e de a actiona, nu numai de a compãtimi.
în calitate de presedintã, am luat rapid hotârîrea de a vizita Centrul de leprosi de la Tabriz (altul se afla la Mashhad). Aici am avut un al doilea soc, mult mai puternic decît primul. Vedeam pentru prima oarã fetele desfigurate, gãurite, sfârîmate si, în mijlocul acestui dezastru, infinita tristete a privirilor... Cei mai putin afectati locuiau în case normale, dar cei mai bolnavi fuseserã trimisi în fundul unor cãmãrute întunecate, din care se degaja un miros insuportabil. Le adusesem prãjituri si omul care ne conducea le-a aruncat pe jos ca unor cîini. Cred cã niciodatã în viata mea n-am mai avut un asemenea sentiment de umilintã, de oroare si am strigat:
— Cum e posibil asa ceva'? Cum îndrãzniti? Sînt niste fiinte omenesti !
Bietul om, era zãpãcit, îi era asa de fricã sã nu se îmbolnãveascã!
Le-am întîlnit imediat si pe cele cîteva persoane devotate acelor nefericiti: medici iranieni si strãini, doctorul Marcel Baltazar în special, un francez, directorul Institutului Pasteur din Teheran, dar si mãicute si preoti crestini (aveam sã constat mai tîrziu cã nici un preot musulman nu muncea în acele locuri).
In urma acestei vizite am discutat cu specialistii în legãturã cu ceea ce se putea face pentru a îmbunãtãti soarta acelor bolnavi si ue a le oferi un spatiu de locuit mai demn.
Mi-am dat seama cã medicii nostri nu aveau pregãtirea nece-
Sarâ pentru a depista boala încã de la început — o luau drept un fel
ae eczemã sau o boalã oarecare de piele — astfel cã pierdeau ocazia
e a o trata, cu toate cã existau medicamentele necesare. Prima
°astrâ initiativã a fost elaborarea unui program de pregãtire pen-
u studenti si pentru tinerii medici.
128

Apoi am lansat un studiu pentru a constata în ce zonã a târii apãrea boala si din ce cauze, pentru a trimite cît mai repede acolo medici informati si vigilenti. Franta ne-a ajutat mult la acest studiu, trimitîndu-ne o echipã de experti, formatã din epidemiologi, din geografi si din medici, în cadrul unui acord de cooperare tehnicã.
în paralel cu acestea, ne-am gîndit la cea mai bunã metodã de a integra bolnavii, mai ales pe cei care încã mai sufereau de aceasta boalã, dar care nu mai prezentau nici un fel de semne — bolnavi; „curãtati", conform expresiei consacrate. Ideal ar fi fost sã poatã fi acceptati în spitalele obisnuite — mi se explicase cã lepra este mult mai putin molipsitoare decît se crede — dar chiar si medicilor le era fricã. Ne-am lovit de o puternicã opozitie, lucru care a condus la înmultirea sedintelor de informare. La sfîrsitul anilor '70, reusisem sã facem posibilã internarea leprosilor în anumite spitale.
în schimb, am renuntat la ideea de a reintegra persoanele vindecate în satele din care proveneau, asa cum spunea Organizatia Mondialã a Sãnãtãtii. Expertii de la Geneva nu-si puteau imagina frica pe care o provoacã aceastã boalã într-o comunitate rurala de mici dimensiuni. Dacã un membru al unei familii a fost molipsit, toatã familia trebuia sã pãrãseascã satul... Acest lucru ne-a fãcut sã construim unul rezervat în întregime persoanelor care se vindecaserã de leprã si familiilor lor.
L-am întrebat pe rege dacã putea sã ne dãruiascã vreun teren din pãmînturile lui personale si a fost de acord. Am primit un teren în provincia Gorgan, care putea adãposti o comunitate de mai bine de o mie de suflete, în anii '70, Beh Kadeh numãra trei sute de case, un spital cu cincisprezece paturi, o scoalã primarã, un cinematograf, o jandarmerie, un restaurant, o uzinã, o tîmplãrie, depozite agricole, mai multe puturi, grãdini de legume etc. Acest sat a fost atît de reusit, cã integrarea s-a fãcut în directie inversã: locuitorii localitãtilor vecine au fost cei care au venit aici, din ce îo ce mai multi, pentru a profita de restaurant sau de cinema.
Istoria nu ne-a mai lãsat timp pentru a construi si alte BeP Kadeh, dar cred cã în douãzeci de ani am reusit sã sensibilizãm in1' mile iranienilor în ceea ce priveste soarta leprosilor si a persoanei^
MEMORII        129
•^decalc, îmi amintesc, legat de acest subiect, un film, realizat de
na dintre cele mai mari poete ale noastre, Forugh Farrokhzad,
Casa e neagrã, film care a contribuit mult la înduiosarea opiniei
ublice. în cursul acestor ani am vizitat regulat locurile în care
stãteau bolnavii si de fiecare datã era sfîsietor. Femeile mã sãrutau,
îrni atingeau fata si apoi si-o atingeau pe a lor, ca si cum as fi avut
puterea sã le vindec. Uneori îmi era greu sã-mi ascund emotia în
fata atîtor suferinte si sperante.
Jn cele din urmã, în anii '70, am primit ajutorul unor medici extraordinari, pakistanezi, indieni, elvetieni si francezi, care au venit voluntar sã refacã fetele unora dintre fostii bolnavi. Sã le aranjeze nasurile, sã le implanteze gene si sprîncene, sã le desfacã mîinile chircite din cauza leprei. Niciodatã nu voi uita bucuria acelui om a cãrui fatã fusese refãcutã si care ne anunta cã urma sã se cãsãtoreascã în curînd! Era asa de fericit! Tot ascultîndu-1, îi binecuvîntam în sinea mea pe chirurgii care fãcuserã un asemenea miracol.
Unul dintre lucrurile care m-a impresionat cel mai mult a fost legat de unul dintre fostii bolnavi a cãrui soartã m-a preocupat în mod deosebit. El i-a soptit la ureche unui medic iranian care mi-a povestit: „Dacã o vedeti pe doamna, salutati-o din partea noastrã. N-o vom uita niciodatã". Unele cuvinte au puterea sã aline, precum balsamul pe ranã. Acestea mi-au dat speranta cã într-o bunã zi, tot ce este bun va iesi la ivealã, în adîncul meu, cred cã o sã-mîntã plantatã cu dragoste nu piere niciodatã.
Astfel de seminte au fost bibliotecile pentru copii. Aventura a
'nceput o datã cu vizita unei prietene de-ale mele din copilãrie,
Lili Amir-Arjornând, care tocmai se întorsese din Statele Unite,
unde terminase studiile de bibliotecarã. Ne-am întîlnit sã mai stãm
016 vorbã, iar ideea de a da cîte ceva de citit tinerilor iranieni ne-a
venit în timp ce discutam, în copilãrie, noi nu prea avuseserãm
u'te cãrti pentru vîrsta noastrã. Ni se povesteau basme strãvechi,
x>sta aceastã traditie oralã, dar majoritatea acestor povesti nu erau
rise. Cît despre acele povesti ilustrate contemporane, care se
Se<m jn Occident, nici nu se punea problema! Un singur scriitor
130

ne bucurase cu povestirile lui, domnul Sobhi, care spunea cîte Q întîmplare în fiecare dimineatã la radio, începînd cu „Bunã, copiiN (Bacceha salam!). Cîteva episoade fuseserã înregistrate si universul nostru literar se limita la ele — era într-adevãr foarte putin. Ne-art\ imaginat deschiderea culturalã extraordinarã pe care puteam sã le-o dâruim copiilor introducînd cãrtile în viata lor cotidianã. Cartea este, cu sigurantã, instrumentul cu ajutorul cãruia poti sã te proiectezi în viitor prin intermediul altor destine; si nu asa începe orice nouã viatã, identificîndu-se cu un vis? Da, dacã vom reusi sâ-i facem pe copiii nostri sã citeascã, îi vom ajuta sã pãseascã în modernitate, sã accepte cu usurintã ideile noi, sã-si însuseascã simtul eticii si ideea de responsabilitate.
Primul lucru pe care trebuia sã-1 facem, înainte de a întreprinde ceva, era sã testãm interesul scolarilor. Am hotãrît ca Lili, Homa Zahedi, deputata în Parlament, si alti cîtiva voluntari, sã meargã în cartierele populare din sudul Teheranului, cu cîteva cufere cu cãrti si sã observe reactia copiilor, si a fost dincolo de ceea ce ne asteptam noi: s-au bãtut pe povesti, asa cum s-ar fi bãtut pe dulciuri.
Plecîrid de la aceastã constatare, am creat „Organizatia pentru dezvoltarea intelectualã a copiilor si a tinerilor" si am început sã tragem semnale de alarmã. Urma sã avem mare nevoie de bani, era deci foarte important sã avem ca asociati la proiectul nostru cîteva „locomotive", cum ar fi Ministerul Educatiei si cel al Culturii. Am primit sprijinul amîndurora. La solicitarea noastrã, Societatea Nationalã de Petrol a acceptat sã ne fie si ea de ajutor. Nu ne rnai râmînea decît sã cerem ajutorul editorilor — care au fost foarte entuziasmati — al artistilor, al universitarilor si al unui anumit numãr de persoane private, capabile sã ne ajute financiar si intelectual, în acest ultim domeniu, doi tineri americani s-au oferit sã ne punã la dispozitie experienta lor. Chiar si astãzi, unul din ei, Dan, care locuieste în California, îmi trimite în fiecare an de No R uz un sãculet cu seminte de flori în amintirea altor seminte — cãrtile difl biblioteci — pe care le-am plantat împreunã.
Pentru edificarea primei noastre biblioteci pentru copii, ar° ales, bineînteles, Teheranul, care numãra cei mai multi potenti^1
MEMORII         131
cititori- Arhitect în devenire si din tot sufletul, am supravegheat ersonal estetica acestei clãdiri, ca si pe cea a tuturor celor pe care „vearn sã le înãltãm de acum înainte — trebuiau sã sugereze latura judicã a lecturii. Am hotãrît sã construim biblioteca în mijlocul unui parc, astfel încît copiii sã poatã sã treacã usor de la jocul în aer liber la cãrti si invers. tineam sã pãstrez integritatea parcurilor si singurele exceptii pe care le-am fãcut au fost pentru biblioteci si, mai tîrziu pentru muzee si teatre. Biblioteca pentru copii din Teheran, ca si toate cele care aveau sã-i urmeze, era accesibilã gratuit tuturor, de la copiii de grãdinitã pînâ la adolescentii de 16 ani. Acest lucru ne-a constrîns sã cãutãm persoane cu talente variate care sã o însufleteascã. Pentru cei micuti, aveam nevoie de persoane cu studii de puericultura, care sã fie în acelasi timp si bune povestitoare; am fost nevoiti sã le formãm. Pentru cei mai mari, era nevoie de oameni care sã-i poatã sfãtui si suficient de pasionati de cãrti pentru cã trebuiau ei însisi sã fi citit foarte mult.
Mai râmînea esentialul: cãrtile. Trebuiau scrise sau traduse pentru cã nu existau deloc.
Sã-i convingem pe scriitorii nostri sã scrie pentru tinerii cititori nu a fost greu deloc. Sã obtinem ilustratiile, în schimb, a fost complicat. Aveam pictori foarte buni, dar nu aveam traditia desenelor pentru copii. Trebuia deci sã inventãm, în domeniul acesta, Cehoslovacia era deja celebrã, asa cã mai multi artisti ai nostri au plecat acolo sã studieze. Cu aceeasi ocazie au învãtat si tehnica desenelor animate, ceea ce ne-a permis mai tîrziu sã creãm un festival international de film pentru copii si sã obtinem cîteva premii.
Din plãcere, dar si simbolic, am tradus si am ilustrat eu însãmi Mica Sirenã, de Andersen. Reza avea pe atunci doi sau trei ani si eram foarte fericitã sã-mi închipui cã în curînd va avea vîrsta la care va putea sã-mi descopere povestea si desenele — cartea con-taea si douã discuri pentru cei care nu stiau încã sã citeascã. Nor-^al> pentru cã purta numele meu, cartea s-a vîndut foarte bine si anii obtinuti astfel ne-au ajutat sã finantãm, cel putin în parte, Publicarea altor cãrti.

"l
f
In unele dintre acestea, erau expuse alte opinii politice decît ale noastre, dar eu nu aflam întotdeauna acest lucru. Am avut astfel ocazia de a mã confrunta cu exercitiul democratiei într-o tarã în care anumite ideologii — cum ar fi comunismul — erau proscrise. Autori, probabil apropiati de miscarea de stînga, de exemplu, ne aduceau texte elocvente, în care era vorba despre un leu foarte râu pe care pãsãrelele îl învingeau cu ajutorul curajului si al solidaritãtii... Comitetul editorial ezita sã le publice — ne era cunoscut gustul comunistilor pentru îndoctrinare. si, în cele din urmã, mi se cerea pãrerea. Eu eram adepta libertãtii de exprimare, convinsa fiind cã, cu cît avansa»s:îiiai mult, cu atît iranienii aveau sã fie mai capabili sâ-si dea seama singuri ce era bine sau rãu pentru ei. si apoi stiu perfect cum ar fi reactionat la un refuz din partea noastrã.
Pînã la urmã, acest lucru s-a si petrecut cu o carte ce avea un mesaj foarte transparent: Pestisorul negru. Cartea cuprinde povestea unui pestisor care înota cu încâpâtînare împotriva curentului. Organizatia a ezitat sã publice aceastã carte considerînd cã era greu sã garantezi pentru un astfel de mesaj, dupã care au cãzut de acord si cartea a apãrut. Dar acest lucru s-a aflat imediat si, de cum a apãrut cartea, pestisorul negru a fost împodobit cu toate virtutile Rezistentei. El a devenit simbolul luptei împotriva monarhiei si atunci cînd autorul cãrtii a murit, s-a zvonit sã fusese omorît de cãtre politia secretã. I-am dat fãrã sã vrem un rãsunet pe care nu 1-ar fi cunoscut, dacã arn fi lâsat-o în pace din primele clipe.
în sens larg, eu mã implicam mult în crearea acestor cãrti pentru tineri. Verificam machetele, desenele, ascultam casetele.
Organizatia a construit mai multe biblioteci în orasele principale ale târii si, vâzînd încîntarea copiilor, am hotãrît sã introducem si niste cursuri de initiere în muzicã, precum si ateliere de artizanat si de teatru. Ardavan Mofid, care era vin povestitor minunat, a luat în sarcina lui teatrul; tot el este cel care va conduce mai tîrziu teatrul ambulant. Exprimarea oralã si miscarea corpulu' venea în continuarea descoperirii lecturii. Ea permitea întruparea visului si adãuga o dimensiune ludicã acestui exercitiu. Copiii se deghizau, se machiau si chiar si pe cei care nu îndrãzneau sã
MEMORII        133
asta, numai privindu-i pe ceilalti îi ajuta sã iasã din ei însisi, în cele (jiu urma au fost deschise si atelierele de cinema, în care copiii învãtau sã filmeze pe bandã de 8 mm si sã iubeascã cinematograful1. pestivalul filmului pentru copii avea sã dea o nouã dimensiune acestei experiente.
Dar ambitia noastrã cea mare era sã ajungem si la tarã, pînâ în cele mai îndepãrtate sate, iar pentru acest lucru organizatia a creat biblioteci ambulante, în functie de relief si de starea drumurilor, le instalam la bordul camionetelor, ale jeepurilor sau chiar pe spinãrile catîrilor, dacã numai acestia puteau trece prin acele locuri. Dupã cîteva zile sau o singurã datã pe lunã, dacã traseul era lung, bibliotecarii ambulanti treceau sã ia cãrtile înapoi si sã lase altele în loc.
Bibliotecile ambulante functionau în simbiozã cu învãtãtorii Armatei stiintei care ajungeau si ei pînã în satele cele mai depãrtate. Din ce în ce mai des asistam la asemenea scene care ne umpleau de sperantã: copii care citeau în familii în care pãrintii erau analfabeti. Aveam si un teatru ambulant, cum am spus si mai sus, care mergea din sat în sat. Multi occidentali care veneau în Iran pentru festivaluri erau invidiosi pe noi pentru aceastã initiativã.
Angajamentele mele pe lîngã Organizatiile nonguvernamentale pentru educatie, sãnãtate, culturã, sport etc. mã ajutaserã sã înteleg cum sã-mi practic mai bine meseria de reginã. La început, bulversatã de sutele de scrisori care ajungeau la palat, crezusem sincer cã puteam sã ajut pe toatã lumea, sã usurez situatiile cele mai disperate si imposibil de rezolvat. Uneori le dãruiam chiar din banii mei; nii-a luat ceva timp sã accept inutilitatea acestui lucru. Nu puteam sâ-rni împart la infinit bugetul, care era foarte limitat, iar banii statului nu erau inepuizabili. Dacã nu-ti asculti decît inima, sfîrsesti Prin caritate, dar caritatea nu schimba nimic fundamental în situatia °arnenilor. Dacã voiam sã mã fac folositoare, trebuia sã-mi concen-rez energia asupra cîtorva dosare care cereau mai multã atentie si sa le finalizez.
Barele cineast Abbas Kiarostami îsi va începe activitatea în aceste ateliere.
134

La mijlocul anilor '60, la cinci ani dupã cãsãtoria mea, aveam în fine sentimentul cã îmi gãsisem rostul. Atunci regele si prim-mi-nistrul au hotãrît sã mã numeascã regentã.
Acest lucru însemna cã în cazul mortii suveranului, pînã lg majoratul lui Reza, adicã pînã cînd va împlini el 20 de ani, destinul Iranului va cãdea pe umerii mei. Nu m-am gîndit nici mãcar o clipa cã acest lucru s-ar putea întîmpla. Nici mãcar o clipã... Aveam 28 de ani, sotul meu avea numai 46 si asteptam cel de-al treilea copil. Eram foarte fericiti, mai încrezãtori ca oricînd în destinul târii, regele nu suferea de nici o boalã si Dumnezeu pãrea într-adevâr cã îl apãrã de fanaticii care îi doreau moartea.
Am primit aceastã decizie ca pe un omagiu absolut formal, chiar dacã ea a fost ratificatã de cãtre Parlament; reprezenta pentru mine dovada stimei sotului meu, a încrederii pe care o avea în sotia lui. Eram mîndrâ si coplesitã de ceea ce se întîmplase.
Apoi am realizat semnificatia simbolicã a acestui gest: bãrbatul care provocase tara sã dea drept de vot femeilor tocmai încredintase conducerea Iranului uneia dintre ele! Era o initiativã lãudabilã într-o tarã musulmanã. Am aflat dupã aceea cã multi deputati se opuseserâ din rãsputeri acestei noi revolutii a moravurilor... Cîteva luni mai tîrziu, regele avea sã meargã si mai departe hotãrînd sã mã încoroneze alãturi de el. Nu mai exista nici mãcar un singur exemplu de asemenea onoare în toatã istoria Persiei.
„Femeia, explica el tãrii, este în prezent în Iran complet diferitã de ceea ce reprezenta acum cîteva secole si chiar acum cîteva zeci de ani. Avînd acces la orice, poate avea acces si la Coroanã. De altfel, împãrãteasa a jucat un rol extrem de important în ultimii ani pe lîngâ poporul ei, a fost un adevãrat sprijin pentru mine si si-a îndeplinit obligatiile cu o asemenea fervoare si pasiune, cã meritã din plin aceastã demnitate. Da, ea a fãcut foarte multe pentru toatã lumea si va mai face pentru ca misiunea noastrã mai are mult pînã sa se apropie de sfîrsit." ,          • •         i ,, ,; .....
11'
Desi domnea de un sfert de secol, sotul meu respinsese în mod constant ceremonia ungerii lui. Celor care îl presau sã facã acest lucru le rãspundea pe un ton grav cã o va face cînd va simti cã tara a pornit pe drumul progresului, dar cã, asteptînd acea clipã, nu simtea nici o mîndrie specialã sã fie suveranul unui popor sãrac si analfabet în mare parte. Dupã 1965, constatînd efectele Revolutiei Albe si mai ales mobilizarea si pasiunea pe care le trezise aceasta în întregul Iran, regele a început sã punã oficial problema încoronãrii lui. Cu atît mai mult cu cît Reza, printul mostenitor, care urma sã împlineascã sapte ani, putea sã fie asociat de acum înainte cu acest gest de un simbolism înalt, cum îl dorea sotul meu.
Nasterea celui de-al treilea copil — Ali-Reza — fiind asteptatã în primãvara lui 1966, ceremonia de încoronare a fost hotãrîtã pe 26 octombrie 1967, datã aniversarã, cînd Regele avea sã sãrbãtoreascã 48 de ani.
Pentru el, încoronarea trebuia sã fie un eveniment împãrtãsit de
toti iranienii, pentru cã marca începutul unei ere noi: deci, era abso-
Jut necesar sã-i dãm un rãsunet extraordinar. S-a constituit un
"Comitet de încoronare" pentru organizarea acestei zile istorice.
Conducerea lui a fost încredintatã unui vechi tovarãs de-al sahului
<eza, un bãrbat care îi sustinuse dinastia încã de la început, gene-
alul Morteza Yazdan Panah. Avea sã fie secundat la îndeplinirea
cestei misiuni de cãtre Assadollah Alam, fostul prim-ministru,
umit de curînd ministru al Curtii.
136

Reza Shah fusese uns rege pe 26 aprilie 1926 — la sase dupã ce fusese desemnat de Adunarea Constituantã — tot la de 48 de ani. încoronarea a avut loc la palatul Golestan. La ternii, narea ceremoniei, viitorul meu sot, care domnea de sapte ani, a fost proclamat oficial print mostenitor.
Comitetul de încoronare a ales din nou Golestanul pentru ungerea regelui si astfel, la 41 de ani dupã tatãl lui, sotul meu ar fi trebuit sã îndeplineascã gesturile solemne ale monarhiei, pînã la vremea în care Reza ar fi putut sã-i urmeze la tron; Reza, care si el avea exact sapte ani...
Sute de oameni aveau sã se înghesuie împingîndu-se în ferestrele si lemnãria Golestanului: am hotãrît, deci sã verificãm serios clãdirea. Astfel, cînd am coborît un portret urias al sahului, pentru a-1 scutura de praf, am descoperit ca palatul era gata sã se prãbuseascã — o crãpãturã enormã brãzda peretele de la un capãt la celãlalt. Alarmati, arhitectii au confirmat cã structura de rezistentã începuse sã se distanteze din cauza presiunii tavanului. De-a lungul anilor, oamenii încãrcaserã terasele fãrã sã tinã seama de greutate. Era timpul sã facã ceva: dintr-o clipã în alta edificiul putea sã se dãrîme, ucigîndu-si musafirii. Lucrãrile au început imediat, iar eu m-am gîndit cã e un semn bun faptul cã încoronarea regelui venise în ajutorul bãtrînului nostru Golestan.
Coroana pe care urma sã o poarte sotul meu era proprietatea Trezoreriei si era pãstratã în pivnitele Bãncii Centrale. Ea fusese comandatã de cãtre Reza Shah la un bijutier persan pe nume Seradj-ed-din si era fãcutã în stilul coroanelor sassanide. Normal cã pentru mine trebuiau toate inventate: si coroana, si hainele, si pr°" tocolul, pentru cã nici unul dintre suveranii nostri, dupã cum afli mai spus, nu-si încoronase vreodatã sotia. si cum pietre pretioase se gãseau din belsug în cuferele Trezoreriei, nu mai rãmînea dectt sã gãsim un bijutier care sã o realizeze într-un timp relativ scurt-Bineînteles cã voiam douã coroane care sã semene, fiind obligaW' riu sã aibã acelasi stil. Primele schite ne-au dezamãgit, în cele di11 urmã, casa parizianã Van Cleef & Arpels a fost cea care a reusit s» îmbine cultura persanã, eleganta si feminitatea.
MEMORII        137
Domnul Pierre Arpels a venit special la Teheran sã-si aleagã pietrele, dupã care, fiind interzis sã iasã cu ele de pe teritoriul tãrii, a plecat si s-a întors cu specialisti de la atelier ca sã le monteze.
Cît despre manta, nici mãcar nu aveam un model, cum a fost în cazul coroanei. Eu nu voiam sã semene cu cele purtate de reginele din Occident, dar nici nu aveam vreo gravurã veche care sã-mi inspire un stil pur iranian. De aceea am fãcut-o pînã la urmã simplã si albã. Cel care a desenat si mantaua, si capa, care trebuia brodatã dupã motive iraniene, a fost Marc Bohan de la Casa Christian Dior. Amîndouã au fost croite la Teheran, la clubul ofiterilor, singurul loc din capitalã care dispunea de mese suficient de lungi pentru trenã.
Pentru broderii, am chemat o vecinã de-a noastrã, de pe vremea cînd locuiam în acel apartament cu terasã, dupã moartea tatãlui meu. în adolescentã, aceastã tînãrã femeie, Puran, mã emotionase mai întîi prin felul în care cînta la pian. O invidiam, era o bunã pianistã. Apoi am observat cã broda minunat, iar sora ei, Iran, picta (am si cumpãrat de la ea mai tîrziu cîteva tablouri). Ea a fost de acord sã realizeze aceastã operã artisticã, a cãrei fotografie avea sã facã turul lumii. Alãturi de ea lucrau mai multe croitorese iraniene si douã elvetiene.
Ziua încoronãrii a fost declaratã zi de sãrbãtoare în toatã tara, pentru ca toatã lumea sã se poatã bucurã de eveniment. Plecînd de la Palatul de Marmurã, trebuia sã ajungem la Golestan cu niste trãsuri de pe vremuri, una pentru mine, alta pentru rege si alta pentru printul mostenitor. La Golestan, fiecare dintre miscãrile noastre trebuia sã se înscrie în coregrafia generalului Yazdan Panah, mare maestru de ceremonii. Printul trebuia sã intre primul, urmat de garda lui de corp, trecînd prin mijlocul multimii tãcute. Pentru el fusese asezat un scãunel în stingã tronului: trebuia sã se aseze si sã a5tepte. Dupã aceea apãream eu, urmatã de tinere fete care îmi Uneau trena, escortatã de domnisoarele de onoare. Regele venea ultimul. Urma încoronarea lui, apoi a mea. Trebuia sã îngenunchez In fata lui. încoronîndu-mã, trebuia sã aibã grijã sã nu-mi strice coafura si sã-mi potriveascã bine coroana.
138

Am început sã repetãm fiecare gest, pe care poporul iranian si milioane de telespectatori aveau sã-1 vadã în ziua stabilitã. si Reza s-a pregãtit, ajutat de guvernantã. Aceasta mi-a povestit mai tîrziu cã la începutul repetitiilor era foarte agitat, alerga de colo-colo, pînã cînd ea a avut ideea sâ-1 îmbrace cu uniforma pe care trebuia sã o poarte în timpul ceremoniei, în acel moment si-a constientizat rolul si totul a fost excelent. Aceste repetitii au fost o ocazie potrivitã pentru mine de a încerca sã rezolv problemele care apãreau între fratii si surorile regelui, ca si între doamnele mele de companie, deoarece ele riscau sã genereze ranchiunã si conflicte, dacã nu eram atenti. Aceste certuri îl enervau pe rege si mã deranjau si pe mine, deci trebuia sã le înlãtur si am fâcut-o. în schimb, alegerea muzicii care avea sã acompanieze încoronarea a fost un moment nemaipomenit, în timpul meselor la regina-mamã, ministrul Culturii, Mehrdad Pahlbod, ne punea diferite creatii ale compozitorilor iranieni. Eu si sotul meu arn ales bucãtile care îmbinau emotia cu solemnitatea.
Cu cît ziua încoronãrii se apropia mai mult, cu atît eram mai e-puizatã, pentru cã toate aceste pregãtiri se adãugau la programul meu obisnuit, care, în mod normal, de-abia îmi mai lãsa timp sã respir. Asa cã am slãbit si-mi amintesc cum regele a glumit afectuos într-o searã: „Ai fãcut-o special, ca sã ai obrajii scobiti si pometii ridicati în ziua încoronãrii!" stia cã nu-mi plãceau deloc obrajii rotunzi si plini ai fetei pe care o ceruse de sotie cu opt ani mai înainte...
O multime compactã si coloratã se înghesuia de-a lungul strãzilor, pe care urma sã mergem în acea zi de 26 octombrie pentru a ajunge la Golestan. Era o zi frumoasã si însoritã. De cum am apãrut, lumea a început sã scandeze cu bucurie: Djavid Shah! Zende-bad Shahbanu! („Trãiascã sahul! Trãiascã sotia sahului!")
Din acea caleasca a timpurilor trecute, trasã încetisor de saisprezece cai, scrutam fetele oamenilor si toate erau luminoase, deschise. Compatriotii mei îrni acordaserã cu generozitate afectiunea lor încã din prima zi, dar acum ne cunosteam si speram cã am stiut sã le demonstrez, prin munca mea, cît de mult îi iubesc. Oricum pãrea cã existã o adevãratã legãturã între noi de acum înainte, asa
MEMORII         139
p! simtit în dimineata aceea primindu-le saluturile si sãrutãrile pe care le întorceam si eu din toatã inima, „împãrãteasa a fãcut multe si va mai face multe pentru cã sarcina noastrã mai are mult pînã se va sffrsi", spusese regele. Mã gîndearn cu fericire la aceste vorbe: da, un drum lung ne râmînea de parcurs, dar încrederea exista si aveam suficient timp si curaj sã muncim înainte...
Drumul prin tot centrul Teheranului a fost superb, plin de flori sj buna dispozitie. Printul ne urma în trãsura lui, alãturi de comandantul Gãrzii Imperiale, generalul Mohsen Hashemi-Nejad. Pe unde trecea producea o veselie copilãreascã în rîndurile multimii. El ascultase cu atentie recomandãrile mele, învãtase sã salute multimea, repetase cu rãbdare gesturile pe care trebuia sã le facã, dar eu eram putin nelinistitã pentru cã se trezise cam rãcit si cu o usoarã febrã. Intrînd primul în fastuosul Golestan, sub ochii lumii întregi, copilul a fost un model de seriozitate si de emotie. Presa din întreaga lume avea sã scrie cã a fost, prin felul în care s-a purtat, „steaua" acestei ceremonii. si, într-adevãr, revãzînd înregistrarea dupã cîteva zile, m-am emotionat pînã la lacrimi.
Intrarea mea, ca si cea a Regelui au fost lipsite de orice notã falsã. Am avut timp suficient sã zîmbesc si la micuta mea Farah-naz, care stãtea foarte cuminte în dreapta tronului, înconjuratã de familie. Sotul meu dorise ca aceastã ceremonie sã aibã un caracter strict iranian, de aceea nici nu invitase suverani strãini si sefi de stat, cu exceptia printului Karim Agha Khan si a begum-ului Ommeh Habîbeh, datoritã legãturilor istorice de respect si de prietenie care ne uneau — legãturi care aveau sã se continue si în exil. în schimb, erau de fatã toti ambasadorii târilor reprezentate la Teheran. Regi-na-mamã însã nu a vrut sã vinã. Mentionez cã Tudehul a pretins cã era moartã si cã noi voiam sã ascundem acest lucru. Ceremonia a uiceput o datã cu sunetul trompetelor. Imamul moscheii a deschis-o Printr-o rugãciune, apoi a adus Coranul si i 1-a dat regelui sã-1 sãru-le- Apoi au fost aduse podoabele împãrãtesti si regele a luat sabia si ^antia pe care le purtase tatãl sãu. I s-a adus coroana pe care a luat-o
u fermitate si si-a asezat-o pe cap, în timp ce afarã au început sã se salve de tun.
140

O clipã mai tîrziu, regele s-a asezat pe tron si a citit jurãmîntul de credintã, care astãzi, dupã toate suferintele îndurate în Iran, are un ecou sfîsietor:
„Multumesc lui Dumnezeu Care m-a ajutat sã fiu de folos tãrii si poporului meu cu tot ceea ce mi-a stat în putere, îl rog pe Dumnezeu sã-mi dea fortã sã muncesc în continuare asa cum am muncit si pînã acum. Singurul tel al vietii mele este onoarea si gloria patriei. Nu am decît o singurã sperantã: sã pãstrez independenta si suveranitatea Iranului, sã ajut poporul iranian sã meargã înainte. Sînt gata sã-mi dau viata pentru a atinge acest scop. Fie ca Domnul Atotputernic sã mã ajute sã las generatiilor viitoare o tarã fericitã si o societate prosperã si sã-1 aibã în pazã pe fiul meu, printul mostenitor, în lunga sarcinã pe care la rîndul lui o va avea de îndeplinit..."
Apoi a fost rîndul meu. Am îngenuncheat la picioarele regelui si, în clipa în care mi-a asezat coroana pe cap, am simtit cã a schimbat statutul tuturor femeilor iraniene. Cu numai patru ani mai devreme, în acelasi articol de lege referitor la handicapatii mintal, nu aveam nici mãcar dreptul elementar de a ne alege reprezentantii! Coroana aceasta stergea secole întregi de umilintã; mai sigurã decît toate legile, proclama cu solemnitate egalitatea între bãrbat si femeie.
Nu obtinusem vreo putere în plus si a doua zi nu m-am simtit mai importantã decît înainte, nu era în natura mea un asemenea comportament. Puterea nu mi se pãrea pretioasã, decît în mãsura în care îmi dãdea posibilitatea sã îmbunãtãtesc situatia iranienilor; pentru mine, personal, nu aveam nici o dorintã de putere, îmi aduc aminte cã la aparitia unui film despre mine, un ziarist american a spus: „Nu apartine lumii acesteia". Pe moment, n-am înteles ce voia sã spunã, eram prea prinsã în actiune, prea dornicã sã fac ceva, sã ajut. N-am înteles decît mai tîrziu, în exil, cînd cîteva persoane au încercat sã-mi caricaturizeze rolul si sã mã prezinte ca fiind dornicã de putere. Poate cã dorinta de bani si putere este un lucru normal, dar eu nu m-am gîndit la asa ceva nici mãcar o secundã.
Cu un an înainte de acea zi istoricã, pe 28 aprilie 1966, îl nãscusem pe Ali-Reza. „Seamãnã mult cu tatãl lui, are pielea deschisã".
MEMORII         141
fnx-am notat eu a doua zi în caietul copilului. Dumnezeu ne cople-S6a cu bunãtatea lui: dupã Reza, atît de constient de responsabilitãtii6 care îl asteptau, dupã buna si romantica Farahnaz, cãreia îi plãcea sã se ocupe de dezmostenitii soartei si sã stea ore întregi în naturã sã mîngîie animalele, ne-a dãruit cel mai strengar copil din cîti existã pe lume. încã nu stiam acest lucru, normal, dar nu avea sa treacã multa vreme pînâ sã-1 aflãm.
Spre deosebire de Farahnaz care a vorbit foarte repede într-un niod adorabil, Ali-Reza a început mai greu, dar cînd s-a hotãrît, a fâcut-o impecabil si cu un simt al umorului care te fãcea sã rîzi pe loc. „Lumea o sã spunã: Ce mai Maiestate în haine de casã!", mi-a zis el într-o dimineatã pe cînd mã grãbea sã mã îmbrac pentru a merge în parc. Altã datã, în timp ce el mînca si noi stãteam de vorbã prin preajma lui, una dintre verisoarele mele i-a furat un cartof prãjit din farfurie. L-am vãzut întorcîndu-se si cãutîndu-1 din ochi pe servitor: „Alain, adu o furculitã pentru domnisoara Jaleh, te rog".
Avea atunci trei ani si voia sã-i spunem ori Toutoune, cum îi spunea guvernanta lui frantuzoaicã, ori „pilot", pentru cã visul lui era sã piloteze avioanele de vînãtoare americane ,,Phantom", care îl fascinau.
— Toutoune, esti rãu!
— Nu, sînt pilot, rãspundea el.
Eram în plinã perioadã hippy si într-o searã 1-am auzit spunîn-du-i guvernantei lui, cînd aceasta încerca sã-1 ducã la baie:
— Nu vreau sã fac baie, vreau sã fiu un hippy murdar.
Altã datã, în timpul mesei, a spus cã îi place „amorul liber"...
Cîteva luni mai tîrziu a intrat la grãdinitã la Liceul Razi, acolo Unde mi-am dat si eu bacalaureatul si care se dezvoltase între timp Si îsi construise clãdiri noi în nordul Teheranului. Clãdirea se extinsese pentru a primi si copii mai mici (Ali-Reza a mers aici, spre Deosebire de fratii lui mai mari, care au urmat scoala la palat). I-a Plãcut acolo asa de mult, încît dupã prima zi a refuzat sã plece de la Scoalã si i-a spus soferului sã vinã acasã fãrã el.
învãtãtoarea îl iubea mult, dar uneori nu reusea sã se facã res-Pectatâ sau sã-si pãstreze tonul serios. Avea foarte multã imaginatie sl fãcea o grãmadã de prostii, într-o zi, a fost chiar savuros:
142

— Proasto! i-a strigat el învãtãtoarei care tocmai îl certase pentru a nu stiu cîta oarã.
— La colt, Ali-Reza, esti pedepsit!
— O sâ-i spun mamei.
— A, da? Stai câ-i dãm chiar acum un telefon dacã vrei. Iar el, superior:
— Nu-i nevoie, oricum n-o sã înteleagã.
Aceste istorii copilãresti îl distrau si pe rege, dar si pe mine. Ni le povesteam în putinele clipe de intimitate si vedeam cum fata sotului meu se destinde si se lumineazã ca prin minune. Am mai spus cã-i plãcea foarte mult sã stea copiii cu el cînd îsi fãcea exercitiile fizice dupã-amiaza. Vorbeau, rîdeau si de cele mai multe ori se lãsa cu distractie. Ali-Reza i se urca în spate ca sã se joace de-a calul sau se bãteau cu perne, de zburau un sfert de orã fulgi prin toatã camera.
Un ministru, Abdol-Majidi mi-a povestit cã într-o dupã-amiazâ, în plin consiliu, 1-a vãzut pe rege întorcînd privirea spre o usã care a scîrtîit. „Suveranul nu mã mai asculta, mi-a spus el. Dintr-o datã, era la mii de kilometri de problemele noastre. Atunci, m-am întors si eu spre usã. în prag era micuta Farahnaz, care astepta ca tatãl ei s-o pofteascã sã intre si era între ei asa o tandrete, cã m-am ridicat discret si i-am lãsat singuri."
Copiii simteau ce putere aveau asupra tatãlui lor, iar acesta stia sã îi facã sã rîdã, sã reia comunicarea lor întreruptã în zilele de muncã sau de vreo cãlãtorie oficialã. „Tu stii mai bine decît mine sã vorbesti cu copiii", îi spuneam adesea. Dacã mergeam la ei în timpul mesei sâ-i sãrutãm înainte de o receptie de la care nu puteam lipsi, la vederea Regelui, guvernantele îsi pierdeau toatã autoritatea fatã de copii. S-ar fi zis cã în scurtul timp cît stãtea cu ei, regulile de disciplinã era brusc abolite, îl revãd si acum pe Ali-Reza obligat de doicã sã mãnînce spanac si scuipîndu-1 pe tot, cînd izbucnea în rîs la vederea tatãlui lui... Era supãrãtor, încercam sã le încurajez pe guvernante, care se strãduiau din toate puterile sã-i educe pe copiii nostri, dar în acelasi timp eram foarte fericitã ca exista o astfel de complicitate între ei si rege... si acesta era un dar al Cerului.
§                                                                                     MEMORII 143
Sotul meu era de acord ca guvernantele sã fie severe, dar nu to-;ra agresivitatea sau nedreptatea, îmi amintesc ce furios era într-o searã cînd a gãsit-o pe Farahnaz plîngînd în camera ei... Eu mai eram încã la birou cînd 1-am vãzut intrînd, palid, cu fetita în brate.
- S-o dai afarã pe guvernanta imediat! Imediat!
Putea sã înteleagã câ-ti iesi din fire în fata obrãzniciilor lui Ali-Reza, dar nu putea suferi nedreptatea. Farahnaz era atît de dulce, atît de atentã la necazurile celorlalti, cã i se pãrea de nesuportat sã o vadã supãratã.
Avea cu fiecare dintre copiii lui un soi de complicitate specialã. Dragostea pentru naturã si latura bãietoasâ a lui Farahnaz îl în-cîntau. Mare fiind, îi plãcea sã sarã peste treptele palatului cu motocicleta, spre disperarea oamenilor de la protocol, care îi strigau ca-1 deranjeazã pe rege. Dar el iesea din birou zîmbind cîteva clipe si o privea fâcînd acrobatii si le spunea: „Lãsati-o, lãsati-o!" In ceea ce-i priveste pe bãieti, îi plãcea sã descopere la ei semnele pasiunii sale pentru masini si avioane.
— Uitã-te la Reza, îmi spunea el, are încheietura mîinii putin mai groasã decît degetul meu mare si conduce deja foarte bine.
Peste ceva timp va avea cu Leila, cel de-al patrulea copil al nostru, niste discutii despre seceta care o îngrijora foarte tare. Sâru-tînd-o înainte sã adoarmã, el obisnuia sã-i spunã: „Roagã-te sã plouã, Leila Ju/7." Seceta, asa de dramaticã pentru agricultura noastrã... „îmi place cerul acoperit de nori", repeta mereu Leila, acum dispãrutã. Iar eu mã gîndeam foarte emotionatã: „Tatãl ei i-a transmis dragostea lui pentru ploaie. „Pentru totdeauna".
Nasterea lui Ali-Reza ne constrîngea sã ne gîndim serios la mutare. Palatul Ekhtessassi, în care locuiam de cînd ne cãsãtoriserãm, era prea mic pentru a ne adãposti pe toti. Nu avea decît douã dormitoare, unul pentru rege, celãlalt pentru mine. Pe Reza îl instalasem într-o vilã din apropiere. Pentru Farahnaz a trebuit sã mai adaugãm un etaj la vila aceea. Nu mai puteam sã facem la fel si Pentru Ali-Reza, asa cã lui i-am dat biroul meu, care era lîngã doritoarele noastre, dar nu mai puteam continua asa. Ne sufocam, la
144

propriu si la figurat, cãci palatul Ekhtessassi, care era pe timpul luj Reza Shah o oazã de verdeatã si de aer curat, ajunsese, de-a lungul deceniilor si a cresterii galopante a Teheranului, invadat permanent de valul zgomotos si poluant al masinilor. Nici grãdina nu era, de altfel, foarte mare.
Ne gîndisem de mai multe ori sã ne mutãm în palatul cel mare de la Niavaran, dar prinsi cînd unul, cînd altul cu treburile noastre cotidiene, am abandonat treptat aceastã idee. Construit la începutul anilor '60 pentru a adãposti musafirii, palatul Niavaran avea imensul avantaj de a fi situat pe versantul Muntilor Elburz, la 1700 de metri altitudine, mult deasupra norilor de fum ai orasului si în mijlocul unui parc frumos... Am fãcut o vizitã acolo si ne-am apucat imediat de lucrãrile necesare camerelor copiilor si receptiilor oficiale, inerente activitãtii unui conducãtor de stat. Din grija permanentã de a nu cheltui prea mult pentru noi, eu, care pe vremea aceea îmi petreceam o mare parte din timp cãutînd bani pentru unul sau altul dintre organismele pentru care lucram, am renuntat la montarea unei instalatii de aer conditionat, mai ales cã vara ne mutam de obicei în palatul Saad Abad, care era mai rãcoros. Era o prostie, arhitectul mi-a repetat-o de multe ori, dar eram încãpãtînatã, foarte multumitã cã mã privam de acest lux. Izolarea termicã a palatului era foarte proastã, aveam sã suferim mult de cãldurã, lucru care îi va da ocazia regelui sã glumeascã pe seama „simtului meu excesiv al datoriei".
Preferam sã locuiesc la Niavaran decît la Saad Abad care era un palat sobru si închis si avea un parc vechi oarecum sufocant... Niavaran era modern, luminos. La sud aveam o priveliste superbã asupra orasului, la nord se vedeau Muntii Elburz, iar la est se zãrea vulcanul Damavand cu calota de zãpadã. Acestea fiind zise, Palatul Niavaran era fvinctional si cãlduros, dar nu avea strãlucirea palatelor regale construite de europeni, îmi amintesc uimirea scriitoarei Lesley Blanch în momentul în care am primit-o în vederea publicãrii unei cãrti1 a cãrei protagonistã urma sã fiu.
lFarah Shahbanu of Iran, op. cit.
MEMORII        145
„Ca o primã impresie, sînt surprinsã, a spus ea, pentru cã în ce priveste splendoarea sau mãrimea nu seamãnã deloc cu palatele europene. Nu are nici legendara mãretie a palatului Wind-sor, nici mãrimea si perfectiunea de la Versailles, nici mãcar aura rornanticã a palatului lui Ludovic al II-lea de Baviere. Dar e foarte interesant pentru cã se vrea o versiune simplificatã si contemporanã a unui mod de viatã regal. Acest cub urias de piatrã, a cãrui fatadã de la intrare este în mod curios lipsitã de ferestre, este foarte modest pentru modul de viatã al unui suveran asa de puternic precum sahinsahul, iar porticul intrãrii nu are absolut nimic impresionant, în schimb, dacã exteriorul nu prezintã nimic impozant, interiorul este primitor si plãcut, în partea de sus, pe toate cele patru laturi ale camerei pãtrate, care reprezintã holul, existã o galerie care duce la apartamentele personale. Celelalte apartamente sînt la parter.
îmi plãcea mult biblioteca particularã pe care o construisem într-o aripã adiacentã a palatului. Era singurul loc creat si decorat dupã dorinta si gustul meu. La etaj însã era o galerie deschisã unde erau expuse sculpturi, în care se amesteca modernul cu traditionalul. Adunasem în aceastã camerã foarte luminoasã operele care m-au emotionat cel mai mult: cele ale scriitorilor lumii si ale poetilor iranieni, cãrti de artã si antice, pînze si sculpturi ale artistilor contemporani iranieni, cum ar fi Zenderoudi, Oveissi, Mohasses si Tanavoli, asezate lîngã operele lui Andy Warhol, Cesar si Arnaldo Pomodoro. Cît despre parc, platanii lui cei înalti îmi aminteau de vacantele din copilãrie petrecute în satul Shemiran care fusese între timp înghitit de oras.
Pentru a instala birourile sotului meu a trebuit sã renovãm o clãdire veche a dinastiei Qajar, palatul Jahan Mema, aflat în parc si de unde se vedea tot orasul. De aici avea sã asiste suveranul, douãzeci de ani mai tîrziu, la rãscularea poporului pentru care îsi chel-întreaga energie.
Dupã nasterea primilor doi copii, am strãbãtut toata tara. Voiam sã-i întîlnesc pe oamenii din regiunile cele mai îndepãrtate ca sã-mi dau seama de asteptãrile si de problemele lor, sã vãd ce fãcuse Guvernul si diferitele organizatii nonguvernamentale, dintre care fãceau parte si cele pe care le conduceam eu, sã-mi cunosc mai bine tara, compatriotii si diversele lor culturi. La Teheran, desi eram coplesitã de raportãri, nu puteam sã simt realitatea, nu puteam discuta direct cu tãranii, cu muncitorii, cu functionarii, cu toti oamenii care munceau departe de capitala pentru dezvoltarea tãrii. Revolutia Albã era în desfãsurare, cerea eforturi suplimentare, genera inevitabile frustrãri, iar aceste calatorii erau pentru mine o ocazie sã vãd reactiile si sa i le împãrtãsesc regelui. si el cãlãtorea, dar eu aveam mai mult timp decît ei, care se împãrtea între afacerile internationale si cele de politicã internã. Mã consideram cea mai bunã ambasadoare, cea care îi raporta cu fidelitate ce se vorbea departe de Teheran si ce se petrecea cu adevãrat în provincie, în toate tãrile se întîlneste acelasi fenomen: toti ministrii si functionarii au tendinta sã raporteze partea bunã a lucrurilor si ascund adesea un adevãr sau altul, ca sã nu-1 deranjeze cumva pe primul om al statului. si, oricum, ceea ce merge bine îi pune si pe ei într-o pozitie fa' vorabilã, în timp ce pentru un lucru care merge prost pot fi trasi la rãspundere. Eu, în schimb, puteam sã spun totul, atît fatã de compatriotii mei cît si fatã de sotul meu.
MEMORII         147
Alegerea mea de a merge îrttr-o zonã depindea de corespon-jenta pe care o primeam — 80 000 de scrisori în medie pe lunã, care
rau asezate pe biroul meu — si de cele povestite de cãtre oamenii pe care îi întîlneam, de dorinta mea de a vizita o regiune în care nu ^i fusesem si, uneori, de pãrerea regelui, ca si de cea a Guvernului. Oamenii au înteles repede cã eram receptivã la suferintele lor si nu ezitau sã-mi cearã ajutorul. Analiza scrisorilor permitea sã se facã o clasificare a problemelor si sã se stabileascã planuri diferite de la o regiune la alta. Vorbeam despre acest lucru ministrilor care se ocupau de problema respectivã si, dacã simteam cã deplasarea jnea ar putea fi beneficã pentru toatã lumea, începeam sâ-mi aranjez cãlãtoria, în general, mergeam împreunã cu ministrii implicati, cu directorii ONG-urilor si cu universitarii specializati în domeniul problemelor din regiunea respectivã, întotdeauna îl aveam lîngâ mine pe seful de cabinet, pe Karim Pasha Bahadori, care organiza totul si cãruia avea sã-i urmeze mai tîrziu Hushang Nahavandi.
în ciuda oboselii si a emotiilor, pot sã spun acum cã întîlnirile cu compatriotii mei de la Azerbaidjan pînã la Khorasan, de la Gilan pmâ la Golful Persic, de la Kurdistan pînâ la Balukestan, fãrã sã uit acele platouri desertice din centru, sînt cele mai frumoase amintiri din viata mea de reginã. Emotia mã cuprindea încã din momentul în care intram în acele orase sau sate. Mi se pusese la dispozitie o masinã decapotabilã pentru a putea fi vãzutã si salutatã si pentru a le putea rãspunde la rîndul meu. Multi dintre oamenii care se înghesuiau de-a lungul strãzilor îmi scriseserã sã vin si în zona lor, *ar acum cînd eram acolo, nu numai cã îsi manifestau bucuria, dar v°iau sã mã atingã, sã mã sãrute. Altii îmi dãdeau cîte o scrisoare, Pentru cã la noi existã acest obicei de a da direct regelui sau reginei Cererea ta, pentru cã nu ai încredere în functionarii administratiei Pentru a o trimite cu posta. Acest lucru dãdea nastere unor scene
are mã rãscoleau si îmi usurau inima în acelasi timp: se aruncau Pe masinã, ignorînd viteza si motocicletele Gãrzii Imperiale, care
a însotea, pentru sansa de a ajunge cît mai aproape de mine. îl
sam pe sofer sã meargã cît mai încet, îmi era asa de fricã sã nu vreun accident, dar Securitatea se temea de vreun fanatic care
c
FARAHPAHLAVI
putea profita de acest lucru pentru a mã agresa. Pentru a-i descuraja pe oameni sã iasã din rînd, motociclistii accelerau motoarele sj tot acest zgomot permanent pe întregul parcurs al drumului, asociat cu frica de accidente, mã tinea permanent în tensiune. Eram asa de îngrijoratã, încît am ajuns sã cer gãrzii sã-si schimbe motocicletele. Dar, serios vorbind, vâzînd cã oamenii erau gata sâ-si riste viatg pentru a-mi da o scrisoare, le-am rugat pe femeile care mã însoteau sã meargã înaintea si în spatele meu în jeepuri decapotabile ca sa strîngã toate scrisorile, încetul cu încetul, acest lucru s-a aflat si oamenii au început sã se mai linisteascã si sã-si încredinteze scrisorile acestor doamne.
Oamenii de la Securitate aveau mari probleme cu modul meu de a cãlãtori. De cum coboram din masinã voiam sã vorbesc cu oamenii care mã asteptau, sã-i ascult si pe unii, si pe altii; invariabil, femeile mã sãrutau, mã strîngeau în brate. Sã-i împiedic pe politisti sã le opreascã, sã le ordon de cele mai multe ori sã mã lase sã fac ceea ce consideram eu cã trebuie sã fac însemna pentru mine un mare consum de energie. Seara le ceream scuze, încercam sã le explic cît de importante erau pentru mine acele schimburi de informatii, directe si sincere. Le spuneam: „înteleg sã-1 apãrati asa pe rege, nu puteti risca sã i se întîmple ceva, dar cu mine e altceva, eu nu sînt indispensabilã viitorului tãrii si dacã e sã mor asasinatã, ei bine, prefer sã o fac în timp ce muncesc. Vã rog, aveti milã si lã-sati-mã sã-mi fac meseria asa cum vreau eu!"
Erau de acord în momentul acela, dar a doua zi o luau de la capãt si eu mã enervam... Cred cã în toate tãrile se întîmplã acelasi lucru cu serviciile de securitate.
Apoi prezidam reuniunile de lucru împreunã cu guvernatorul, cu ministrii, cu primarii si cu reprezentantii diferitelor categorii de populatie. Cînd erau acolo si ministrii, auzeau totul cu urechile lor, dar eu tot îl puneam pe seful meu de cabinet sã noteze. Oameru1 cereau apã potabilã sau construirea unui drum; în altã parte cereau un spital. Ceea ce mã tulbura era cã, în ciuda greutãtilor, îl iubeau pe rege si mie îmi arãtau o mare afectiune. M-au rugat sã-i transm1
• Ac
suveranului cît de mult tineau la el. Simteam cã erau constienti °
MEMORII        149
faptul cã regele se dedicase în întregime Iranului, de faptul cã fãcea .^posibilul pentru binele tãrii, dar cã nu se putea sterge de la o zi la alta o întîrziere de atîtea secole. Niciodatã în aceste cãlãtorii nu am auzit vreo opozitie a preotilor fatã de emanciparea femeii sau fatã je reforma agrarã. Peste tot, acesti mollahi1, care aveau sã arunce ^ai tîrziu tara în rãzboi si obscurantism, mã primeau cu cuvinte gjQgioase pentru operele mele sociale si cu zîmbete pe care le credeam sincere. Fãrã îndoialã cã unele dintre ele chiar erau. Cãpeteniile religiei siite nu-mi strîngeau mîna, dar sunnitii da. Peste tot îtni cereau ajutorul pentru restaurarea locasurilor sfinte. Ei stiau cît de mult mã interesau aceste locasuri si mai stiau si cã îmi doream foarte mult sã intru pentru a mã reculege.
în functie de regiune, mã deplasam fie cu un avion mic cu elice, cu un elicopter, cu masina sau chiar cu autobuzul dacã strãzile îmi permiteau. Ajungeam în sate lipsite de orice mijloace, care îmi cereau ajutorul pe loc. De mai multe ori le puneam la dispozitie avionul sau elicopterul pentru a transporta la spitalul cel mai apropiat un copil bolnav, un sot rãnit sau un handicapat. Eram constientã cã dupã plecarea mea va rãmîne aceeasi sãrãcie. Dar mai aveau o sperantã: tinerii din diferitele „armate" începuserã sã pãtrundã încet-încet în toatã tara si formam din ce în ce mai multi medici.
Mi se întîmpla sã plec pentru mai mult de zece zile în Azerbaidjan sau în Kurdistan, de exemplu, oprindu-mã în aproape toate satele. Aflînd cã urma sã trec pe acolo, oamenii ieseau cu totii în stradã sã mâ salute. Uneori coboram putin geamul sã-i salut si eu, dar de multe ori bucuria lor mâ emotiona atît de mult, încît îi ceream soferului sã opreascã pentru cîteva clipe. Atunci nu mai reuseam sã PlLc, aveau mii de lucruri sã-mi spunã, nu puteau întelege cã mai erau si alti oameni care mâ asteptau mai departe, cã timpul meu era e*trem de putin si orarul foarte încãrcat. Mai departe, într-adevãr, ^ultirnea se afla în stradã, cu fete luminoase, cu haine de sârbã-°are, iar schimburile afective si cuvintele continuau.
R lj  ePrezentantii minoritãtilor religioase erau si ei prezenti pentru a mã întîmpina în
Pul acestor vizite.
150

întîlniri, reuniuni de lucru, vizite se succedau toatã ziua. Iar e\j trebuia sã rãmîn mereu atentã, disponibilã, sã prind si cel mai n\ic amãnunt. Uneori eram asa de epuizatã, cã mã întindeam pe pâtnlnt cinci sau zece minute, cu picioarele pe un perete, ca sã-mi circule sîngele si sâ-mi mai recapãt putin energia. Acest lucru mã fãcea s^ fiu mai constienta de ceea ce îndurau femeile din acele sate, care în afarã de toate greutãtile, mai erau nevoite sã meargã multi kilo. metri pentru a cãuta apã. Multumesc lui Dumnezeu, aveam destulã energie pentru a rezista la acest maraton. Seara, dacã nu era vreo receptie oficialã, mîncam cu cei care veniserã cu mine, trãgearn concluzii din tot ceea ce vedeau si auzeau si apoi ne relaxam. Adesea, guvernatorul, stiindu-mi pasiunea pentru muzicã si poezie, organiza o petrecere într-o grãdinã sau pe malul unui rîu, unde, asezati pe covoare, ascultam recitind din Hafez, Ferdousi sau din alti poeti iranieni. Sau ascultam muzica traditionalã a regiunii respective. Aceste evenimente îl bucurau foarte rnult si pe directorul organizatiei Leul-si-Soarele-rosu, doctorul Hossein Khatibi care mã însotea în cea mai mare parte a timpului, deoarece Crucea Rosie Iranianã1 avea centre pretutindeni.
Doctorul Khatibi era un om extraordinar, foarte cult, capabil sã recite din memorie poezii care slãveau frumusetea locurilor pe care le strãbãteam sau care ilustrau perfect situatiile prin care treceam. Ministrul Finantelor si viitorul prim-ministru, Jamshid Amuzegar, care ne însoteau adesea, aveau acelasi uimitor talent, în alte seri, propuneam acele jocuri de societate pe care le iubeam mult, si anume ghicitorile. si atunci îi vedeam pe oamenii aceia atît de seriosi, pe general, pe ministrul Agriculturii, pe guvernator destinzîndu-se complet, regãsindu-si copilãria si izbucnind în rîs. Eu eram prirna care mã distram. Munca în echipã, entuziasmul, oboseala nãsteau acea complicitate care fãcea sã disparã regulile protocolului.
Iubeam neprevãzutul acelor cãlãtorii, ceea ce putea sã se îfl" tîmple cînd nici nu te asteptai, pentru cã atunci aveam senzatia cã am pãtruns adînc în Iran. Cînd ne deplasam cu elicopterul si survolam un sat, o oazã, un peisaj care îmi provoca o emotie deosebitã,ll
1 Printesa Shams, sora regelui, prezida organizatia Leul-si-Soarele-rosu.
MEMORII        151
ceream pilotului sã aterizeze, îrni amintesc cum odatã, în Azerbaidjan, i-am cerut sã aterizeze pe malul unui lac ce mi se pâruse încãrcat de poezie. Locul era pustiu si pilotul nu putea sã înteleagã ce anume mã atrãsese acolo. Dar de-abia aterizasem, cã din toate pãrtile, de pe toate dealurile au început sã vinã în fugã femei, copii, cãlãreti, si unii, si altii eram uimiti sã ne întîlnim acolo. Ei nici nu-sî puteau crede ochilor: eram ca picatã din cer, în ultimul loc în care s-ar fi asteptat sã mã vadã! Iar eu eram atît de fericitã de aceasta întîlnire lãsatã la voia întîmplâriiî... Cu numai un sfert de orã în urmã nici ei si nici eu nu ne gîndeam la asa ceva si acum ne gãseam fatã în fatã! Unii oameni îngenuncheau si aproape toti îsi manifestau bucuria. A fost un moment magnific ce a sters dintr-o datã toate urmele de obosealã. Femeile m-au sãrutat, m-au strîns în brate, ca si cum le-as fi fost o prietenã, care se întorcea în fãrã dupã o lungã cãlãtorie. Multe dintre ele îmi acopereau capul cu vãlul lor, cu un gest familiar, iar sãrutul lor pe obraji era un semn viu a! dragostei pe care mi-o arãtau.
Altã datã, în timp ce survolam niste clãdiri în constructie din Gilan, guvernatorul, care mã însotea, mi-a soptit la ureche:
- Cu ajutorul japonezilor am fãcut aici o ferrnâ model pentru cresterea viermilor de mãtase.
— Atunci, hai sã mergem s-o vedem!
- Dar acest lucru nu era prevãzut, Maiestate, si nimeni nu ne asteaptã...
— Foarte bine, oamenii sînt acolo, muncesc, hai sã le facem o surprizã.
Elicopterul a aterizat cu chiu cu vai, în apropierea fermei. Deodatã, oamenii si-au dat seama cã eram eu. în clipa aceea, o multime de oameni a pornit spre noi; femei si bãrbati apãreau din toate pãrtile, între timp, un muncitor ne-a împrumutat jeepul ca sã avern cum sã ajungem Ia fermã. Dar multimea în delir s-a îngrã-^âdit în jurul masinii strigînd: „Trãiascã Regele! Trãiascã Regele!"
*1~!
°ti întindeau mîinile, asa cã nu puteam sã mai fac nimic, nici sã
, nici sã ne întoarcem, în picioare, acoperit ca si mine de Praful alb stîrnit de elicopter, bietul guvernator se zbãtea în zadar.
152

Oamenii nu voiau sã ne vadã plecînd: de-abia ajunseserãm. început sã vorbim si le-am simtit afectiunea cînd le-am spus cît înij sînt de dragi si le-am promis cã voi transmite regelui salutãrile s; urãrile lor. în cele din urmã, pilotul a reusit sâ-i convingã pe cîtiva oameni ca, împreunã cu guvernatorul, sã facã putin loc, sã putem trece. Mergeam foarte încet, printr-o mare de oameni în care nu distingeam decît fete vesele, prietenoase. Odatã ajunsi la clãdire, au închis grilajul dupã mine, ca sã nu se înghesuie toatã lumea înãuntru, în zadar: de-abia închis, grilajul s-a prãbusit sub presiunea multimii.
începeam sã-i dau dreptate guvernatorului, care mã prevenise în legãturã cu pericolele unei vizite neanuntate. Nu-mi era teamã pentru mine, ci pentru ei, cãci numãrul si exaltarea lor nu înceta sã creascã. Dintr-o datã, am scurtat vizita si luîndu-ne mii de precautii, ne-am grãbit sã ajungem la elicopter. Dar nici gînd sã putem decola: se înghesuiau chiar sub elice, inconstienti de primejdie. Guvernatorul i-a implorat sã se depãrteze. Ei continuau sã scandeze numele regelui, ca la spectacol.
Atunci, în picioare pe treptele elicopterului, am început sã povestesc momentul pe care tocmai îl trãiserãm împreunã, le-am spus cît de mult m-au impresionat sentimentele lor, cît de mult mi-as dori sã merg mai des în astfel de vizite, în sate, în familii, în uzine... „Iar acum, le-am spus, vã cer sã vã retrageti ca nici un accident sã nu umbreascã aceastã frumoasã întîlnire." Au înteles, au ascultat si am decolat pe deasupra unei pãduri de brate si de esarfe care fluturau din toate pãrtile.
Momentele acestea îmi sînt foarte dragi, justificã munca îndîr-jitã, uneori descurajatoare si ingratã a sotului meu la Teheran. Ele erau dovada vie cã fiecare dintre initiativele guvernului avea sã sfîrseascâ prin a-si atinge scopul pe termen lung, pentru cã oamenii aveau încredere în suveranul lor.
Pãstrez si acum în memorie amintirea emotionantã a acestor întîlniri insolite, într-o zi, conduceam singurã un jeep micut. Erafl1 însotitã numai de o colaboratoare si de cîtiva oameni din gardã îfl" tr-o altã masinã. Am depãsit o femeie care mergea pe margine&
MEMORII        153
drumului, cârînd o mare greutate. Am oprit si am întrebat-o dacã ot sã o las undeva. Nu m-a recunoscut, asa cã am putut sã stãm de vOrbã sincer. Mi-a povestit necazurile vietii ei cu voce gravã, dar fãrã amãrãciune. Eram la Baboi, în nordul tãrii. Dupã un timp, m-a mtrebat si ea unde merg, cine sînt. I-am spus, normal, si aceastã femeie care încã suferea de sãrãcie — eram la mijlocul anilor '60 — jjj.a luat de mînâ cu o asemena cãldurã, cu o asemenea adoratie, cã gestul ei a spus mai mult decît toate vorbele pe care nu si le gãsea.
&
pemeia nu avea casã si eu aveam s-o ajut, la putin timp dupã aceea, sâ-si cumpere una.
Altã datã, am intrat la întîmplare într-un magazin cu bomboane din orasul Dezful. Era searã, eram numai cu o prietenã (oamenii de la Securitate rãmãseserã putin mai în spate), eram îmbrãcate modest, asa cã puteam pãrea niste orãsence în vacantã. Vînzãtoarea de bomboane a început sã-si povesteascã cu sinceritate viata plinã de greutãti. Muncise într-un hammam, cunoscuse nesiguranta de la începuturile dinastiei si brusc a spus: „îi multumesc în fiecare zi lui Dumnezeu si regelui pentru cã ne-au adus sigurantã: în fiecare dimineatã mã apuc de muncã foarte devreme si niciodatã nu mã deranjeazã nimeni..."
în momentul acela a intrat unul dintre vecinii ei, un sergent tînãr care locuia deasupra magazinului. Ne-a ascultat cîteva clipe dupã care m-a recunoscut instantaneu. Era dezorientat ca si gazda noastrã, bineînteles, dar eu m-am strãduit sã pãstrez tonul simplu si familiar de pînã atunci, încet-încet, bãrbatul a început si el sã vorbeascã si m-a mtrebat dacã as vrea sã beau o ceascã de ceai la e' acasã.
- Cu multã plãcere, i-am rãspuns eu.
Locuia într-o singura camerã, în care sotia si copiii lor dormeau Pe o saltea asezatã direct pe pãmînt. A trezit-o. Sigur cã nu era usor Sa fii trezitã în astfel de circumstante. Ne-am sãrutat si ne-am a?ezat cu totii în jurul samovarului. Ea a început sã vorbeascã
espre copii, el despre munca lui de la armatã. Amîndoi erau din Azerbaidjan si le-ar fi plãcut mult sã se poatã întoarce. O dorintã pe
are o puteam îndeplini fãrã sã mut cerul si pãmîntul...
154

într-o searã, pe cînd mã aflam la Rasht, am bãtut la întîmplare la usa unei case. M-au recunoscut imediat si au început sã se agite stirea a fãcut ocolul satului si peste cîteva clipe lumea se înghesuia la usã si pe verandã. Fiecare voia sâ-mi spunã ce avea pe suflet, ce nu era bine, ce ar trebui fãcut, iar cei care nu îndrãzneau sã vorbeascã veniserã cu scrisori... Unul voia sã-si trimitã fiul la studii în strãinãtate si mã ruga sã-i obtin o bursã. Un tînâr m-a rugat sã vorbesc cu el între patru ochi: se droga si m-a implorat sâ-1 duc la spital. O femeie nu mai putea suporta violenta sotului ei...
stiau cît de mult mã interesa patrimoniul tãrii noastre si de fiecare datã încercau sã mã conducã spre comori cãrora specialistii Ministerului Culturii nu le dãdeau importantã. Mergeam prin bazar si-mi spuneau: „Farah, veniti aici!" Sau: „Shahbanu, vino sã vezi în ce stare e mormîntul poetului nostru sau al filozofului nostru... Trebuie sã faci ceva, trebuie sã ne ajuti sã le restaurãm." stiam cît de important era sã fac un astfel de gest pentru cã acel poet era mîn-dria orãselului lor, simbolul cultural care îi unea si al cãrui respect sperau sã-1 transmitã si copiilor lor.
Cînd nu eram prea departe de desert, voiam sã merg seara sã-1 admir. Este un loc de gratie, de meditatie, o margine de lume; dupã intensitatea anumitor zile aveam nevoie de liniste pentru a-mi regãsi starea de spirit, o anumitã seninãtate. Fãceam focul si priveam imensitatea cerului, spectacolul feeric al stelelor, care numai în desert par cã se scufundã la numai cîtiva metri de cãlãtor... Unul dintre marile mele regrete este cã nu am reusit sã traverserz desertul pe spatele unei cãmile, sã-i însotesc pe nomazi cîteva zile în timpul transhumantei, îmi spuneam mereu cã am timp s-o fac, dar an dupã an amînam proiectul acesta... Aspiram mereu sã gãsesc verdeatã, rãcoare, dar astãzi, cînd trãiesc în Europa sau în Statele Unite, îmi lipsesc muntii stîncosi si arizi din desert. Chiar si mirosul de petrol, atît de prezent în Iran, îmi lipseste.
Mi-ar fi plãcut sã pot purta costumul popular al unor zone. Voiam sã fac acest lucru, dar n-am îndrãznit niciodatã de fricã sa nu se interpreteze altfel. Astãzi, îmi spun cã dacã m-as fi îmbrãcat ca toate acele femei care mã sãrbãtoreau, le-as fi sugerat în cel mal
MEMORII        155
frumos mod cã mã simteam una dintre ele, cã eram iranianã... jsficiodatã nu te poti despãrti de acest sentiment al comunitãtii si, în exil* în fiecare zi, unul sau altul dintre amãnuntele vietii cotidiene jmi aminteste în mod dureros cã nu mã mai aflu printre ai mei, cã rãdãcinile mele sînt în Iran. Fîlfîitul aripilor unui porumbel într-o curte interioarã mã duce cu gîndul la Teheran, ca si mirosul de caprifoi, de liliac, simtite în treacãt, în cursul unei plimbãri... O bucatã de brînzã albã pe o felie de pîine, cu o frunzã de mentã sau cîteva caise pe care o prietenã mi le-a adus de la noi mã aruncã într-o nostalgie de nedescris. Sau ceaiul fierbinte sorbit împreunã cu cîteva mure!... în timp ce murele s-au copt la soare, au pãstrat si cîteva fire de nisip pe care le crãntâni între dinti. Am mîncat de curînd cîteva fructe din acestea micute pe care si eu, si regele le iubim asa de mult. Una dintre ele avea pãmînt în interior si am crezut cã mi-am rupt un dinte, dar apoi m-am bucurat, pentru cã m-am gîndit cã tocmai mîncasem o fãrîmã de pãmînt din Iran...
Mã întorceam din aceste cãlãtorii plinã de energie si cu mare încredere în viitor. Toti acesti iranieni atît de demni, în ciuda greutãtilor, atît de integri, atît de constienti de ceea ce trebuie fãcut erau tot atîtea exemple de curaj, îmi era de ajuns sã mã gîndesc la cutare sau cutare femeie pe care o întîlnisem sau la cutare sau cutare tatã de familie, muncitor, tãran, soldat, pentru a-mi regãsi zîmbetul.
Locul femeii în societate si în familie mã preocupa mult. Unele militau de ani de zile pentru recunoasterea drepturilor lor. Mã gîndesc, în special, la Hadjar Tarbiate, care lupta pentru conditia femeii în timpul lui Reza Shah, sau la Mahnaz Afkhani, care a fost Prima femeie-ministru care s-a ocupat de statutul femeii, în prezent sîrttem una dintre putinele tãri musulmane care au o legislatie în care femeia este egalã cu bãrbatul, dar se stie cît de mare este distanta dintre spiritul legilor si practicã!
Sigur, femeile aveau dreptul sã voteze si sã fie alese, aveau sã studieze si sã urmeze o carierã, dar ce însemnau toate aceste deschideri departe de orase, într-o societate ruralã, încã în
156

mare parte analfabetã si traditionalistã? în ochii multor tãrani, aceste lucruri nu însemnau nimic, în majoritatea satelor, mollahul rârnî-nea singura autoritate moralã si eforturile guvernului, sprijinite de diferitele asociatii ale apãrãrii drepturilor femeii, întîlneau mari greutãti în a schimba ceva. Tinerele fete voiau sã meargã la scoalã, femeile asteptau acele reforme, dar bãrbatii nu se lãsau asa usor. în aceste situatii — vai cît de grele! — din ce în ce mai multe femei au început sã vinã la mine, sã-mi cearã ajutorul. Numindu-mã regentã si încoronîndu-mã, regele le arãtase în mod clar drumul si le era mai usor sã-si spunã suferintele unei femei decît suveranului sau agentilor de la administratie.
Multe dintre ele îmi spuneau necazurile lor între patru ochi sau prin scrisori: fuseserã alungate din cauza unei alte sotii mai tinere. Ce puteau face? Teoretic, puteau sã cearã divortul, pentru ca poligamia era interzisã. Dar lucrurile nu erau asa de clare pentru cã, sub presiunea preotilor, legislatorii fuseserã obligati sã mai pãstreze încã o formã restrînsâ de poligamie: dacã prima sotie nu putea avea copii sau dacã era grav bolnavã, sotul avea dreptul sã-si mai ia o sotie, dar numai cu acordul primei...
Divortul, în ciuda legii, nu prea reusea sã se facã folositor ambelor sexe. Multã vreme a fost apanajul bãrbatului, care putea sã-si alunge astfel sotia, fãrã sã-i mai cearã acordul. Nefericita afla prin-tr-o simplã scrisoare cã mariajul lor fusese desfãcut. De acum înainte femeia putea si ea sã cearã divortul, pentru cã legea instituise tribunale familiale, în care cei doi soti puteau sã discute. Dar ce putere aveau tribunalele împotriva puterii absolute a bãrbatilor, de care îmi povesteau mereu interlocutoarele mele?
De altfel, nu fusese încã totul reformat, asa cã femeia avea nevoie în continuare de autorizatia scrisã a bãrbatului ca sã poatã cãlãtori, exact ca un minor. Vã imaginati în ce situatii umilitoare, grotesti chiar, erau profesoarele universitare, avocatele sau inginerele... Am vorbit despre acest lucru cu sotul meu si cu ministrii care se ocupau de aceste aspecte, dar acesta era unul dintre multiplele subiecte ce determina conflictul cu preotii, care vedeau în necesi' tatea autorizatiei de cãlãtorie un mod de a mentine dependenta femeii--
MEMORII        157
ybiam sã mergem înainte, tineam în mod special cu femeile, dar trebuia sã fim atenti la mentalitãti, sã nu rãscolim violent obiceiurile solid ancorate, trebuia sã fim atenti sã nu socãm, iar eu în-cercam sã propun solutii amiabile pentru fiecare situatie. Multe femei munceau pentru acest scop, cum ar fi printesa Ashraf care jnfiintase asociatiile feminine si se zbãtea mult pentru dobîndirea respectului fatã de femei.
Detasamentul de Instruire, initial constituitã din voluntari care mergeau la tarã sâ-i învete pe oameni, a primit si fete, si bãieti. Ideea mi-a fost sugeratã de cãtre fetele tinere, în timp ce luam masa la Universitatea Pahlavi din Shiraz. „De ce nu putem si noi sã luãm parte la alfabetizare?" m-au întrebat ele. si aveau dreptate, ba chiar de douã ori dreptate, fiindcã, în anumite regiuni, pãrintii refuzau sâ-si lase fetele sã meargã la scoalã pentru cã profesorul era bãrbat. Armata Femininã a stiintei, a cãrei idee sotul meu a acceptat-o cu entuziasm, avea sã ne ajute sã rezolvãm elegant în special, aceste situatii dificile.
Am spus „în special" pentru cã aceste tinere vor putea fi folosite si atunci cînd vom încerca sã facem un planning familial. Guvernul îi consultase pe preoti, care nu fuseserã de acord, dar care con-simtiserã pînâ la urmã printr-o fatwa. Dar chiar a doua zi dupã Revolutia Islamicã, aveau sã suprime acest planning, pretinzînd cã regele îl fãcuse cu unicul scop de a diminua numãrul musulmanilor. Apoi, în fata cresterii îngrijorãtoare a numãrului de nasteri, au fost nevoiti sã-1 reintroducã. Dar sã revenim la epoca noastrã: odatã con-simtâmîntul preotilor obtinut, mai rãmînea de fãcut esentialul: sã convingem populatia ruralã cã reglarea nasterilor le va aduce si lor, si întregii târi o viata mai bunã. Circumstantele însã îi îndemnau sã gîndeascã exact pe dos: cu cît facem mai multi copii, cu atît sînt mai multe brate de lucru. Unii îmi spuneau asa: vor fi soldati pentru armata printului mostenitor. Nu se gîndeau nici la mecanizarea agriculturii, nici la un alt fel de viitor pentru copiii lor datoritã scolarizãrii în curs, nici la progresele fãcute în materie de sãnãtate si Sliurantã socialã. Era datoria noastrã sã-i facem sã înteleagã, sã le explicãm totul, sã-i informãm. Pe moment, mortalitatea infantilã Pãrea sã le tinã partea, dar în scurt timp avea sã scadã datoritã
158

Detasamentului de Igienã, a construirii dispensarelor, a vaccinurilor si a alimentatiei gratuite de la scoalã. Amenintarea poligamiei pãrea sã meargã în aceeasi directie, femeile nãscînd în fiecare an, de fricã sã nu fie pãrãsite pentru o a doua sotie... Se vede deci cã explicatiile legate de modernizarea tãrii erau absolut indispensabile.
Una dintre femeile care au muncit mult pentru schimbarea mentalitãtii, a fost, fãrã îndoialã, ministrul Educatiei Nationale, doamna Farrokhru Parsa. Mama ei fusese una dintre pionierele emancipãrii femeilor. Eu o cunoscusem pe Farrokhru Parsa la scoala Jeanne d'Arc, unde îmi fusese profesoarã de stiintele naturii. Ea era si medic, profund convinsã cã misiunea ei era si sã îngrijeascã, si sa educe. Cînd am devenit reginã, prietenia si respectul meu pentru ea s-au întãrit prin muncã. Evoc astãzi amintirea ei cu multã emotie si durere, stiind rolul pe care 1-a jucat în lupta pentru emanciparea femeilor, însã islamistii au condamnat-o la moarte si au împuscat-o într-un mod pe care nu-1 pot descrie fãrã un sentiment de rusine -rusine pentru cã iranienii au fost în stare sã facã asa ceva: au legat-o si au pus-o într-un sac de iutã, ca sã nu le stîrneascã mila atunci cînd avea sã se prãbuseascã sub gloante. Mii de femei au fost executate în acest fel, iar cele care erau virgine au fost violate, pentru ca virginele, conform religiei, ar fi mers în Paradis1.
Nefericirea orfanilor a fost o altã sarcinã a mea. Luasem conducerea unei organizatii care îi avea în grijã pe acesti copii — existau aproape zece mii de-a lungul întregii tãri. si, în afara de acest lucru, directoarea, Fatemeh Khozeime Alam, principala mea colaboratoare, era mama. Aceastã organizatie care exista de mai multi ani, nu avea destule centre pentru a-i adãposti pe toti copiii din anumite zone ale tãrii, asa cã prima noastrã preocupare a fost sã le construim. Apoi ne-am dat seama cã, în afarã de directoare, femeile care munceau în acele centre nu aveau o formatie specialã. Copiii erau hrãniti si îmbrãcati, bine îngrijiti, dar nu erau suficient ajutati din punct de vedere psihic.
1 Vezi în Anexe, „Conditia femeii în Iran în perioada monarhiei",   i"
MEMORII         159
Asa ca am început sã formam tineri si tinere pentru profesia de educator si educatoare. Franta ne-a ajutat substantial sã creãm o scoalã specializatã. Oameni de pe întregul teritoriu al tãrii s-au oferit vOluntar sâ-i ia în grija lor pe unii copii. Alti iranieni, mai bogati, ne-au dãruit terenuri sau clãdiri pentru a veni în ajutorul nevoilor noastre care erau imense.
La fiecare vizitã fãcutã la acesti copii simteam cît de multã nevoie au sã fie recunoscuti fiecare în parte, sã fie separati de grup. Fetitele alergau în întîmpinarea mea si-mi spuneau: „Pe mine mã cheamã «Mãi!»" Uniformele îi fãceau sã arate identic, iar cei mai multi dintre ei erau rasi în cap, din cauza pãduchilor. Privirile lor îmi sfîsiau inima. Trebuia abandonatã uniforma, trebuia sã facem personalul sã înteleagã cã fiecare dintre acesti copii este o fiintã aparte, care are nevoie de respect pentru a se dezvolta. Era o schimbare de mentalitate care cerea mari eforturi si multã rãbdare în a explica.
La început, cînd ajungeam în anumite centre, simteam cã aranjaserã totul pentru a mã primi, curãtaserâ peste tot, ascunseserã ceea ce nu trebuia vãzut, cum ar fi copiii bolnavi sau cu probleme, pe care preferau sã nu mi-i arate. Era de înteles, dar aceste lucruri m-au fãcut sã mã enervez de cîteva ori: „Dacã îmi dau osteneala sã cãlãtoresc, sã vin pînã aici, atît de departe, spuneam eu personalului, n-o fac pentru ca voi sã-mi ascundeti lucrurile dureroase sau ceea ce nu merge. Sînt aici sã vã ajut, deci vreau sã stiu greutãtile voastre de fiecare zi; si fatã de copii este un gest foarte urît, gînditi-vã cã mã mintiti!" Trebuia sã-i fac sã priceapã cã, oricît de reginã eram, aveam nevoie sã mã izbesc de realitate pentru a lua decizii bune, ceea ce iarãsi era o schimbare importantã.
Cînd peste cîtiva ani am reusit sã avem niste cãmine demne de
acest nume, în care copiii erau îngrijiti cît se putea de bine — mer-
8Lau la scoalã ca toti ceilalti, iar lipsa uniformei îi ajutase sã se inte-
§Teze — ne-am gîndit la etapa urmãtoare: sã creãm niste centre de
Vacantã, în care sã poatã sã descopere o altã regiune a tãrii si, mai
a'es, activitãti culturale si sportive, la care nu avuseserã dreptul pînâ
'unei. încã o datã am început sã bat pe la usi. Un domn ne-a oferit
n teren superb la Shemiran, nu departe de Palatul Niavaran, iar cu
160

banii pe care i-am strîns am reusit sã construim douã asemenea locuri de vacantã, unul pe acest teren, altul pe malul Mãrii Caspice.
Am supravegheat chiar eu arhitectura si amenajarea interioarã a acestor clãdiri. Arhitectii pe care îi alesesem erau foarte sensibili sj foarte atenti la copii, îmi amintesc discutiile noastre pasionate legate de fiecare amãnunt: proportia camerelor, culoarea paturilor, pozitia bucãtãriei, astfel încît bucãtarul sã poatã sã curete cartofi admirînd în acelasi timp marea etc. Majoritatea copiilor vedeau marea pentru prima datã, dupã cum îmi confirmau la fiecare vizita.
Pentru copiii abandonati la nastere aveam niste centre speciale la Teheran si în alte orase. Femeile din organizatie puteau lua acasã un nou-nãscut dacã doreau. si mama avea copiii „ei", pe care îi îngrijea asa cum mã îngrijise si pe mine. Cînd se punea problema acordãrii adoptiei unui copil de cãtre un cuplu de iranieni sau strãini, discutam îndelung, ceream informatii despre viitorii pãrinti si, dacã erau favorabile, le dãdeam copilul. Ne spuneam: „Dacã acesti micuti au sansa sã trãiascã într-o familie elvetianã, norvegianã sau danezã, de ce sã le luãm aceastã sansã?" Directoarea organizatiei se implica foarte mult si tinea permanent legãtura cu pãrintii adoptivi.
Multi dintre ei, deveniti europeni, mi-au scris dupã Revolutia Islamicã si cu unii chiar am continuat sã corespondez. Majoritatea sînt adulti fericiti astãzi, dar într-un coltisor din inima lor, se simt încã iranieni. Unii îsi doresc foarte mult sã-si cunoascã tara, altii încã mai sperã sã-si gãseascã pãrintii. Eu sînt legãtura lor cu Iranul, din care nu au nici o amintire, sînt o legãturã vie, palpabilã, lucru care mã emotioneazã nespus.
Dar cea mai mare parte a copiilor abandonati la nastere au rãmas încã în Iran. Noi am încercat sã-i crestem cît se poate de bine. Unora le-am gãsit locuinte provizorii în Teheran sau în alte pãrti, altora le-am gãsit un loc de muncã. Toatã lumea muncea. Iar cînd unul sau una dintre ei se cãsãtorea, era mare sãrbãtoare.
Soarta copiilor defavorizati a preocupat dintotdeauna guvernele si pe responsabilii politici. Acceptasem presedintia Societãtii ^a" tionale de Protectie a Copilului care fusese creatã cu multi am
MEMORII
161
„nainte. Aceastã organizatie avea un centru pentru handicapatii mintal si fãcea cercetãri pentru a descoperi cauza acestor retard ari. ojneînteles, de cele mai multe ori cauza era consangvinitatea, si, referit01" la acest lucru, îmi amintesc munca remarcabilã a sena-toarei Mehr Anguiz Manucehrian, care a depus eforturi pentru a fi adoptatã o lege potrivit cãreia tinerii cãsãtoriti erau obligati sã facã un examen medical înainte de cãsãtorie. Tot aceastã femeie a fost cea care a creat tribunalele pentru copii si o lege ce interzicea încarcerarea în aceeasi celulã a minorilor si a adultilor.
S-au deschis si scoli pentru nevâzãtori. Acestia învãtau sã scrie si sã citeascã, iar cei care aveau înclinatii învãtau si muzicã. Vizitam adesea aceste centre si eram plinã de admiratia în fata devotamentului si a competentei profesorilor. Obiectivul nostru era, evident, acela de a permite acestor copii sã-si gãseascã ceva de lucru, în ciuda handicapului lor, si-mi aduc aminte cã multi dintre ei au fost angajati cu succes ca telefonisti. Acelasi lucru se fãcea si cu cei care nu auzeau. La Teheran a fost deschis un centru în care erau învãtati sã vorbeascã de cãtre educatori specializati. Apoi, multi dintre ei si-au gãsit de lucru în industriile cele mai zgomotoase, ceea ce aratã cã societatea avea nevoie de ei.
Tuturor tinerilor, handicapati sau nu, voiam sã le oferim ocazia sã facã un sport — eram printre altele si presedinta Federatiei Sportive a Surzilor. Guvernul si regele credeau în virtutile sportului si aveau grijã ca în fiecare oras sã existe echipamentele necesare.
13
Nasterea Leilei, pe 27 martie 1970, a marcat împlinirea visului nostru familial. Noi ne-am dorit patru copii, iar Dumnezeu ni i-a dat, ideal împãrtiti în fete si bãieti. „Simt cã cel de-al patrulea copil al meu va fi fatã, iar regele si cu mine îi vom pune numele Leila", am declarat eu într-un interviu în primele luni ale sarcinii. Am retinut aceastã declaratie si, dupã nasterea fetitei, în culmea fericirii, mi-am notat-o în caietul copilului. Mai e si acum acolo. Cî-teva pagini mai tîrziu, pe 27 martie 1971, la prima ei aniversare, am scris aceste rînduri: „Caracter adorabil, zîmbitoare, sociabilã -îi atingi nasul si rîde. Rîde în hohote..."
în ciuda unui orar incredibil, reuseam mai mult sau mai putin sã avem si o viatã de familie. Aceasta începuse cu zece ani mai devreme, în uimirea de a ne descoperi îndrãgostiti, în gusturile comune si în rîs. Se dezvoltase o datã cu nasterea lui Reza care, linistindu-1 pe rege în privinta viitorului, îi deschisese portile spre o fericire deplinã si seninã.
Vacantele au fost salvatoare pentru noi; ele îmi par acum niste escale miraculoase în mijlocul oceanului permanent dezlãntuit. 1° cele din urmã, ne regãseam într-o intimitate relativ lipsitã de gflJ1' de asteptãrile unora si ale altora, de strecurarea neîncetatã a pr°' blemelor Iranului si ale lumii întregi în viata noastrã cotidian3' Spun „relativ" pentru cã nu 1-am vãzut niciodatã pe sotul me j indiferent unde, pe malul mãrii sau la sporturile de iarnã, sã'' petreacã o zi fãrã sã dedice un timp unei reuniuni oficiale c
MEMORII        163
jjjn-ministrul sau cu oamenii de la cabinet, atunci cînd nu pri-ea o personalitate în trecere prin Iran. si oricum, muncea toatã dimineata.
De fapt, noi n-am trãit niciodatã ca o familie normalã si n-am dedicat niciodatã copiilor timpul pe care ne-am fi dorit sã-1 petrecem cu ei. Copiii mi-o spun astãzi adesea, cu întelegere, bineînteles, pentru responsabilitãtile noastre, iar dacã as putea sã iau totul de la început, as consacra o parte mai mare din timpul meu copiilor si sotului. Pentru o mamã, fericirea si dezvoltarea copiilor ei sînt cele mai importante lucruri de pe lume, iar dacã ar fi sã dau un sfat mamelor, ar fi acesta: cînd nu este esential, lâsati-vã munca deoparte si stati cu copiii vostri. La conducerea unei multimi de organizatii, ani sentimentul cã am fãcut mult bine compatriotilor mei si, fãcînd acest lucru, m-am gîndit si la binele copiilor mei în aceastã tarã, dar asta nu poate sã înlocuiascã afectiunea zilnicã si timpul pe care as fi vrut sã li-1 dãruiesc.
La începuturile cãsniciei noastre, am mers în vacantã la Baboi, pe tãrmul Mãrii Caspice. Era acolo un palat micut, pitoresc, de pe vremea sahului Reza, aflat în mijlocul unui parc ce freamãtã de vegetatia specificã Gilanului si Mazandaranului, pe care o iubesc asa de mult: trandafiri, portocali, lãmîi... îmi plãcea sã mã plimb aici, sã visez, sã mã pierd... Regele cãlãrea. Jocurile de societate, ghicitori stupide si amuzante, alcãtuiau distractia noastrã uneori, îmi plãcea sã-1 vãd rîzînd, pe el care era tot timpul anului grav si plin de griji. Mergeam acolo cu trenul si stãteam cam cincisprezece zile, cu ocazia Anului Nou iranian, pe 21 martie.
Vara, mergeam pentru o lunã într-un fel de bungalou pe piloni
'a No Shahr, tot la Marea Caspicã. Aceastã casã nu avea nimic
uintr-un palat, avea un dormitor simplu, un salon în care regele îsi
Pornea colaboratorii si musafirii, o salã de mese si o verandã
acoperitâ, unde mîncam dimineata sau vedeam cîte un film, seara.
^ai era si o camerã pentru oamenii de la securitate si niste bãi. Nu,
Jgur cã nu era un palat, dar aici am trãit cele mai frumoase clipe
11 yiata noastrã, aici am fost cei mai fericiti, îmi amintesc din nou
164

mirarea profesorului Flandrin, medicul francez al regelui, cînd a descoperit resedinta noastrã de varã. Avea sã scrie mai tîrziu1:
„Un golf micut închidea portul No Shahr. Intrai prin stingã dupã ce treceai de un post al Gãrzii Imperiale care exista atunci cînd monarhul era acolo. La capãtul cheiului se ajungea în fata unei constructii de lemn cu stîlpi de sustinere în apã, asemãnãtoare unei banale case a unui profesor de înot de pe o plajã normandã. Prima oarã cînd am fost în Iran, am vãzut-o pe Maiestatea Sa, dimineata, primindu-mã în costum si în halat de baie, într-o camerã cu scaune de lemn, acoperite cu perne simple. Erau acolo douã sau trei camere, dintre care un dormitor, toate cu acces direct la apã, o barcã cu motor cu toate facilitãtile necesare practicãrii schiului nautic. Bineînteles, la început am crezut cã acesta este locul din care pleacã sã facã acest sport, apoi am înteles cã tot ce vedeam era sl rezuma resedinta vacantelor regale, mai degrada spartanã, departe de castelul Chambord."
Da, e adevãrat, nu era decît o biatã constructie, totul era sãrãcãcios, chiar si patul meu din care trebuia sã fiu atentã sã nu cad, si totusi aici noi gãseam plãcerea adevãratã de a împãrti cotidianul, de a fi împreunã.
Cum aici nu aveam loc pentru copii, ei stãteau într-o casã pe litoral. Ali-Reza si-a petrecut o vacantã într-o caravanã. Cît despre membrii familiei, unchi si mãtusi, verisori si verisoare, prieteni, acestia trebuiau sã stea pe la diferite hoteluri.
Zilele erau în întregime dedicate plãcerilor mãrii, în special schiului nautic. Exemplul si profesorul nostru era unul dintre cumnatii mei, comandantul-sef al Aviatiei, generalul Mohammad Khata-mi, mare sportiv si gata oricînd sã încerce imposibilul. Dupã schi si sãritura la trambulinã, ne-a învãtat sã zburam cu parapanta, acea parasutã care te poate mentine la o distantã de douãzeci sau treizeci de metri de apã... No Shahr este un port care primea la vreme2 aceea multe cargouri sovietice, o mare nu foarte curatã, dar noi nu
1 Lettresinedites au professeur Jean Bemard, noiembrie 1987 — ianuarie 1988-
MEMORII        165
ram mofturosi. Cînd mã gîndesc la acest lucru astãzi, mã întreb
urn de nu ne-ani îmbolnãvit.
i tîrziu, pentru Anul Nou iranian, am renuntat la Marea Cas-oicã în favoarea insulei Kish, în Golful Persic. Era o insulã aproape sãlbaticã, superbã, pe care nu exista decît populatia autohtonã si un bazar. Singura clãdire modernã de pe vremea aceea era statia radio instalatã de care Armata Aerianã. Intentia guvernului era sã dezvolte urbanismul în Kish, apoi sa facã aici un port pentru a atrage clientela bogatã din Emirate, care venea la noi sã vîneze, dar care prefera Libanul pentru toate celelalte distractii. O primã resedintã a fost construitã pentru noi si a fost urmatã de un hotel, de un cazinou, de alte vile si de un bazar modern. Arhitectura era contemporanã, dar se îmbina armonios cu relieful insulei si vechiul sat a fost restaurat. Crescuserã si copiii, iar insula Kish era locul ideal pentru toate distractiile posibile. Am descoperit împreunã scufundãrile. Reza si cu mine eram fascinati de armonia acelei lumi submarine, dar mie îmi era fricã de rechini si de serpii-de-mare. Treceam uneori asa de aproape de ei... Sotul meu pleca adesea la drumuri lungi cãlare, însotit de fiul nostru cel mare si uneori de Farahnaz, o foarte bunã cãlãreãtâ, în ciuda vîrstei. Lui îi mai plãcea si motociclismul si, încetul cu încetul, i-am prins si eu gustul. Am început cu un scuter, dupã care am trecut la o motocicletã adevãratã. Organizam chiar curse, împreunã cu niste prieteni. Viteza mã îmbãta, dar eu nu eram un pilot prea bun, asa cã, într-o zi, s-a întîmplat lucrul de care mã temeam: am iesit în decor, motocicleta într-o parte si eu în cealaltã. Nu e ceva obisnuit ca o suveranã sã ofere un asemenea spectacol si îmi aduc bine aminte consternarea ofiterului de la Securitate. Cãzusem si nu ttiai reuseam sã mã ridic, iar el nu se gîndea decît la imaginea mea:
- Ridicati-vã, Maiestate, vã implor, nu e bine sã vã vadã oame-nii în felul acesta...
De fapt, se si strînsese un grup de curiosi. Mai tîrziu aveam sã-i
xPlic putin, rugîndu-1 sâ-mi ierte comportamentul, suveranii sînt si
1 fot oameni, care au inimã si sînt vulnerabili la socuri. El a fost de
°°rd, dar nu sînt sigurã cã m-a crezut. Cu mult timp dupã Re-
*uîia Islamicã, accidentul a fost numit „virajul lui Farah".
166

Vacantele la Kish îi ofereau regelui posibilitatea sã se concentreze mai bine asupra mersului lucrurilor în Golful Persic. Se întîlnea cu reprezentanti ai administratiei, vizita instalatiile Marinei Militare studia industria de pe litoral, îsi dãdea seama de situatia pescuitului sj a agriculturii. Ministrul Curtii, domnul Alam, considera important ca regele sã aibã resedinte în toate colturile târii, pentru a putea sã petreacã acolo cîteva zile, lucru care i-ar permite sã verifice regulat mecanismele statului si sã motiveze autoritãtile locale.
Ne petreceam deci vacanta de Anul Nou în Golful Persic; cît despre vacanta de iarnã, trebuia sã alegem între a schia pe vîrfurile aflate mai sus de Teheran sau în Elvetia, la Saint-Moritz. Nu eram de acord sã avem o resedintã dincolo de hotarele târii, dupã cum nu eram de acord sã ne petrecem vacantele în strãinãtate, în perioada în care noi îi ceream târii sã se mobilizeze pentru a recupera întîr-zierea pe care o avea, mi se pãrea nedrept si egoist sã fugim si sã profitãm de avantajele Europei. Singura exceptie cu care am fost de acord a fost Saint Moritz, douã sâptâmîni pe an. îmi plãcea sã schiez în muntii nostri, normal, dar nici o secundã nu mã puteam destinde si nu mã puteam simti la fel de liberã ca în Saint Moritz, unde ne puteam amesteca printre ceilalti turisti. La noi, chiar si în costum de schi, eram, împotriva dorintei mele, ca la reprezentatie, supusã în fiecare clipã curiozitãtii celorlalti, atunci cînd nu eram filmatã, fotografiatã de ziaristii nostri... si apoi, atunci cînd eram în Iran mã simteam responsabilã pentru tot, de la buna functionare a statiei pînã la moralul schiorilor, de la aspectul telescaunelor, pînã la starea pîrtiilor si conditiile de viatã ale locuitorilor. Pentru mine era o tensiune permanentã, ca si cum as fi muncit în continuare. Mã revãd atenta ca oamenii sã nu se împingã la coadã, garda mea nu care cumva sã aranjeze ceva ca eu sã trec înaintea celorlalti... Da> Saint Moritz era o oazã, aveam nevoie de aceastã scurtã pauzã peO" tru a-mi juca rolul în tot restul anului. Am renuntat sã mai mergem acolo din 1976, cînd autoritãtile elvetiene ne-au adus la cunostintã cã erau îngrijorate pentru siguranta noastrã, îngrijorare întemeiata) asa cum aveam sã aflu mai tîrziu, dupã Revolutia Islamicã: W proiect de atentat la adresa regelui fusese plãnuit de cãtre
MEMORII        167
esponsabili ai Partidului Comunist împreunã cu extrema stingã teroristã europeanã.
formal, în afara acestor vacante cu familia, copiii aveau propri-•je activitãti. De foarte mic, Reza intrase la cercetasi — amintirea plãcutã pe care am pãstrat-o de pe vremea cînd conduceam o echipã de cercetasi a contat mult în hotãrîrea noastrã, iar pe de altã parte regele conducea miscarea cercetasilor din Iran. Reza era înnebunit dupã plecarea în tabãrã, dupã dormitul în cort, dupã vegherea în jurul focului. El, care, cu sigurantã, suferise în secret din cauza distantei puse între el si copiii de vîrsta lui, observase cã la cercetasi era tratat la fel ca toti ceilalti. Doar cã prezenta lui impunea o supraveghere a politistilor care, dintr-o datã, punea în gardã întreaga trupã. Dar acest gen de protectie era, din pãcate, indispensabil, în 1973, Reza si cu mine de-abia am scãpat de o tentativã de rãpire, în timp ce participam la un festival de film pentru copii. Atunci au fost arestate douãzeci de persoane, era vorba despre un complot organizat de extrema stîngã.
Reza avea aceleasi pasiuni ca si tatãl lui, iar dupã condusul automobilelor, a trecut la pilotatul avioanelor. Nu împlinise încã 13 ani, cînd instructorul lui 1-a considerat capabil sa conducã singur un Beechcraft F-33 C Bonanza. Cumnatul meu, comandant-sef al Armatei Aeriene, a confirmat pãrerea instructorului: Reza era întru totul capabil sã se îmbarce pentru un zbor de unul singur. Eu eram foarte îngrijoratã de aceastã perspectivã, în acelasi timp, eram constientã cã nici cumnatul meu si nici instructorul nu puteau sã riste: dacã îsi dãdeau acordul pentru acest zbor, însemna cã erau siguri de Reza, pe cît de siguri erau de ei însisi. Da, eram convinsã, dar stiam câ existã în oameni întotdeauna un procent de neprevãzut, care e ^ai mare la copiii de 13 ani. Ce se va întîmpla dacã intrã în panicã sau dacã dintr-un motiv sau altul pierde controlul avionului? Cum-atul meu mi-a alungat teama: si el îsi lãsase copiii sã piloteze-un Vlon la vîrsta de 12 ani si jumãtate si nu se întîmplase nimic rãu. ^ vorbit mult între patru ochi cu sotul meu. Reza ardea de nerâb-re sã facã acest zbor, iar dacã verisorul lui îl fãcuse înaintea lui,
168

nu aveam nici un motiv sã nu-i dãm voie. Singurul argument pe care îl puteam invoca tinea de situatia lui: în calitate de print mostenitor, nu avea dreptul sã-si punã viata în pericol. Dar de comun acord arn renuntat la acest lucru: Reza îsi îndeplinea deja, cu un exceptional simt al datoriei, toate obligatiile pe care i le impunea rangul lui, asa ca ar fi fost nedrept sã-1 privãm de aceastã bucurie sub acest pretext. Regele a considerat dezbaterea închisã si si-a dat acordul.
Zborul a fost stabilit pentru a doua zi, la baza militarã. Sotul meu a apãrut ca de obicei si grav, si senin la micul dejun. Ajunsi la bazã, am descoperit avionul si apoi pe Reza care venise îmbrãcat de zbor. Mie, gîndul cã avea sã decoleze singur îmi provoca o emotie de ne-descris. Am încercat sã nu las sã se vadã nimic. El mi-a zîmbit, 1-a salutat solemn pe tatãl lui, dupã care a dispãrut pînã la gît în habitaclu, într-adevãr, de la primele manevre, siguranta lui ne-a linistit. S-a înãltat fãrã ezitãri, cu multã gratie; îl simteam pe sotul meu des-tinzîndu-se. Tot zborul lui a fost executat cu aceeasi elegantã, ca un balet repetat de o sutã de ori, iar cînd, în fine, 1-am vãzut aterizînd, a trebuit sã-mi musc buzele, ca sã nu izbucnesc în lacrimi. Regele arbora acel surîs discret, care îi trãda mîndria si o plãcere secretã.
Cu aceasta, povestea fiilor nostri si a avioanelor nu fãcea decît sã înceapã, spre marea bucurie a sotului meu si n-as zice spre tristetea mea, pentru cã-mi plãcea sã-i aud schimbînd impresii, dar acest lucru se petrecea întotdeauna cu pretul îngrijorãrii mele. La 16 ani, Reza a condus singur un avion american de vînãtoare F-5. Acest prim zbor de unul singur pe un avion cu reactie a avut loc la baza militarã Dezful. Sotul meu nu a putut sã fie de fatã, dar am fost eu, si mai nelinistitã decît cu trei ani înainte. I-au reusit minunat toate manevrele si toti ofiterii care erau prezenti, ca si monitorul, 1-au aplaudat cãlduros la aterizare. Dar asta nu înseamnã cã nu a primit traditionala gãleatã cu apã în cap, la coborîrea din avion.
Reza avea sã obtinã permisul pentru a pilota Boeing 707, 737, 727 si Falcon 20. Se obisnuia ca, de fiecare datã cînd un conducãtor de stat venea în vizitã în Iran, sã fie escortat de avioanele noastre de vînãtoare, imediat cum intra în spatiul nostru aerian. I1111 amintesc mîndria sotului meu cînd Reza s-a alãturat escortei care l'a
MEMORII        169
rjitiit si 1-a condus pe regele Hussein al Iordaniei si, mai ales, în în care acesta din urma a descoperit cã printul mostenitor toc-
mai zburase alãturi de el...
La rîndul lui, Ali-Reza, la vîrsta de 12 ani, si-a luat locul în cockpitul unui Beechcraft Bonanza. Toatã familia a fost prezentã la primul lui zbor. Surorile si fratele lui erau la fel de emotionati ca si noi, fiecare simtea latura initiaticã a aceste probe, imposibilitatea de a scãpa de ea si, în acelasi timp, necesitatea absolutã de a o domina. Ali-Reza era atît de tînâr si de micut, cã a trebuit sã-i umple avionul cu saci de nisip. Zborul a fost perfect, dar, în clipa aterizãrii, avionul a picat usor în bot. stiu cã nu mi-am putut opri exclamatia: „O, Doamne!", dar deja monitorul lui, care pãstrase legãtura radio cu el încã din clipa decolãrii, i-a semnalat pozitia gresitã, iar Ali-Reza a redresat aparatul cu mult sînge rece.
Crescînd, Ali-Reza nu a pierdut nimic din strengãria si din umorul copilãriei. Era celebru în palat pentru prostioarele pe care le fãcea si foarte iubit, pentru cã era amuzant. La 5 sau 6 ani, în plinã receptie, a apãrut în pijama aruncînd cocoloase de pîine deasupra capetele invitatilor de pe scãrile care dominau holul. E adevãrat cã si fratii lui mai mari fãcuserã acest lucru înaintea lui... Cam pe la aceeasi vîrsta, cînd se reparau terasele, s-a aruncat si a intrat pînã la gît într-un butoi cu gudron.... La scoalã, a declansat un scandal mare, pentru cã a spart toate mingile de baschet. socatã, directoarea i-a adunat pe toti copii, sã facã un fel de comisie si sã-si dea seama cu totii cã era o faptã gravã. Dar cînd 1-a întrebat de ce a gãurit mingile, el a stîrnit rîsul general rãspunzîndu-i: „Nu mi-a spus nimeni sã nu le sparg". Pe la 9 sau 10 ani, pasiunea lui pentru arme i-a obligat pe toti ofiterii din palat sã-si ascundã revolverele în sertarele birourilor.
Reza si Ali-Reza mi-au dat multe emotii cu avioanele lor, dar ^ã gîndeam cã din partea unor bãieti este inevitabil acest lucru si consideram cã e un bine sau un rãu necesar, nu-mi dãdeam seama e*act; dar cînd Farahnaz mi-a cerut voie sã sarã cu parasuta, am refuzat categoric. Am considerat cã erau de ajuns doi piloti în casã, a chiar trei cu sotul meu, fãrã sã mai fie nevoie si de o parasutistâ!
170

O datã cu trecerea timpului, mi-a pãrut rãu. Farahnaz a plãtit pentru fratii ei. Dar îmi era într-adevãr foarte fricã, mãcar fetele sã nu mã facã sã tremur... Asa cã Farahnaz a trebui sã astepte sã împlineascã 35 de ani, ca sã sarã cu parasuta. Fãrã permisiunea mea, dar sfãtuitã de Ali-Reza care sãrea cu parasuta, dar de la o altã înãltime. El a încurajat-o sã sarã în tandem, pentru a reduce riscurile.
Farahnaz si, mai tîrziu, Leila, mi-au arãtat acea afectiune pe care bãietii o ascund de obicei. Simteam nevoia sã-mi mîngîi copiii, sã-i iau în brate, iar Farahnaz aprecia acest lucru. Era o fatã împãciuitoare, mereu zîmbitoare, mereu generoasã. Ea era, de exemplu, foarte atentã cu personalul de la palat, cu oamenii care munceau pentru noi, ca si cum ar fi stiut cã aveau si ei problemele lor. Pe stradã, dacã întîlneam oameni sãraci sau tristi, ea nu rãmînea niciodatã indiferentã, o simteam emotionatã si tulburatã. Copil fiind, se aseza de multe ori lîngã grilajul parcului si se uita la cei care se plimbau, la familii, la copii. Mi-a mãrturisit chiar cã a vrut de multe ori sã fugã sã se joace cu copiii de vîrsta ei. Multi ani mai tîrziu, pe cînd eram exilati în Elvetia, un bãrbat tînâr a oprit-o pe stradã si a întrebat-o respectuos: „Sînteti printesa Farahnaz, nu-i asa? îmi amintesc bine de dumneavoastrã, eram unul dintre bãietii cu care vorbeati din spatele gardului de la palat..."
Da, vedeam adesea la ea dorinta de a se amesteca cu ceilalti. Iar acest lucru s-a confirmat prin faptul cã a fãcut studii de psihologie si si-a luat diploma de asistentã socialã. Sãrãcia nu a încetat niciodatã s-o emotioneze, îmi amintesc cum la New York, pe la mijlocul anilor '80, se împrietenea cu cersetorii din cartier si le ducea haine. Parcã o aud pe Leila spunîndu-i, în acelasi timp amuzantã si neîncrezãtoare: „stii, Farahnaz, am vãzut un om pe stradã cu puloverul tãu..." Reza, de alãturi, completa: „Tu ai complexul Maicii Tereza".
Mai tîrziu a cãutat sã plece în tãrile cele mai sãrace, în serviciul uneia sau alteia dintre ONG-uri, dar nu a reusit niciodatã din cauza numelui. Un responsabil de la UNICEF a refuzat chiar sã o primeascã, auzind cã o cheamã Pahlavi. Acest lucru a rãnit-o foarte tare, iar pe mine m-a întristat: Cu ce a gresit Farahnaz? Nu avea dreptul sã-si ajute aproapele, pe motiv cã era fiica sahului Iranului?
MEMORII
171
în copilãrie, asteptînd sã creascã pentru a-si putea ajuta semenii, Farahnaz îsi deschisese inima animalelor. Putea sã-si petreacã ore întregi fãcînd toaleta cîinelui, sã-si mîngîie soriceii — mama nu îndrãznea niciodatã sã intre în baie, pentru cã acolo erau instalati acestia, într-un colt de parc aveam niste vaci, pe care le iubea mult. Aproape periodic sosea spre marea ei bucurie un nou animãlut, pe care ni-1 fãcea cadou cîte un sef de stat. Astfel, la un moment dat am gãzduit un pui de leu de Thoiry, pe care 1-a primit cadou Reza si care îi bucura si pe rege, si pe ea. îmi mai amintesc si de o vulpe care nu venea decît la orele mesei si care era aproape domesticitã.
Sotul meu era mai tandru cu fetele decît cu bãietii. Farahnaz, care avea pentru el o dragoste si o admiratie fãrã limite, îl coplesea, îmi plãcea sâ-i aud vorbind; ea îl întreba despre unul sau altul dintre musafirii pe care îi întîlnise, iar el îi povestea ce era cu omul acela. Farahnaz încuviinta cu seriozitate.
Nasterea Leilei ne-a arãtat tuturor frumusetea începutului vietii. Regele împlinise 50 de ani, tara se trezise la viatã si se afla într-o situatie promitãtoare, în care nu mai fusese niciodatã pînã atunci. Ne gîndeam cã acest al patrulea copil va cunoaste Iranul asa cum speram sã fie în curînd: deschis cãtre lume, înfloritor, plin de viatã.
14
»:L,'   i'.,'
In copilãrie, sotul meu cunoscuse Iranul sub dominatia economicã si politicã a puterilor strãine conduse de Marea Britanie, care ne exploata petrolul. El asistase la restaurarea identitãtii nationale sub comanda mîinii de fier a tatãlui sãu, sahul Reza. Cînd i-a urmat la tron, în septembrie 1941, totul a pãrut cã reîncepe pentru ca în toiul celui de al doilea rãzboi mondial, trupele britanice si sovietice veneau sã invadeze Iranul. Cine sã-si facã probleme, pe plan international, în legãturã cu acest suveran de 21 de ani, fãrã experientã, domnind peste o tarã din care aliatii îsi fãcuserã o bazã de retragere, pentru a sustine efortul rãzboiului din URSS? în secolul al XlX-lea si la începutul secolului al XX-lea, Rusia taristã îsi disputase cu Marea Britanie hegemonia asupra teritoriului Iranului. Cincizeci de ani mai tîrziu, Rusia devenise URSS, dar exista pericolul ca tara sã se întoarcã la perioada cea neagrã din timpul dinastiei Qajar. Dar Azerbaidjanul, pe care îl ocupase Tudehul cu sprijinul URSS-ului, a fost recîstigat prin luptã în 1946. Cît despre exploatarea petrolului nostru, ne-a revenit în 1954, prin bratul de fier pe care 1-am tinut drept împotriva intereselor britanicilor. De acum înainte, regele putea sã se gîndeascã si la scoaterea tãrii din starea ei de subdezvoltare, si a fâcut-o în 1963, lansînd prin referendum Revolutia Albã-Dar a fãcut-o si prin alianta cu numeroase tãri, mari sau mici, capitaliste sau comuniste, preocupat fiind de dezvoltarea economie1 noastre si de dorinta de a oferi Iranului un loc respectat între natiuni-
MEMORII         173
Aceste peripluri la care participam si eu erau complet diferite je cãlãtoriile mele prin Iran, care mã emotionau de fiecare datã. Ele m-au fãcut sã întrevãd universul egal al diplomatiei. Datoritã caracterului meu, eram mult mai atrasã de întîlnirile cãlduroase pe care je aveam cu iranienii din provinciile noastre, dar acest lucru nu înseamnã cã pãstrez amintiri mai putin plãcute din strãinãtate.
Paradoxal, de cele mai multe ori am mers în URSS, acest vecin schimbãtor cu care relatiile au oscilat între rece si cald. în timpul primei mele cãlãtorii la Moscova si la Leningrad, la începutul anilor '60, am vizitat locuri istorice, în special palatul în care trãiserã tarii, si stiu cã m-am întrebat: „Dacã într-o bunã zi vom fi goniti din Iran, oare la fel vor fi vizitate dormitoarele noastre si saloanele, asa cum se face aici? Oare la fel se va etala viata noastrã particularã în fata curiosilor?" Spre deosebire de ghizii chinezi care, de cum m-au vãzut, au evitat cu elegantã sã-mi arate vestigiile fostilor lor împãrati, sovieticii pãreau bucurosi sã ne arate palatul lui Nicolae al II-lea si locurile în care fuseserã executati colaboratorii lui. Or, în acest timp, situatia din Iran era încã instabilã, tocmai începuse Revolutia Albã, activistii extremei stingi împreunã cu anumiti feudali contestau politica regimului, asa cã aceastã insistentã perversã a sovieticilor ne mãrea îngrijorarea în ceea ce-i privea. Dar în anii '70 eram asa de sigurã cã sîntem pe drumul cel bun, îl simteam pe sotul meu asa de încrezãtor în viitorul tãrii, cã aluziile repetate ale sovieticilor au încetat definitiv sã mã mai deranjeze. si chiar în acest context favorabil Iranului a început agitatia care a sfîrsit prin a ne provoca plecarea... Astãzi, împlinind acel sinistru presentiment, autoritãtile islamice au deschis vizitatorilor anumite resedinte ale noastre în care trãiserãm în familie, mai ales pe cele din Saad Abad si Niavaran...
Istoria familiei mele m-a fãcut sã mã interesez de Rusia. Tata îsi tãcuse o parte din studii la Sankt-Petersburg si vorbea fluent rusa; "Unicul din partea tatãlui meu fusese consulul Iranului în Georgia §1> Pasionat de artã si de arheologie, fãcuse cercetãri în Leningrad
anii '30, unul dintre studiile lui aflîndu-se în prezent la Muzeul ^itage. Totusi, în ciuda tuturor aceste lucruri care m-au determinat
174

sã învãt rusa, primele noastre vizite oficiale în Rusia m-au deprimat puternic. Nu mai fusesem niciodatã într-o tarã comunistã si descopeream cu fricã acele strãzi goale si un fel de tristete, o mutenie ciudatã întipãritã pe toate fetele întîlnite, ceea ce nu mai observasern nicãieri altundeva, în afarã de toate acestea, mai era si imposibilitatea de a vorbi în masinã sau într-un mic cerc de prieteni despre una si despre alta, asa cum se face în orice altã tarã. Era acolo o propagandã îndîrjitã, nu se auzea nici o vorbã care sã nu elogieze regimul. Atîtea clãdiri construite, atîtea scoli inaugurate, atîtia copaci plantati: asteptam cu disperare o notã de umor sau de lejeri-tate care nu venea de nicãieri. Aveam senzatia cã eram înconjurata de roboti si, de-a lungul zilelor si orelor, aceastã senzatie sfîrsea prin a-mi zdrobi inima. Sotul meu suporta atmosfera mai bine decît mine si seara încercam sã glumim pe seama celor vãzute, în sinea mea mã întrebam dacã este posibil ca Rusia sã devinã într-o zi o tarã necomunistã, lucru care ar fi permis sã avem relatii cu adevãrat amicale. Iubeam mult aceastã tarã, îi iubeam limba, muzica, literatura, istoria...
Locuiam la Kremlin si nu prea aveam libertate de miscare; cum eram convisi cã sîntem ascultati, ieseam seara în grãdinã pentru a mai sta putin de vorbã. Uneori, în interior auzeam niste zgomote ciudate si ambasadorul nostru, care avea un simt al umorului dezvoltat si care vorbea limba rusã perfect, pretindea cã erau oamenii de la KGB, care tocmai întorceau de zor paginile dictionarelor. Odatã, în timpul unei cãlãtorii pe jumãtate particulare, am avut dovada cã ne înregistrau discutiile. Spusesem cuiva din anturajul meu: „Este uimitoare aceastã tarã, au niste palate minunate, dar nici nu le trece prin cap sã-si punã mobile frumoase". Iar a doua zi, în timpul unei discutii, o doamnã aruncîndu-mi o privire amuzatã mi-a spus: „stiti, noi nu avem un decor nemaipomenit, dar totul este foarte curat!" M-an> simtit putin jenatã, dar, în acelasi timp, îmi venea sã rid.
Cînd încercau sã glumeascã erau lugubri, îmi amintesc de o searã la operã alãturi de Aleksei Kosîghin. Era Lacul Lebedelof-Cînd a apãrut o lebãdã neagrã, Kosîghin s-a aplecat spre noi S1 a spus cu un zîmbet întepãtor:
MEMORII        175
— S-ar putea spune NATO, nu-i asa?
„Mai degrabã Pactul de la Varsovia", am fost eu tentatã sã-i , dar bineînteles cã n-am spus nimic.
în august 1968, cînd trupele Pactului de la Varsovia au distrus primãvara de la Praga, mi-am manifestat mînia fatã de sotul meu. Eram din nou într-o cãlãtorie oficialã la Moscova. Initiativa sovieticilor mi s-a pãrut rusinoasã, inumana, cu atît mai mult cu cît aveam o rnare simpatie pentru Cehoslovacia. „Nu suport sã mai stau nici mãcar o singurã zi si sã zîmbesc Ia oamenii de aici, ca si cum am fi cei mai buni prieteni din lume", i-am spus sotului meu. El a înteles si m-a lãsat sã fac ce voiam. Am pretextat cã aveam o cumnatã bolnavã si am luat avionul spre Paris. stiu cã m-am surprins în avion gîndindu-mã la o revolutie improbabilã, care sã doboare aceastã dictaturã comunistã ce domnea peste mai mult de jumãtate din Europa.
Evolutia blocului comunist era una dintre cele mai mari preocupãri ale regelui. Desi apartineam taberei adverse, împãrteam cu URSS-ul douã mii cinci sute de kilometri de frontierã si din aceastã cauzã sotul meu încerca sã foloseascã lucrurile care ne-ar fi putut apropia, mai degrabã decît pe cele care ne-ar fi depãrtat si fãcea asta, în ciuda perfidiilor constante si a provocãrilor Moscovei. Hrusciov, cãruia i se lãuda spiritul deschis, a afirmat cã, într-o bunã zi, Iranul „va cãdea ca un mãr copt" în mîinile URSS-ului. în ciuda tuturor acestor lucruri, continuam sã trãim împreunã si extraordinara otelãrie din Esfahan, construitã de cãtre sovietici, e cea mai bunã dovadã (aliatii nostri din vest au refuzat întotdeauna sã ne ajute în acest domeniu)...
Rusia rãmînea pentru mine o tara miticã si dupã multe astfel de cãlãtorii oficiale, chiar si asa, lipsite de sentimente cum erau (pentru a nuanta, trebuie totusi sã spun cã de fiecare datã am avut întîl-niri cãlduroase si umane cu persoane private, în special cu artisti). L-am rugat pe sotul meu sã organizãm o cãlãtorie „privatã" pentru a Putea veni si pleca dupã bunul meu plac. De altfel, vizitele oficiale aveau loc sistematic în anotimpul cald, iar eu voiam sã des-c°Pãr Rusia sub zãpadã, eterna si legendara Rusie....
Kremlinul a fost de acord si am aterizat la Moscova în mijlocul leniii, împreunã cu cîtiva dintre cei apropiati mie, printre care si
176

mama. Regele nu venise. Eram fericitã, asa de fericitã, cã seara, spre miezul noptii, am plecat cu grupul nostru pe strãzile înzãpezite ale Rusiei. Cei care se îngrijeau de siguranta noastrã ne-au considerat nebuni, pentru cã afarã nu mai rãmãsese nici mãcar o pisicã...
A doua zi am vizitat orãselul Zagorsk, care se aflã aproape de Moscova si ale cãrui biserici sînt minunat de bine pãstrate. Lumea a aflat foarte repede cine eram; nici într-o cãlãtorie particularã nu puteam râmîne multã vreme neobservati, cu toti oamenii de la Securitate care ne înconjurau, încã revãd zîmbetele încîntate ale femeilor din bisericile în care am intrat. Ele se împingeau sã vinã mai aproape de noi si le auzeam exclamînd si murmurînd: „O, Doamne, iatã o reginã în viatã!" îmi perfectionasem rusa si cum aveam un accent bun, lumea credea cã întelegeam totul, ceea ce era, din pãcate, exagerat... într-una din acele biserici am putut asculta o coralã. Cîntecele bisericesti ortodoxe sînt emotionante; mi-au dat lacrimile. Simteam cã mã gãsesc în Rusia lui Tolstoi... Apoi, preotii ne-au invitat la masã.
N-am mai vãzut nicãieri o asemenea atmosferã ca la Leningrad: prietenii mei puteau în sfîrsit sã rîdâ deschis, sã glumeascã, în ceea ce mã privea, mã simteam mai liberã, dar tot trebuia sã-mi mãsor cuvintele si faptele. Am putut cãlca pe urmele bunicului meu, mi 1-am imaginat pe tata mergînd la 15 ani pe strãdutele din vechiul Sankt-Petersburg de la scoala militarã Alexandrovski Kadetski Corpus pînã la cheiul Nevei, unde era camera lui. Apoi, în timp ce vizitam Palatul de Varã al tarilor, am vrut sã vãd unul sau douã sate din împrejurimi într-una din acele troici pe care nu le mai poti gãsi astãzi. Troica era ostentativ un simbol al Rusiei tariste — oare autoritãtile nu se vor uita cu un ochi critic la faptul cã regina Iranulu1 cãlãtorea pe teritoriul sovietic cu o sanie trasã de trei cai, în felul în care o fãceau seniorii de odinioarã? Nu, sovieticii erau asa de binevoitori cu Iranul în momentul acela, cã am obtinut imediat troica s1 toate cele necesare, în schimb, niciodatã n-am reusit sã ajung la mormîntul lui Ceaikovski. Autorul Lacului Lebedelor este unul dintre compozitorii mei preferati si îmi doream de multã vreme sa
l
MEMORII        177
reculeg la mormîntul lui. Au gãsit mii de motive pentru a mã ^piedica sã merg si nu am stiut niciodatã cauza acestui refuz.
Am întîlnit aceeasi rezistentã în clipa în care am dorit sã ascult jniizicã tigãneascã. Dar de data aceasta stiam de ce: tiganii erau considerati ca fiind recalcitranti la ideologia comunistã, iar muzica lor era plinã de nostalgie, ca o mãrturie degradantã a unui trecut contrarevolutionar. Ambasadorul nostru la Moscova a organizat totusi o searã muzicalã în apartamentele în care locuiam, dar în prezenta a numerosi reprezentanti ai Kremlinului. Trupa care cînta pentru noi era în mod sigur constientã cã exprima tristetea si rãtãcirea unui popor întreg, pentru cã emotia se simtea în fiecare notã. La sfîrsit, cîntãreata a venit la mine, mi-a luat mîna cu o asemenea fervoare, urîndu-mi ca Dumnezeu sã ne apere pe mine, pe sotul meu si pe copiii nostri, cã m-am temut pentru ea. Sovieticii erau în mod evident nemultumiti si privirea rece pe care unul dintre generali i-a aruncat-o acelei femei m-a fãcut sã tremur.
Tot în timpul acelei cãlãtorii am vizitat si capitala Tadjikistanu-lui, Dusambe, care mã interesa foarte mult, pentru cã acolo se vorbeste persana. Apoi am ajuns la Baku, capitala Azerbaidjanului sovietic, la hotar cu Azerbaidjanul nostru. Azerbaidjenii sovietici stiau cã tatãl meu era originar de acolo si simteam cã acest lucru crease între noi o afinitate specialã. Vedeam la oamenii de pe stradã o mare curiozitate legatã de noi, o dorintã de a ne pune întrebãri, de a afla ce se mai întîmplâ în Iran. Era evident cã autoritãtile sovietice doreau sã evite contactele, discutiile legate de evenimentele din Iran. Sub pretextul sigurantei, ne îndepãrtau de populatie cu o grabã suspectã. Am gãsit un început de explicatie a acestui zel, în momentul în care am vizitat o expozitie de acuarele si desene. Unele lucrãri reprezentau agricultori arînd cu niste cãrute cu boi, asemãnãtoare cu cele din Evul Mediu. Deasupra lor era un comentariu lapidar cu aspect de legendã: „De cealaltã parte a frontierei..." Oamenii nu se lãsau pãcãliti, cu atît mai putin cu cît Azerbaidjanul °vietic primise în 1946 numerosi iranieni comunisti care pãrãsi-erã Iranul cînd alungasem noi trupele sustinute de Stalin, ale lui *ar Pishevari. Iar acesti iranieni, care renuntaserã între timp la
178

idealurile comuniste, îsi doreau sã se întoarcã în Iran la fratii lor s; la libertatea pe care aici n-o mai aveau, încercau permanent sã se apropie de mine, sã-mi dea scrisori, prin care sã obtinã permisiunea de a reveni în tarã.
Mai tîrziu, aveam sã atrag atentia regelui asupra situatiei acestor oameni. Inevitabil, guvernul avea o mare suspiciune în privinta lor. Se câiau cu adevãrat? Nu aveau de gînd sã lucreze clandestin pentru sovietici? Sau sã intre în cutare sau cutare curent de extrema stingã cu scopul de a înlãtura monarhia? Peste un timp s-a hotârît sã se delimiteze o zonã de frontierã în care acesti oameni sã-si poatã revedea familiile si unde sã astepte autorizarea pentru întoarcerea lor definitivã. Astãzi, cînd regimul comunist a cãzut, cîtiva dintre fostii militanti ai Tudehului au scris sau au spus ce viatã lamentabilã au dus acolo, ei, care sperau sã descopere, paradisul de cealaltã parte a frontierei...
întretineam relatii cu toate tãrile din blocul comunist si am fost primiti în toate (cu exceptia Cubei, a Albaniei si a Germaniei de Est fatã de care ne-am declinat invitatia în '77 din cauza tensiunilor din Iran). Pentru mine, aceste vizite erau foarte greu de suportat din cauza ipocriziei. Noi eram constienti de pãrerea proastã pe care acesti oameni o aveau despre monarhie si luptasem suficient de mult împotriva hegemoniei sovietice, pentru a simti pentru comunisti o mare neîncredere. Ajungînd în Cehoslovacia, de exemplu, în ciuda florilor si a covorului rosu, stiam cã aceastã tarã avea o statie radio care sustinea Tudehul iranian si care ne insulta zilnic. Acelasi lucru se petrecea si în URS S, unde traducãtoarea mea, pe care o chema Dagmara si pentru care am avut o mare simpatie încã de la început, vorbea adesea la radio împotriva Iranului. Rusinatã, s-a scuzat fatã de mine si mi-a spus cã nu putea sã facã altfel pentru cã asa erau ordinele.
Toti conducãtorii partidelor comuniste aveau acelasi mod mecanic si lipsit de suflet de a evoca „marile realizãri ale socialismului si trebuia sã te prefaci cã te extaziezi în fata cosurilor uzinelor, & fata sinistrelor orase-dormitoare?... Strãzile pustii, magazinele goa' le exprimau perfect sãrãcia cumplitã în care trãiau aceste
MEMORII        179
«ufeream vãzmd cum cuvîntul „tovarãs" si o familiaritate de fatadã jjjt folosite pentru a disimula inegalitarismul profund al regimului, ce se pretindea în serviciul muncitorilor. Cînd mã duceau într-un loc sau altul, de exemplu, însotitorii mei stãteau ostentativ lîngã sofer si-i spuneau „tovarãse", dar privirea soferului exprima clar spaima care-1 stãpînea. M-am gîndit la soferul meu, cu care nu aveam relatii apropiate, dar cãruia îi cunosteam sotia si copiii si care nu ezita sã mã roage sã-1 ajut dacã avea vreo problemã.
Dacã voiai sã auzi cîteva vorbe sincere, trebuia sã astepti sã plece membrii partidului, îmi amintesc de o searã petrecutã în Cehoslovacia, dupã invazia sovieticã din vara lui '68. Conducãtorii de partid plecaserã si, dintr-o datã, oamenii au început sã glumeascã.
- Maiestate, m-a întrebat un bãrbat care stãtea lîngã mine, stiti ultima poantã de la Praga?
- Nu, povestiti-mi!
— Doi oameni stãteau de vorbã la o terasã. Deodatã, trece o masinã. „Vai, ce masinã ruseascã frumoasã!" exclamã unul din ei. Iar celãlalt spune: „Dar nu e o masinã ruseascã! Nu cunosti marca?" „Ba da, cunosc marca, rãspunde primul, dar pe tine nu te cunosc..."
în Cehoslovacia am avut bucuria sã-1 întîlnesc pe profesorul Ripka, un iranist care lucrase în Iran împreunã cu bunicul meu. Mai aveam încã la Teheran o fotografie cu cei doi la Persepolis. între cele douã târi existau legãturi istorice întemeiate de sahii dinastiei Qajar, care iubeau apele termale din Cehoslovacia si care lãsaserã peste tot urmele trecerii lor, mai ales la Karlovy Vary, fosta Karlsbad, unde se aflã si astãzi lustre iraniene de cristal si covoare persane. Atunci m-am gîndit cu usurare cã regimul comunist, în ciuda furiei lui distructive, n-a apucat încã sã steargã toate amprentele trecutului.
M-am întors la Praga dupã cãderea zidului Berlinului, am ajuns acolo chiar în ziua alegerii lui Vâclav Havel. Pe podul Charles se •ndeau pentru un dolar sau doi toate insignele care fuseserã cîndva S °ria Armatei Rosii. Era o ironie crudã si tristã pentru oamenii meritaserã într-adevãr acele decoratii, dar nu am putut sã nu drept: acesti oameni, zdrobiti si umiliti în '68 vindeau
111 medaliile invadatorilor lor la pretul unui pachet de tigãri... în
180

acelasi stil fuseserã atîrnate pe strada principalã din Praga portre^ tele tuturor fostilor sefi de partid din blocul comunist, ca pe cele ale unor proscrisi. „Ia te uitã, am glumit eu cu gazda mea descoperincj aceste tablouri, i-ati expus pe prietenii mei!" si, într-adevâr, i-am vãzut acolo pe toti.
Mi se încãlzea inima vãzînd ici si colo, prin toate aceste tãri urmele influentei Persiei asupra lumii. Astfel, la Cracovia, în Polonia, unde au fost propovãduite învãtãmintele lui Avicenna, am descoperit cîteva din scrierile lui în persanã. Tot în Polonia am vãzut covoare persane cusute cu fir de aur si argint care fuseserã comandate în Iran de cãtre regii Poloniei si care, de atunci, se numeau la noi „covoare poloneze". Nu pot sã evoc aceastã cãlãtorie în Polonia fãrã sâ-mi amintesc oroarea pe care am simtit-o în timpul vizitãrii lagãrului de concentrare de la Auschwitz.
în Noua Zeelandâ, mã astepta o surprizã si mai emotionantã: la aeroport, lîngã grupul oficial de primire, era un grup de polonezi cu flori si banderole pe care scria „Bun venit sahului Iranului". Acesti oameni voiau sã-i multumeascã regelui pentru cã îi gãzduise cu treizeci de ani în urmã în Iran. într-adevãr, în 1945, sotul meu deschisese granitele pentru numerosi polonezi care fugeau de trupele lui Stalin. Multi dintre ei au rãmas la noi, cãsãtorindu-se cu un iranian sau cu o iranianã, iar altii au plecat în Noua Zeelandã. Dar nu ne-au uitat.
în septembrie 1972, am avut sarcina sã fac oficialã noua noastrã relatie cu China. Drumul Mãtãsii reprezentase multã vreme singura legãturã comercialã dintre Iran si China, întreruptã cu brutalitate de revolutia lui Mao Tzedun. Regele îsi dorea foarte mult sã restabileascã relatiile diplomatice cu aceastã tarã esticã, în 1970 trimisese la Beijing un emisar important, pe sora lui, printesa Ashraf, pe atunci presedinta Comisiei Drepturilor Omului la Natiunile Unite-Conducãtorii chinezi s-au arãtat foarte interesati sã ia noi initiative si cînd China a fost admisã în ONU, în 1971, printesa Ashraf a f°st prima care a invitat o delegatie chinezã la un dineu la Ambasada Iranului la Natiunile Unite.
MEMORII        181
Regele s-ar fi dus el însusi la Beijing, dar exista un obstacol de rdin protocolar: presedintele Mao Tzedun era bolnav si nu putea ã_l primeascã, în acest context, mi-a revenit misiunea de a con-juce delegatia noastrã într-o cãlãtorie oficialã de zece zile.
Era foarte emotionant, în secolele trecute, meandrele istoriei apropiaserã uneori popoarele noastre; astfel, printii sasanizi s-au efugiat în China fugind de invazia arabã; mai aproape de zilele noastre, China importa covoare persane, iar noi, la rîndul nostru, arn adus de acolo viermi de mãtase, ceai si portelanuri, într-un anume sens, eu urma sã redeschid acele drumuri pe care timpul le stersese încetul cu încetul de pe hãrtile noastre. si niciodatã nu am fost însotitã de atîtia oameni ca în acea cãlãtorie: prim-ministrul, Amir Abbas Hoveyda, era cu mine, ca si multi alti ministri, printre care Abdol Azim Valian, ministrul Cooperativelor si al Afacerilor Rurale si doamna Farrokhru Parsa, ministrul Educatiei Nationale, care fusese profesoara mea la Liceul Jeanne d'Arc si al cãrei sfîrsit tragic de la începutul Revolutiei Islamice a fost evocat mai devreme. Mai erau cu mine si cîteva persoane de la Curte si din cabinetul meu, seful de cabinet, Karim Pasha Bahdori, ca si mama si verisorul meu, Reza Ghotbi, care între timp devenise directorul Televiziunii Nationale Iraniene.
Prim-ministrul, domnul Ciu En-Lai, mã astepta la coborîrea din avion. De jur împrejurul nostru, mii de tineri, cu haine colorate, cu fete zîmbitoare, agitau stegulete si cîntau. Mi-am închipuit cã acolo avea loc receptia oficialã, dar eram departe de realitate. Ajunsi în Tien An Men, m-au rugat sã urc într-o masinã decapotabilã si atunci ain vãzut cã mii de bãrbati si de femei, îmbrãcati cu totii în uniforme gri, identice, se adunaserã de-a lungul drumului pe unde urrna sã trecem noi. Nu puteam sâ-mi cred ochilor. Am pornit pe strada aceea si, dintr-o datã, a început muzica — orchestre, tobe etlorrne fuseserã asezate la distante egale unele de altele. Imediat 01 înteles cã tot orasul fusese mobilizat pentru noi, pentru cã ultirnea era prezentã pe kilometri întregi, la fel de compactã peste ' 'a fel de zîmbitoare. Chinezii mi-au spus cã doar Ho si Min ai fusese primit cu un asemenea fast.
182

Seara, primul dineu oficial a fost la înãltimea acelei primiri nemaipomenite: mai mult de o mie de persoane fuseserã invitate sj aranjate în jurul unor mese rotunde, încãrcate cu feluri de mîncare viu colorate, care s-au dovedit a fi delicioase. Stãteam în dreapta domnului Ciu En-Lai. El a fãcut referiri la prietenia veche dintre tãrile noastre, trecînd cu delicatete peste divergentele politice din prezent, iar eu m-am întrebat de cînd nu mai pronuntase cuvîntul „împãrãteasã", cuvînt evident rusinos pentru el, care participase la Lungul Mars al lui Mao? îmi pregãtisem si eu discursul pînã la ultima virgulã, ferm convinsã cã sinceritatea, cuvintele spuse din inimã sînt singurele capabile sã steargã cliseele dogmatice, în China, ca si în Iran se muncea pentru ridicarã acestor tãri din înapoiere, din starea de subdezvoltare. Pentru aceasta alesesem cãi diferite, dar aveam aceeasi ambitie. Am avut senzatia cã, dincolo de zîmbe-tele protocolare si de aplauzele de circumstantã, între noi începea sã se înfiripe o legãturã sincerã. Eleganta intelectualã a domnului Ciu En-Lai, ca si marea lui curtoazie m-au impresionat mult pe toatã durata acestei receptii. Cu un zîmbet distrat a încercat chiar sã mã învete sã folosesc betisoarele... Mai tîrziu mi-a spus cã acela a fost unul dintre putinele dineuri oficiale la care nici un invitat nu s-a ridicat sã plece în mijlocul discursului, pentru a-si manifesta nemultumirea.
Cele ce au urmat mi-au confirmat aceastã primã impresie, în ciuda orarului foarte încãrcat, în care vizitele la uzine, la fermele model, la muzee alternau cu întîlniri politice si receptii, s-a instalat între noi o atmosferã plãcutã, relaxatã si chiar punctatã cu glume, în realitate, noi eram cu totii bucurosi cã ne aflam în China, erarn sincer curiosi în legãturã cu metodele lor, cu inventiile, erarn încîntati de ospitalitatea conducãtorilor de la toate nivelurile. Locuiam într-o vilã plinã de farmec, ascunsã în mijlocul unei grãdini înflorite; si de aici pãstrez amintirea primirii emotionante care ni s-a fãcut în prima searã. O doamnã de vîrstã medie, a cãrei bunãtate din priviri contrasta cu severitatea hainelor, mi-a arãtat casa. Fie' care camerã fusese aranjatã cu o grijã deosebitã si gazda mea fu" sese cu sigurantã atentã la fiecare detaliu. Eu mã minunam peste to
MEMORII        183
pe unde treceam, iar ea era vizibil încîntatâ. De-abia la sfîrsit am aflat cã era doamna Ciu En-Lai în persoanã.
Pretutindeni întîlneam acea dãruire mecanicã pentru Mao, acest cult al personalitãtii, într-o scoalã, într-o uzinã, felicitam o femeie tînarã sau un muncitor, iar ei rãspundeau cu aceeasi frazã, aproape identicã: „O fac pentru tara mea, pentru Mao, Soarele de la Beijing"- în scolile din Beijing copiii ne asteptau cîntînd cu pumnul ridicat, iar cîntecele se referau tot la „Soarele din Beijing". Bineînteles cã eram constienti de munca teribilã de care a fost nevoie pentru a ajunge aici, dar asta nu înseamnã cã în spatele acestor sloganuri era mai putinã poftã de viatã sau o încredere mai micã în viitor. Era, în acelasi timp, înfricosãtor si tulburãtor.
Unul dintre cele mai impresionante lucruri la care am luat parte a fost o operatie chirurgicala sub anestezie, fãcutã prin acupunctura. Eram la Shanghai. Medicii au deschis cutia cranianã a unui pacient care, pe tot parcursul operatiei, a rãmas perfect constient, cu ochii deschisi, capabil sã vorbeascã. De mai multe ori 1-au rugat sã mãnînce, dar numai banane. Cum era posibil asa ceva? Eram fascinati. Odatã operatia terminatã, chirurgii au încercat sã rãspundã la întrebãrile noastre. Ne-au mãrturisit cã nu detineau deocamdatã toate explicatiile stiintifice pe care le ceream noi, pentru cã acupunctura era de origine empiricã. Atunci un bãrbat din Comitetul Revolutionar a dat acest rãspuns incredibil: „Trebuie sã întrebãm masele." Ne-am uitat unii la altii cu spaimã si conversatia s-a oprit aici.
Gazdele noastre erau de o delicatete remarcabilã. Astfel, atunci cînd vizitam muzee si vedeam obiecte care apartinuserã fostilor împãrati, aveau grijã si, spre deosebire de sovietici, treceau repede Prin fata vitrinelor care ne-ar fi putut pune într-o situatie delicatã. Niciodatã n-au fãcut vreo aluzie dezagreabilã. Cînd mã întîlneam Cu doamna Mao la o ceascã de ceai, între noi exista o anumitã retinere. Lucru care nu mã împiedica sâ-rni imaginez cît de tare mã Putea detesta aceastã femeie zîmbitoare.
Unul dintre momentele cele mai emotionante ale acestei cãlã-°r'i a fost acela în care 1-am sunat pe sotul meu de la Sian, locul de
184

unde plecau odinioarã negustorii mãtãsii. Astfel, simbolic, acest drum dintre China si Iran. fusese restabilit. Regele a simtit emoti^ mea si mi-a împãrtãsit-o.
Apoi ne-am întors si, în clipa în care pilotul ne-a anuntat ca intraserãm în spatiul nostru aerian, am început cu totii sã aplaudãm, fãrã sã ne fi înteles dinainte. Am vãzut atunci cum fiecare dintre noi sfîrsise prin a suferi din cauza restrîngerilor regimului comunist — eu eram prima — si cît de usurati ne simteam cu totii cã ne întor-seserãm în patria noastrã.
Presedintele Partidului Comunist Chinez, Hua Kuo-Feng, a fost ultima personalitate care a venit în vizitã oficialã la Teheran în timpul monarhiei, îmi aduc aminte cã vizita lui a coincis cu aparitia portretului ayatollahului Khomeini pe prima paginã a cotidianului Keyan. Din gresealã sau din motive bine întemeiate, am trãit vizita domnului Hua Kuo-Feng din acele zile dramatice ca pe un gest de sustinere a regelui.
La începutul anilor '60, regele refuzase ideea pe care i-o sugerase unul dintre consilierii lui culturali, Shodia Eddin Shafa, de a sãrbãtori întemeierea Imperiului Persan de cãtre Cirus cel Mare, cu douãzeci si cinci de secole în urmã (între 550 si 350 î.Hr.). ,,E prea devreme, vom vorbi despre asta mai tirziu", a rãspuns el transant. Dorea atunci sã nu existe nici un lucru care sã distragã tara de la Revolutia Albã pe care se pregãtea sã o înceapã. Douãzeci de ani mai tîrziu, iesit binisor din starea de subdezvoltare, Iranul pãrea destul de copt pentru o asemenea sãrbãtoare.
Nu era singurul care gîndea asa. In toate capitalele lumii erau lãudate lucrurile care fuseserã fãcute într-un singur deceniu la noi:
„Astãzi, scria în octombrie 1971, în corespondenta UNESCO, universitarul Peter Avery, profesor la Cambridge, Iranul modern are resurse, si-a regãsit siguranta de sine, pierdutã în servitute în perioada de dominare si de exploatare strãinã. Aceastã perioadã a început în 1722, cînd dinastia Safavizilor a pierdut puterea, si a dominat tot secolul al XlX-lea si primii ani din secolul al XX-lea, cînd expansionismul britanic si rus a sufocat Iranul, care a riscat astfel sã disparã. Acum, Iranul este din nou respectat pe scena witernationalã. El poate juca si chiar joacã un rol însemnat în afa-Cerile mondiale. Ca membru al Natiunilor Unite, Iranul aratã si altor tãri în curs de dezvoltare care este drumul de urmat. A devenit erenul ideal al întîlnirilor de pregãtire a acordurilor internationale,
186

de dezbatere a problemelor actuale, cum ar fi alimentatia, dezvoltarea agricolã, analfabetismul, drepturile femeii, încã 6 datã, el este centrul spre care converg ideile si tehnica."
Ziaristul francez Edouard Sablier, întors dintr-o cãlãtorie de-a lungul întregii tãri, a publicat în aceeasi perioadã, în Atlas, acest portret al Iranului ale cãrui rînduri capãtã, o datã cu trecerea timpului, un caracter premonitor:
„Iatã o tarã în plinã dezvoltare. Orasele au apãrut precum ciupercile dupã ploaie. Pretutindeni sînt santiere, sînt drumuri în curs de constructie. Clãdiri de cincisprezece etaje înconjoarã centrul capitalei; de mai multã vreme, vilele si pavilioanele au acoperit colinele destinate altãdatã aristocratiei Shemiranului.
în douãzeci de ani, Teheranul a crescut de la opt sute de mii la trei milioane de locuitori. Automobilele lor, din ce în ce mai numeroase, provoacã cele mai frumoase ambuteiaje pe care mi-a fost dat sã le vãd vreodatã si putine vehicule au mai mult de zece ani.
Fãrã sã egaleze Teheranul, celelalte orase se dezvoltã într-un ritm rapid. Tabriz, Shiraz, Ahvaz, Esfahan au devenit centre industriale. Peste tot, magazinele sînt bine aprovizionate, trecãtorii sînt bine îmbrãcati. Nivelul de viatã devine din ce în ce mai ridicat. Dezvoltarea industrialã a atins un prag care este depãsit numai de Japonia.
în politica externã, regula de aur este independenta nationalã. Desigur, Iranul se aflã în orbita americanilor, în aceeasi proportie ca si Europa Occidentalã. Dar în diplomatia actualã, guvernul sãu îsi pãstreazã initiativa, în acest moment relatiile lui cu URSS-ul sînt excelente, cele cu China sînt în curs de redresare.
Nationalismul persan are cu ce sã se mîndreascâ. Golful Persic devine încetul cu încetul o sferã de influentã pentru Teheran. La Kuwait, la Bahrein, în toate emiratele si chiar în Arabia Sauditã se constatã acum existenta unui «partid iranian», asa cum, pe vremea Marilor Regi, lumea elenã cunostea «partidul persan».
Toate se miscã. Iranienii, apartinînd tuturor claselor sociale, sîn1 de acord cu acest lucru, desi cu mai multã sau mai putinã reticentã-
.'.'   MEMORII         187
j^u i-am mai vãzut pe aceia care înainte acuzau regimul cu orice ocazie. Am întîlnit chiar si iranieni fericiti.
Dar impresia generalã e una sumara. Bineînteles, nu existã nici o natiune care sã se dezvolte fãrã sã întîlneascã tot felul de inconveniente pe parcurs, greutãti, frustrãri care sînt caracteristice vremurilor moderne. De aceea aceastã tarã, ca toate celelalte, de altfel, se loveste în drumul ei de neîntelegerea unora, de rezistenta castelor si a clanurilor care nu vor sã moarã si de nerãbdarea tinerilor care estimeazã cã procesul în curs dureazã prea mult."
„Rezistenta" unora — preoti si proprietari de terenuri, nerãbdarea altora — studenti si intelectuali — desi contradictorii, vor alimenta împreunã, începînd cu 1976-1977, nemultumirea crescîndâ care va sfîrsi cu plecarea noastrã si cu declansarea Revolutiei Islamice. Dar în 1971 aceste reactii nu 1-au nelinistit pe rege. El le-a considerat normale într-o tarã în plinã schimbare si se baza pe faptul cã rezultatele progresului vor debloca societatea, îi vor satisface asteptãrile si vor împãca extremele.
Pentru el, sãrbãtorirea întemeierii Imperiului Persan avea ca scop principal gruparea natiunii în jurul identitãtii sale recîstigate, a mîndriei ei regãsite dupã douã secole de umilintã si de mare sãrãcie. El astepta de la acea sãrbãtoare, de un înalt simbolism, sã permitã fiecãruia sã treacã peste frustrãrile cotidiene pentru a-si da seama „de unde venim si unde ne ducem".
în ceea ce mã priveste, am prins trenul din mers. Cînd regele si-a dat acordul pentru organizarea diferitelor manifestãri, eu tocmai o adusesem pe lume pe Leila, cel de-al patrulea copil al nostru, si acest lucru m-a determinat sã încetinesc pentru o perioadã ritmul activitãtilor mele.
A fost desemnat imediat un comitet de organizare. Locul rezervat sãrbãtorii erã în afara oricãrei discutii: trebuia sã fie, evident, Perse-Polis, primul oras regal al Imperiului Persan, Ahemenid, unde se aflã vestigiîle palatului lui Darius I, urmasul lui Cirus cel Mare.
Lucrurile au cãpãtat repede o amploare internationalã, atunci cînd s~a pus problema sã primim la Persepolis suverani si conducãtori
188

de stat din lumea întreagã. Or, Persepolis se aflã în desert, fãrã nici o constructie utilitari în jur, la saizeci de kilometri de primul oras, Shiraz...
Mai era chiar mai putin de un an pînã la festivitatea planificatã pe la jumãtatea lui octombrie 1971, cînd comitetul de organizare mi-a cerut sã preiau presedintia. Daca am acceptat acest lucru, arn fãcut-o pentru cã aderam din tot sufletul la proiectul sotului meu si am vrut sã exprim public acest lucru: „Trebuie, am spus eu atunci, sã ne dãm mîna, sã ne unim, pentru a demonstra cã epoca actualã reprezintã o perioadã de renastere a civilizatiei iraniene". Dar ceea ce am descoperit a rãnit puternic sensibilitatea mea de iranianã: fuseserã deja solicitati numerosi furnizori strãini dintre cei mai luxosi, în conditiile în care, în anumite domenii, ne-am fi putut adresa iranienilor...
Pînâ la urmã, toate acestea m-au rãnit. Cum s-a ajuns aici? Mai era posibil sã dãm înapoi? Mi s-a rãspuns cã timpul scurt în care trebuie sã organizãm totul ne obligã sã recurgem la experienta Europei, cã întreprinderile iraniene sînt încã prea la început pentru a ne putea asigura din punct de vedere calitativ si la timp definitivarea lucrãrilor.
— Ei bine, atunci sã asteptãm sã nu mai ezite, sã le acordãm timp suficient sã facã lucrurile corect. Am asteptat 2500 de ani, mai putem avea rãbdare cîtiva ani!
Dar în realitate era prea tîrziu, am înteles-o repede si, cunoscînd felul de a fi al ziaristilor, nu m-am îndoit cã vor folosi acest pretext atunci cînd ne vor critica. Iar acest arbore va ascunde tot restul pãdurii, adicã tot ceea ce sãrbãtorile de la Persepolis vor aduce Iranului, atît în ceea ce priveste infrastructura interioarã cît si ramificatiile exterioare. Asa cã n-am avut ce face decît sã confirm alegerea pe care o fãcuserã.
Dintre toate sarcinile pe care le-am avut în pregãtirea festivitãtii-aceasta a fost cea mai dificilã si în acelasi timp cea mai descura-jantã pentru cã, pe mãsurã ce trecea timpul, începeau sã vinã dio Occident un val de critici acerbe împotriva cheltuielilor enorme fãcute. Ziaristii aveau sã încalece si sã descalece continuu acest cal
MEMORII        189
bãtaie. Ce fel de monarhi se îmbracã la Lanvin si mãnîncã la '8 cînd poporul nu are încã pîine si scoli? Demagogicã si caricaturalã, dar îndelung exploatatã si reluatã ca un ecou de opozitia iraniana' aceastã imagine avea sã distorsioneze sensul sãrbãtorii de la persepolis. Eu am încercat sistematic sã le explic corespondentilor strãini cã era nedrept sã ne facã asa ceva, dupã atîtia ani de eforturi pe care le fãcuserãm pentru popor, eforturi unanim salutate în cancelariile lumii întregi. Cît de nedrept mi se pãrea sã retinã atît de putin din acea sãrbãtoare care marca desteptarea Iranului!
Procesul era cu atît mai nedrept, cu cît cea mai mare parte din banii cheltuiti pentru festivitate aveau sã îmbogãteascã în mod considerabil patrimoniul iranian: cele 2500 de scoli inaugurate cu aceastã ocazie, satele electrificate, hotelurile construite, drumurile asfaltate nu aveau sã pãrãseascã tara a doua zi dupã ceremonie, în fine, în materie de relatii publice am obtinut o campanie de presã absolut gratuitã. Au fost create comitete pentru ceremonie în toate marile capitalele ale lumii, în toate acele orase au fost deschise expozitii avînd ca temã cultura si arta iranianã, au avut loc concerte, conferinte. Dacã ar fi trebuit sã plãtim pentru toate filmele, cãrtile si articolele despre Iran difuzate în perioada aceea, pentru toate reportajele transmise la televiziunile si la posturile de radio din lume, ne-ar fi costat miliarde de dolari. Probabil cã sînt multi oameni care, în 1970, nici mãcar nu stiau cã Iranul se aflã pe vreo hartã si care au aflat astfel cîte ceva despre istoria si geografia lui. Cine ar putea sã stabileascã cifra profitului pe care 1-am obtinut în continuare, în special prin dezvoltarea turismului?
Dar toate trec si pînã la urmã, dincolo de latura ei negativã, aceastâ campanie de presã a vorbit si despre alte lucruri pe care ceremonia de la Persepolis le-a adus în inimile iranienilor, iar aici ^â refer la sentimentul de mîndrie, de recunostintã, care nu se pot c«nverti în cifre.
Fãrã îndoialã cã era pentru prima datã în lunga istorie a Iranului,
'nd monarhi si conducãtori de stat onorau în acelasi timp capitala
oricâ a Persiei cu prezenta lor. Invitatiile lansate si rãspunsurile
190

pozitive s-au strîns repede pe biroul ministrului Curtii, Assadollah Alam. Asteptam suverani din Danemarca, din Iordania, din Norvegia, din Nepal, din Belgia. Regina Elisabeta a Angliei avea sã fie reprezentatã de sotul ei, printul Philip, si de fiica ei, printesa Anne; la fel avea sã se întîmple si în cazul reginei Juliana din Olanda, al cãrei sot, Bernard, avea sã fie prezent, împãratul Ethiopiei, Haile Selassie se va deplasa personal ca si emirii Qatarului, Kuwaituluj^ Bahreimului, sultanul Qabus al Omanului, presedintele Emiratelor Arabe, Sheikh Zayed, printii de Monaco si de Lichtenstein, marii duci ai Luxemburgului, printul Juan Carlos si printesa Sophie din Spania, printul mostenitor Cari Gustav, reprezentîndu-1 pe regele Suediei, regele Constantin al Greciei si sotia lui, Anne-Marie, ca si Victor Emmanuel de Savoia, printesa Belquis a Afghanistanului si sotul ei, Sardar Abdol Wali... Conducãtorii de stat si de guvern aveau sã fie si mai numerosi încã, pentru cã au trimis reprezentanti Finlanda, India, Turcia, Pakistan, Iugoslavia, Austria, Bulgaria, Polonia, România, Senegal. Statele Unite au fost reprezentate de cãtre vicepresedintele Spiro Agnew, URSS-ul de cãtre Podgorni si Franta de prim-ministrul Jacques Chaban-Delmas, însotit de sotia lui.
în timp ce muncitorii si inginerii munceau pentru edificarea taberei care va adãposti timp de trei zile aceste personaje ilustre, fiecare sectie a Comitetului de Organizare se ocupa de sarcina sa: unii se ocupau de punerea în functiune a retelei sistemului de securitate, altii de organizarea transportului între Teheran si Persepolis. Fiecare sotie de conducãtor de stat urma sã fie ajutatã si însotitã pe tot timpul sejurului ei în Iran de cãtre o doamnã care vorbea limba acesteia si care stia perfect regulile protocolului. Trebuia sã gãsim si sa formãm aceste femei. Era una dintre miile de probleme de care trebuia sã ne ocupãm, în ceea ce priveste cadourile pe care urma sã le oferim invitatilor nostri, comitetul a avut ideea sã comandam mesterilor din Azerbaidjan niste covoare care sã aibã ca simbol central portretul conducãtorului statului. La acestea, aveam sã adãugãm o copie dupã Edictul lui Cirus cel Mare, descoperit la Babilon într-un cilindru de pãmînt ars si pãstrat laBritish Museuffi-
MEMORII        191
Aceastã initiativã m-a umplut de mîndrie pentru cã în acel text adresat celor care fuseserã învinsi la Babilon, Cirus schitase funda-
a ceea ce, douãzeci si cinci de secole mai tîrziu, avea sã 4evinâ Declaratia Drepturilor Omului. Interzice jafurile, porunceste eliberarea prizonierilor, reconstruirea caselor si, fãcînd dovada unei uimitoare tolerante religioase pentru epoca Iui, cere sã fie respectati toti zeii si instituie egalitatea între oameni prin desfiintarea sclaviei. pãcînd referire la preceptele sale, urmasii lui îi vor trimite pe evrei la Ierusalim sã-si reconstruiascã templul1.
Da, sînt mîndrã cã acest „cilindru de pâmînt", bazã a principiilor umaniste ale Marii Persii, a fost astfel „reactualizat" în ochii lumii- Preotii nostri vor vedea în acest gest o ofensã în plus, bãnuind cã regele intentioneazã sã minimalizeze Islamul, adoptat de cãtre iranieni, dupã invazia arabã (în 637 d.Hr). Asta înseamnã cã ei au uitat cã Persia existase cu mult timp înainte de venirea arabilor si cã, învinsã, a stiut sâ-si transforme înfrîngerea în victorie. Acoperind vidul cultural al pioasei, dar frustei societãti arabe, literatura, filozofia, medicina si arta persane aveau sã formeze în-tr-adevãr elementele esentiale ale civilizatiei islamice, iar acest lucru încã din primele clipe ale cuceririi.
Pentru preotii cei mai traditionalisti, ceremonia în sine a amplificat aceastã laturã marginalizantã — fãrã ca noi sã fim de aceastã pãrere — pentru cã a început pe 12 octombrie 1971, în fata mormîn-tului lui Cirus cel Mare, cu acest omagiu al sotului meu pronuntat cu voce profund emotionatã:
„O, Cirus, mare rege, rege al regilor, rege ahemenid, rege al Tãrii Iranului!
Eu, sahinsahul Iranului, te salut din partea rnea si a natiunii mele."
In semn de tolerantã si de deschidere, fuseserã invitati la acest
°n\agiu reprezentanti ai tuturor religiilor lumii: catolici, metodisti,
z°roastrieni, ortodocsi, mormoni, sintoisti, budisti, sikhi, evrei, re-
Prezentanti ai amerindienilor si, bineînteles, musulmani. Printre
Cestia din urmã, nici unul nu a avut în acele zile nici cea mai micã
'Text
publicai In Anexe.
192

rezervã fatã de cele petrecute la festivitate. Numai adeptii religiej Baha'i nu fuseserã invitati pentru a nu-i leza pe musulmanii care nu recunosteau aceastã religie.1
Astãzi, la peste douãzeci de ani de la Revolutia Islamicã, suveranul nu mai este acolo pentru a veghea asupra perenitãtii aceste} mosteniri, dar identitatea iranianã, încarnatã în poporul nostru, va f] întotdeauna prezentã si stiu cã va reusi sã supravietuiascã obscurantismului.
Ziua de 13 octombrie a fost destinatã primirii invitatilor. Sosirea avioanelor la Shiraz a fost planificatã aproape din sfert în sfert de orã. Fratii regelui si membrii guvernului au avut sarcina de a-i întîmpina pe invitati la coborîrea din avion. Apoi personalitãtile au fost conduse cu masina pînã la Persepolis, unde a avut loc primirea oficialã, „în numele împãrãtesei si în numele meu, le spunea regele, vã urez bun venit în Iran cu ocazia sãrbãtoririi a 2 500 de ani de existentã a monarhiei noastre." Oaspetele nostru era apoi invitat sa urce împreunã cu regele pe un podium pentru a asculta imnul national al tãrii lui, interpretat de Garda Imperialã. Dupã aceea ofiterul responsabil spunea numele si titlurile personalitãtii onorate si o invita sa treacã în revistã Garda.
si acum îl admir pe acel ofiter însãrcinat cu prezentãrile, maiorul Karim Shams, care nu a gresit nici mãcar o singurã datã de-a lungul acelor ore epuizante, nici la pronuntarea numelor, nici la enumerarea titlurilor care erau extrem de complexe. Seara, l-am luat deoparte si 1-am felicitat.
1 Un alt aspect al acestor festivitãti a fost Congresul International al Iranistil°r> care s-a tinut la Shiraz, între 14 si 16 octombrie 1971, la care au participat pes'e trei sute de savanti iranieni si strãini specializati în istoria si civilizatia iraniene-Ne-au fost prezentati, sotului meu si mie însãmi, în seara inaugurãrii, si ne-&ff[ exprimat gratitudinea fatã de serviciile pe care le aduceau culturii iraniene. Congresul a fost în întregime consacrat istoriei Iranului, în special lui Cirus cel M31^' La secretariatul Congresului au fost strînse peste o mie de lucrãri ale savantilor d' lumea întreagã, constituind studiul cel mai amplu asupra lui Cirus. Din neferici1*1 am aflat mai tîrziu cã acest studiu a fost nimicit de soldatii Revolutiei Islamice în din primele zile cînd au ajuns la putere.
MEMORII        193
înainte de acele zile si pentru prima oarã în viata mea, mi-am rugat medicul sã-mi recomande niste sedative. Epuizatã de munca, stresatã, slãbisem enorm în ultimele luni si-mi era teamã ca nu cunvva vreun incident legat de sãnãtatea mea sã strice sãrbãtoarea. pe fapt, ne era tuturor fricã sã nu se întîmple ceva neplãcut si acest lucru a creat între noi un spirit de solidaritate, pe care nu-1 mai re-jnarcasem niciodatã pînâ atunci. I-am vãzut pe cîtiva dintre ministrii nostri, pe cîteva dintre personalitãtile de la Curte, care de obicei tineau foarte mult la pozitia lor înaltã, cârînd valizele vreunui invitat sau dormind pe pâmînt, pentru a oferi camera lor unui musafir sosit pe neasteptate. Am vãzut doamne apartinînd familiilor ilustre, ajutîndu-le pe servitoarele coplesite de atîta treabã. Toatã lumea s-a implicat, a pus suflet cu spontaneitate; într-o dimineatã, 1-am vãzut chiar si pe Reza ducînd micul dejun în spatele corturilor.
Ziua de 14 octombrie a început cu o defilare evocînd rãzboinici iranieni din toate epocile. O mie cinci sute douãzeci si patru de soldati au fost mobilizati pentru aceastã paradã, condusã de cãtre generalul Fathollah Minbashian. Iatã cum va descrie Lesley Blanch aceastã manifestare în cartea pe care mi-o va dedica:
„Bãrbile scurte si frezate ale mezilor si persilor; bãrbutele ascutite ale safavizilor sau mustãtile mîndre ale trupelor qajare; berbeci, sulite, steaguri, sãbii, pumnale, toate erau acolo. Sub un soare arzãtor, dar adãpostiti sub umbrele, la poalele coloanelor în ruinã — mãrturie a puterii lui Cirus — invitatii au asistat la aceastã impresionanta defilare. Infanteristii ahemenizi, rãzboinici pãrti, cavaleria lui Xerxes, litiere, care de luptã otelite, cãmile... Aviatia, noile contingente feminine ale fortelor armate... Erau cu totii la Persepolis; cu totii stãteau mãrturie pentru gloria Iranului, trecutã si prezentã".
Dupã-amiaza a fost rezervatã vizitãrii împrejurimilor pentru cei care nu se temeau de soare, iar seara a avut loc dineul de galã.
Dineul a fost servit într-un cort lung de saizeci si opt de metri si at de douãzeci si patru, asezat în mijlocul cîmpului. Noi îi cunos-earn pe toti suveranii si conducãtorii de stat prezenti, dar bineîn-eles cã pe unii dintre ei mai bine decît pe ceilalti, asta în cazul în
194

care nu ne deveniserã deja prieteni, cum ar fi regele Iordaniei, la care mergeam adesea în vizitã particularã, sau suveranii Greciei Belgiei, Afghanistanului si, normal, Hassan al II-lea al Marocului de care sotul meu era foarte atasat si care, foarte retinut, îl trimisese la noi pe fratele lui, printul Mulay Abdallah, împreunã cu sotia lui printesa Lamia. în ciuda protocolului, plãcerea de a ne revedea a fost realã si aceastã bucurie a mers si dincolo de cercul de prieteni. Astfel, 1-am întîlnit pe Nikolai Podgornîi cu care am si gãsit ocazia de a schimba cîteva cuvinte în rusã în cursul cinei si chiar de a glumi. De altfel multi dintre invitati glumeau. Mi s-a povestit mai tîrziu aceastã anecdotã: cînd printul Rainier de Monaco s-a mirat cã locul lui era între printul Philip al Angliei si printul Bernard al Olandei — nu aveam destule femei pentru a respecta alternanta -printul Philip i-a rãspuns: „Dar n-ai observat, dragã prietene, cã noi sîntem singurii «regine» de pe aici?"
Altii profitau de aceastã ocazie pentru a se angaja în discutii mai putin lejere, care aveau sã se prelungeascã a doua zi dupã-amiazã la cafenea, într-o atmosferã de club destinsã, cãlduroasã, dar în mod evident de afaceri. Bãrbati si femei care nu au putut niciodatã sã-si vorbeascã oficial din cauza divergentelor politice gãsiserã ocazia sã schimbe pãreri, departe de ziaristi.
Pentru noi, acel du-te-vino de pe scenã în culise a durat tot timpul. Trebuia sã ne asigurãm permanent cã în bucãtãrie totul era în ordine, trebuia sã mai dãm o mînâ de ajutor la cîte ceva, sâ-i îmbãrbãtãm pe unii, sa prevenim catastrofele, înainte de masã, am fost chematã discret. M-am dus si 1-am gãsit pe cofetarul-sef cu ochii în lacrimi: prãjitura se rupsese pe drum! A trebuit sã-1 consolez repede, sã gãsesc un mod de a o lipi pe unde se putea si, în fine, sã gãsesc putere sã rîd. Nu-i nimic, o vom tãia în diagonalã, nimeni nu va observa nimic si, oricum, totul constã în gustul ei bun, iar pe acesta, cu sigurantã, nimeni nu-1 va rata.
Seara s-a încheiat cu un spectacol de muzicã si lumini, urmat de un foc de artificii; si unul, si celalalt erau opera unor speciali?11 francezi. A fost foarte reusit, grandios, dar, încã o datã, eram nelinistiti: dacã zgomotul va agita zecile de cai si de tauri care defila"
MEMORII
195
erã de dimineatã? Dacã unul singur începe sã ragã, sã se zbatã, în-eaga turmã se ia dupã el si acele animale înnebunite pot sã-i calce (p picioare pe ilustrii nostri invitati.
Cea de-a treia si ultima zi a fost mai putin protocolarã, progra-^ul fiind lãsat la alegere. Unii au plecat într-o excursie în desert, jar cei mai multi au profitat de timpul acesta pentru a sta de vorbã. Vicepresedintele american Spiro Agnew 1-a primit pe Constantin al Greciei, exilat în urmna loviturii de stat din aprilie 1967. Sotul meu a discutat îndelung cu presedintele sovietic, Podgornîi si presedintele Turciei, Sunay. împãratul Haile Selassie 1-a primit pe presedintele Tito al Iugoslaviei. Regele Hussein a reunit cîtiva suverani arabi pentru o conferintã între prieteni....
Seara a fost iranianã, în sfîrsit! Chemasem pentru acest eveniment artisti si artizani din toate zonele tãrii. Muzicanti, pictori, tesãtori, bucãtari, cu totii au rãspuns invitatiei noastre: aceastã cinã avea sã fie pentru toatã lumea ocazia de a descoperi bogãtia culturii iraniene, începînd cu bucãtãria si cu artizanatul. Relansarea acestui sector, în special exportul covoarelor tesute de mînã de cãtre tãrani, era una dintre ambitiile noastre. Eu încercam mereu sã-i conving pe hotelieri sã-si mobileze camerele cu obiecte iraniene de artizanat. De data aceasta aveam sã recurgem la suverani si la conducãtori de stat pentru a ne face artizanii cunoscuti în întreaga lume!
Unii dintre oaspetii nostri au plecat a doua zi de dimineatã, altii au mai dorit sã viziteze unul sau altul dintre orase sau sã vadã Marea Caspicã, prelungindu-si astfel sejurul. Ceremonia s-a închis oficial în prezenta celor rãmasi, prin inaugurarea stadionului cu o mie de locuri, Arya Mehr, de la Teheran, si a Memorialului Istoriei Iranului, Shahyad, arcul de triumf modern construit la est de capitala iranianã.
16
Una dintre preocupãrile mele crescînde din a doua jumãtate a anilor '60 a fost sã nu cumva sã uitãm, în drumul nostru spre progres, de culturã. Regele dorea ca tara sã se îndrepte spre democratie dupã ce si-ar fi recuperat întîrzierea economicã, iar mie mi se pare cã nu existã nimic mai stimulant pentru o democratie, decît cultura. Trebuia, pe de o parte, sã ne ajutãm artistii, sã le evidentiem valoarea, sã-i facem mai cunoscuti atît în Iran, cît si în strãinãtate si, pe de altã parte, sã ne deschidem frontierele cãtre creatorii din celelalte tãri.
I-am cerut vãrului meu Reza Ghotbi, director al Televiziunii Nationale sa se gîndeascâ împreunã cu mine la acest subiect si astfel am ajuns la concluzia cã trebuie sã creãm un festival international al artelor, în mare, ambitia noastrã era ca acest festival sã se axeze pe creatia contemporanã în domeniul teatrului si al muzicii, dar sã ne reprezinte si traditia ancestralã în întrega lume, evitînd latura folclorico-turisticâ a acestui gen.
Ministerul Culturii a fost de acord cu ideea noastrã, asa cã arn reunit în mare grabã un comitet fondator, constituit din scriitori, artisti, ziaristi si responsabili ai guvernului. Prima decizie era de ordin geografic: unde sã se desfãsoare acest festival? Unanimitatea a ales Shirazul. Vecinãtatea lui cu Persepolis (ne si imaginam deja cum aveau sã foloseascã oamenii de teatru acest filon), cu desertul ni s-au pãrut de bun augur, în afarã de toate acestea, Shirazul avea nobletea lui: cîntat de doi dintre poetii preferati ai iranienilor,
,        . MEMORII        197
,j207-1291) si Hafez (1324-1389), ale cãror mausolee se aflã aco-io a fost multã vreme considerat capitala literarã a Persiei. Oazã de erc}eatã si de culturã, sipet de trandafiri, de privighetori si de dragoste, în mod sigur Shirazul va putea inspira creatia mai bine decît ar face-o alte orase. Mai prozaic vorbind, Shirazul avea deja mai piuite hoteluri, al cãror numãr putea creste datoritã ceremoniilor de ja persepolis, si mai ales un campus universitar, ale cãrui camere puteau fi si ele folosite.
Festivalul de la Shiraz era proiectat, mai rãmînea sã facem esentialul: sã adunãm artistii, nu numai pe cei din lumea întreagã, ci si pe cei din Iran. Noi stiam o mare parte din ceea ce însemna productia artisticã a Iranului în anii '60, dar voiam sã plecãm în cãutarea artistilor necunoscuti. Echipa condusã de Farrokh Ghaf-fari, viitorul director al festivalului, a trimis emisari pe drumurile cele mai depãrtate ale Teheranului, iar ceea ce au adus acestia a reprezentat încã un motiv de bucurie si de încredere în viitorul tãrii, în orasele cele mai depãrtate, cele mai sãrace, supravietuiserã povestitori, cîntãreti, mici trupe de teatru sau de marionete si, bineînteles, poeti... Ne descopeream detinãtori ai acestor comori cu stiluri diferite, în functie de regiune. tinea numai de noi de acum sã stabilim programul si sã ne hotãrîm pe cine sã invitãm, pe ce criterii. Era o alegere dificilã.
Am întreprins acelasi demers pentru întreaga lume. Membri ai comitetului, printre care Farrokh Ghaffari si Bijan Saffari, au plecat în Asia si în Europa sã vadã cum se desfãsurau festivalurile de acolo, în ceea ce priveste muzica actualã, Festivalul Royan din Franta ne-a fost de mare ajutor, iar pentru teatru, Festivalul International din Nancy s-a dovedit a f i o adevãratã mina de aur. Acolo '~am descoperit pe Bob Wilson, în special, care, alãturi de multi altii, avea sã vinã la Shiraz.
In cele din urmã, în septembrie 1967, am inaugurat cu timidi-ate prima noastrã mare manifestatie culturalã. Am ales luna sep-etnbrie, pentru a le putea permite sã participe si studentilor care rau încã în vacantã, în afarã de aceasta, septembrie este luna cea
198
FARAHPAHLAVI
mai blinda în Iran, cînd nu este nici prea frig, nici prea cald. Pani. ciparea lui Yehudi Menuhin a fost foarte importantã pentru noi.
In anul urmãtor, au venit pentru a cînta la Shiraz si lannis Xenakis si Arthur Rubinstein. în 1969 am cunoscut pentru prima oara un rãsunet international, datoritã temei alese pentru acel an: „Instrumente de percutie în lume". Am avut si tombak-u\ persan, si niri~ dangan-\\\ hindus, si gamelan-ul din Bãii, si toba din Rwanda sj multe altele. lannis Xenakis a mai revenit si în alti ani, ca si compozitorul italian Bruno Maderna. De atunci înainte, festivalul a cunoscut un succes din ce în ce mai mare, pînã la ultima lui editie, în 1977.1
Dacã eu am fost la originea creãrii acestui festival, am tinut sã particip la inaugurarea lui si sã profit de alte cîteva reprezentatii în primele zile, iar apoi la sfîrsit. As fi vrut sã vãd totul, dar orarul meu foarte încãrcat nu-mi permitea. Din fericire, festivalul a scãpat de sub orice tutelã guvernamentalã, fiind constituit doar din artisti cu spiritul liber si deschis, îmi plãcea atmosfera de acolo, oamenii erau în mod vãdit bucurosi cã veniserã, se simtea setea iranienilor de a descoperi muzica si teatrul altor continente, dar si curiozitatea de a vedea operele creatorilor autohtoni, se simtea fericirea artistilor pentru ca erau atît de bine primiti, întregul Shiraz se mobiliza astfel încît fiecare artist sã se simtã ca acasã. Toti oamenii contribuiau cu cîte ceva, guvernatorul, primarul, conducãtorul armatei... eu însãmi nu ezitam sã mut scaune dintr-un loc în altul, sã car bãnci, sã dau cum puteam o mînã de ajutor.
Artistii aveau libertatea de a-si tine spectacolele unde voiau, nu aveau decît sã cearã comitetului un spatiu si o mînã de ajutor, cã acesta fãcea tot posibilul si le deschidea portile, le aducea masinii camioane, materiale... în 1972, eveniment, cred, major în istoria teatrului, a venit Robert Wilson si a pus în scenã un spectacol de o sutã saizeci si opt de ore, sapte zile si sapte nopti fãrã întreruper6 pe colinele care mãrgineau Shirazul, Ka Mountain. Alti artisti au
1 în 1976, am creat Dialogul civilizatiilor, organizatie al cãrui obiectiv era de a s bili un schimb fructuos între culturi, la scarã mondialã. Primul seminar a avut în 1978, în Iran, cu participarea unor tãri europene, a Japoniei si a Egiptului.
MEMORII        199
ales mormîntul lui Cirus din desert sau caravanseraiul din bazar, gall o casã veche pe care o remarcaserã în oras, sau numeroasele parcuri. Spectacol ui Alice în tara Minunilor s-a tinut într-o pivnitã cu pepeni>iar eu 1-am vãzut asezatã pe jos, pe un covor, în 1971 a venit Peter Brook care a montat Orghast la Persepolis. Lucrurile au luat o întorsãturã dramatica si prezenta mea a fost necesarã pentru a stabiliza situatia. Trebuia sã asist la spectacol si am pornit la drum cu cîteva ore dupã domnul Brook. Dintr-o datã, un grup de oameni ne-a atras atentia. soferul autobuzului a încetinit si a oprit. Din multime a iesit livid ministrul Educatiei, Manucez Gandji:
— Maiestate, ati venit la tanc. Domnul Brook e foarte nervos, vrea sã anuleze reprezentatia si sã se întoarcã imediat în Europa.
Soldatul din postul de gardã a refuzat sã-1 lase sã treacã.
— Unde e domnul Brook?
— într-o cafenea, acolo. Nici nu vrea sã mai audã de noi.          .
— As vrea sâ-i vorbesc.
O clipã mai tîrziu a apãrut foarte nervos.
— Domnule Brook, e un simplu soldat care credea cã face bine ceea ce face. Nu v-a recunoscut si nu e vina lui, ci a noastrã. Nu trebuie sã vã supãrati pe noi.
Era învãluit într-o tãcere de nepãtruns. Atunci am început din. nou sã vorbesc, abordînd un ton mai vesel:
— Domnule Brook, eu sînt cea care mã comport ca un artist si dumneavoastrã ca o reginã?
M-a privit si fata i s-a luminat dintr-o datã:
— Iatã o imagine nostimã! Ei bine, haideti sã ne reluãm fiecare rolul lui, dacã asta doriti...
In 1974, Maurice Bejart, care se îndrãgostise de-a binelea de Iran, a venit cu o piesã creatã special pentru festival, Golestan, du-Pã numele capodoperei din Saadi; stiind acest lucru, 1-am rugat pe &°tul meu sã meargã el însusi pînã la Shiraz. încã de la primele note am fost uimiti: Bejart se inspirase pentru început din muzica Aditionalã din Balucistan, provincie din sud-estul extrem a tãrii. Uansatorii lui au apãrut în acel spectacol chiar sub bolta înstelatã f ersepolisului, iar acela a fost unul dintre cele mai profunde
200

momente ale festivalului. Se desfãsura pe muzica traditionala a Irg, nului, completatã de vocea minunatã a lui Razavi recitind poemele lui Rumi. Bejart s-a întors în Iran în 1977, la ultima editie a festivalului. Apoi, Revolutia Islamicã ne-a stricat colaborarea, dar cîncj ne-am reîntîlnit la New York, la mijlocul anilor '80, am fost asa de emotionati, încît nici eu, nici el nu ne-am putut opri lacrimile.
în 1975 ne-a onorat cu prezenta teatrul No din Japonia. Era un eveniment cultural fãrã precedent — acest teatru nu mai pãrãsise Japonia niciodatã pînâ atunci. Ei acceptaserã sã vinã pentru cã îi asigurasem cã voi fi prezentã la reprezentatii. Mergeam la spectacole foarte des cu copiii mei, mai ales cu cei doi mai mari, Reza si Farah-naz, pe care îi interesau mult anumite piese. Dar în seara reprezentatiei, am mers numai cu micuta Leila. Nu avea decît 5 ani, dar a fost atentã si adorabil de concentratã tot timpul spectacolului. Frumusetea stranie a teatrului No ne captivase si pe mine, si pe ea.
Alãturi de aceste evenimente internationale renãstea teatrul iranian1 si aici mã gîndesc în special la regizori ca: Arbi Ovanessian, Bijan Mofid, Abbas Naalbandian sau Parviz Seyyed. Mai multe trupe de actori tineri, stimulate de festival, munceau tot anul la spectacolele pe care veneau sã le prezinte la Shiraz. Muzicieni, ca Aii Asghar Bahari sau Hassan Kassai, si cîntãreti asemenea lui Taj Esfahani si Siavush Shajarian, la rîndul lor, reînviau melodii traditionale si ne reuneam adesea lîngã mausoleul Hafez, în acea grãdinã minunatã, pentru a-i asculta. Erau acolo bãnci, covoare, perne si, pentru cã între timp se lãsa înserarea, asezaserãm lumînârele micute de o parte si de alta a drumului. Oamenii se asezau pe unde puteau, dar veneau atît de multi, încît stãteau si pe stradã. Acestea erau serile mele preferate, strãini si iranieni stãteau unii lîngã altii* într-o comuniune profundã si aveam cu totii sentimentul cã sîntern martorii renasterii unui secret al sufletului nostru. Mult mai tîrziu, un pilot de vînãtoare, care avea sã participe la rãzboiul împotriva Irakului, apoi sã se exileze în Statele Unite, mi-a mãrturisit:
1 Ta'zieh, teatrul religios, a fost pentru prima datã reprezentat într-un festival i national.
MEMORII        201
- Maiestate, afectiunea mea pentru dumneavoastrã dateazã de
vremea Festivalului de la Shiraz, dintr-o searã petrecutã lîngã orrnîntul lui Hafez. Eu eram pe stradã, stãteam pe trotuar si ascultai*1 muzica noastrã traditionalã. La un moment dat m-am ridicat si v-arn vãzut. Erati asezatã în mijlocul multimii si pãreati foarte fericitã cã sînteti acolo cu noi; stiind pozitia dumneavoastrã oficialã. an1 simtit în momentul acela cît de aproape eram unii de altii, cît de tare ne legau rãdãcinile noastre culturale.
Multi tineri mi-au mãrturisit cã, dacã n-ar fi fost Festivalul de la Shiraz, nici nu s-ar fi gîndit sã studieze cinematograful, teatrul sau muzica, îsi descoperiserã vocatia la Shiraz, vãzînd creatiile iranienilor si ale strãinilor.
Shiraz a fost în acelasi timp un izvor de idei noi, susceptibil chiar de a fi rãscolit putin spiritele pînâ acolo, încît unii au ajuns sã pretindã cã festivalul a fost punctul de pornire al Revolutiei Islamice si una dintre cauzele rãsturnãrii monarhiei.
O singurã piesã, se pare, jucatã de o trupã maghiarã, a socat mãi multe persoane. Eu n-am vãzut spectacolul incriminat, dar membrii opozitiei, care cãutau pretexte pentru a critica, membrii Securitãtii, care nu apreciau întotdeauna libertatea de actiune a directorilor festivalului, ca si persoane rãu intentionate în ceea ce mã priveste, au exagerat impactul acestui incident, mai ales dupã Revolutia Islamicã.
E adevãrat cã Festivalul a fost si un loc de exprimare a atitudinilor politice. Anumite trupe strãine nu si-au ascuns opozitia fatã de rege, în timp ce, într-un mod provocator, pledau pentru liberalizarea regimului. O trupã americana, de exemplu, Bread and Pup-P&, si-a montat spectacolul sub zidurile unei fortãrete din Shiraz, care simboliza universul concentrationar. Noi le-am lãsat libertatea de a juca ceea ce voiau sã joace si sã denunte ceea ce considerau cã trebuie denuntat, chiar dacã acest lucru le displãcea celor de la Securitate. Artisti iranieni profitau de aceastã oportunitate pentru a exPrima critici la adresa monarhiei. si pe ei i-am lãsat sã facã ce v°iau. A douã zi s-âu organizat mese rotunde la universitate, în Pfezenta autorului pieselor. Mi s-â povestit cã într-o zi, Grotowski, egizor polonez, invitat la una dintre acele mese rotunde, a fost luat
202

la rost de un student iranian care 1-a întrebat daca era constient cg prin piesele lui dorea sã instaureze ideea de dictaturã. „Daca ati crede într-adevâr ceea ce spuneti, i-a replicat Grotowski, n-ati rngj fi aici stînd de vorbã linistit cu mine, ci ati fi acolo pe munte cu 0 mitralierã."
Unii ziaristi europeni au venit si în Shiraz foarte porniti împotriva monarhiei, fiind gata sã o desfiinteze. Cum erau informati în legãturã cu implicarea mea în culturã, voiau sã mã întîlneascã si invariabil, discutiile noastre începeau cu întrebãri agresive. Le explicam îndelung optica regelui, le reaminteam de întîrzierea Iranului fatã de Europa, îi rugam pe interlocutorii mei sã nu compare decît ceea ce putea fi comparat si, încet-încet, îmi dãdeam seama cã începeau sã înteleagã. Asezati în grãdina Bagh-e Eram (Grãdina Paradisului), înconjurati de lumînârelele pîlpîind în vîntul desertului, aveam lungi discutii care durau uneori pînâ la douã sau trei dimineata. Ne întîlneam în fiecare an si multi dintre acesti ziarisi mi-au devenit chiar prieteni pînã la urmã.
Dupã pãrerea anumitor ministri si consilieri ai regelui, acest festival simboliza dorinta mea de deschidere. Astfel, ministrul Curtii, Assadollah Alam, a cãrui culturã si inteligentã o apreciam mult, mi-a reprosat în memoriile lui „ideile liberale prost plasate". Multi oameni au vãzut, asemenea lui, o anumitã divergentã între linia politicã urmatã de rege si ideile mele. în realitate, sotul meu si cu mine nu aveam nici o divergentã de fond. El estima cã saltul economic al Iranului era încã prea fragil pentru a putea supravietui unei liberalizãri totale a societãtii, o liberalizare în maniera Occidentului. „tara are nevoie de încã un deceniu de stabilitate pentru a-si reveni, spunea el, si vreau ca fiul meu sã domneascã altfel decît mine." Spera sã-i lase lui Reza un stat pregãtit pentru democratie. Vorbeam adesea despre acest lucru si întelegeam în ce cursã con-tracronometru se angajase si de aceea mã durea asa de tare atunci cînd auzeam fie în afara, fie între granitele noastre cã în Iran nu exista libertate: nici libertate politicã, nici libertate de opinie. Era nedrept sã i se facã asa ceva sahului. De cît timp a avut nevoie Franta, începînd cu 1789, pentru a intra în apele linistite a*6
MEMORII        203
democratiei? De aproape un secol. si i se cerea Iranului sã treacã fãrã nici un fel de tranzitie de la Evul Mediu la rafinamentul democratic al Europei contemporane... în acest context credeam cã misiunea mea era aceea de a fi o bunã ambasadoare între asteptãrile unora si rege. întelegeam imperativele suveranului, îi admiram tenacitatea, curajul, dar întelegeam si frustrãrile unora dintre intelectualii si oamenii nostri politici, descurajarea lor în fata unei fermitãti al cãrei rost nu-1 întelegeau.
Oamenii stiau în ce stare de spirit lucram si nu ezitau sâ-mi scrie sau sã-mi cearã sã mã întîlnesc cu ei. Uneori erau artisti pe care îi cunoscusem la Shiraz sau universitari, profesori, studenti. Scriseserã sau manifestaserã cutare sau cutare lucru împotriva monarhiei, iar acum aveau probleme cu politia. Mã interesam si dacã nu era vorba despre ceva grav, îi ceream concursul sahului, iar el nu mã refuza — era întotdeauna gata sã steargã totul cu buretele, sã ierte. Uneori interveneam chiar eu însãmi si obtineam eliberarea persoanei respective.
De foarte multe ori politia fãcea exces de zel, cum se întîmplã adesea în cazul tãrilor în curs de dezvoltare, în care fiecare cautã sã exploateze fãrîma de putere pe care o are si deserveste regimul, în loc sâ-1 ajute. Eram pe cale sã inaugurez o galerie de artã, iar agentii de la SAVAK (Organizatia de Securitate si de Informare a Statului) au creat un incident, astfel încît a doua zi s-a vorbit mai mult despre incident decît despre noua galerie. Cereau lista invitatilor, care oricum li se oferea de fiecare datã. Dar în ziua despre care vorbesc, 1-au interpelat pe unul dintre invitati si nu i-au dat voie sã intre. Acest lucru m-a pus într-o situatie foarte neplãcutã. Le-am spus:
— Ati vãzut lista si n-ati avut nimic de obiectat. Iar acum cînd aceastã persoanã este aici îi faceti necazuri din cauzã cã a scris una sau alta despre stat. Nu întelegeti cã dacã vã comportati asa nu tãceti decît sâ-1 îndîrjiti si mai tare în convingerile lui eronate? ^upã care si-au cerut scuze, au pretextat cã 1-au confundat cu altcineva, dar rãul fusese fãcut.
Uneori politia actiona fãrã nici un discernâmînt. Astfel, îmi aduc aminte cã la începutul anilor '70 pictorul iranian Zenderudi,
204

care era deja celebru si trãia în Franta, a venit la Teheran pentru 0 expozitie. Ca multi artisti occidentali de pe vremea aceea, avea pãrul lung. Ei bine, sub acest pretext 1-au oprit pe stradã si 1-au ras în cap! Acest lucru m-a înfuriat la culme si am discutat cu sotuj meu; el 1-a demis pe politistul care avusese aceastã initiativã jignitoare si prosteascã.
Altã datã am aflat de arestarea unui director de întreprindere pe care îl primisem cu cîteva zile mai înainte la Palat, împreunã cu alti patroni. El îmi spusese foarte sincer pãrerea lui în legãturã cu lucrurile care nu mergeau bine si, în special, spunea cã nu i se pare normal felul în care actioneazã un anumit ministru. Era o perioada în care guvernul încerca sã controleze cresterea preturilor si trimitea studenti în bazare pentru a-i verifica pe comercianti. Acest respectat director de întreprindere mi-a povestit cît de greu le venea vînzãtorilor sã accepte aceastã metodã, cît de umiliti se simteau. Am înteles ce spunea si i-am multumit, dar iatã cã politia 1-a arestat. El putea sã se gîndeascã, si era o reactie normalã, cã eu fusesem cea care îl condamnase. Eram furioasã si umilitã, asa cã i-am spus regelui: „Nu e posibil asa ceva, un iranian vine în casa ta, ia ceaiul cu mine, îsi deschide inima si, în ziua urmãtoare, oamenii de la SAVAK îl aresteazã. E foarte rãu. îi primesc pe acesti oameni pentru a-ti vorbi despre necazurile lor si a-ti usura munca. E de neacceptat ca ei sã aibã necazuri dupã aceea." Normal cã Regele 1-a eliberat imediat, dar rãul fusese deja fãcut.
La zelul politiei, se adãuga si cel al administratiei. Astfel, Ministerul Informãrii a crezut de cuviintã sã cenzureze un articol pentru exces de familiaritate. Ziarisii o intervievaserã pe Farahnaz care, vorbind despre noi, spusese evident „mama si tata", iar fratelui ei îi spusese pe nume, în loc sã foloseascã numeroasele lui titluri. „E interzis sã vorbesti astfel despre suverani", i-a spus mi" nistrul. Din fericire, ziaristul o cunostea pe mama si a sunat-o. NOI eram într-o cãlãtorie oficialã în strãinãtate. Mama a vorbit cu sotul meu, pe care 1-a enervat foarte tare aceastã prostie. „Sunati-1 Pe ministru, i-a spus el sefului de cabinet si spuneti-i sã se scuze de ziar! E ridicol!"
MEMORII        205
stiam cã toate aceste comportamente aveau sã disparã încet-încet, Datoria deschiderii Iranului cãtre lume. în asteptarea acelor vremuri ebuia sã avem rãbdare si sã dãm explicatii, încercînd sã nu trezim -usceptibilitatea unora sau a altora, îmi amintesc aceastã anecdotã ,evelatoare în privinta stãrii de spirit a iranienilor din anii '70. într-o dimineatã, guvernatorul unei provincii m-a sunat la palat. „Maiestate, mi-a spus el, într-un sat de la noi se inaugureazã o baie publicã. Oamenii intentioneazã sâ-i dea numele regelui si acest lucru nu mi se pare normal." Am fost de acord cu el, într-adevãr, mi se pãrea ridicol. Un baraj sau o piatã publicã, da, nu mi se pãrea cã abuzeazã, dar pentru o baie publicã nu mi se pãrea potrivit. Nu stiu în ce termeni guvernatorul le-a spus oamenilor sã gãseascã un alt nume pentru baia lor, dar peste cîteva sãptãmîni a ajuns la sotul meu un raport al SAVAK-ului ce arunca cele mai grave suspiciuni asupra guvernatorului, care refuzase unei bãi publice patronimul suveranului... Bietul de el avusese deja cîteva neplãceri pe care însã le-a compensat imediat sotul meu. îi venea sã rîdã, dar, în sinea lui, acest lucru îl deranjase la fel de tare ca si pe mine. Asemenea comportamente nu fãceau decît rãu monarhiei.
si ziaristii aveau probleme cu depãsirea acestei stãri de spirit, întretinute de zelul anumitor functionari ai Ministerului Informãrii. In timpul cãlãtoriilor mele în provincie sau cu ocazia vreunei inaugurãri, stãteam de vorbã cu ei. Le spuneam: „Nu puneti peste tot fotografia mea. Sîntem aici pentru a deschide un nou spital, asa cã vorbiti mai mult despre spital decît despre mine, cãci acesta îi intereseazã mai tare pe oameni. Ei n-au nevoie de voi pentru a sti ce fel de reginã sînt eu. Lãsati-i sã-si facã singuri o pãrere."
si fotografiile sotului meu, expuse peste tot, erau ceva exagerat. Era de înteles ca portretul lui sã fie asezat într-un loc central în mstitutiile statului, dar nu oriunde. Am vorbit cu el si a fost de acord întru totul cu mine. Am cerut celor care fãceau recenzia edi-^ciilor si a locurilor publice care îi purtau numele, sã le mai reducã numãrul. în toate satele presiunea era mare, pentru cã se foloseau ae numele regelui pentru a obtine o subventie oarecare. Cum,
206

spuneau ei, acesta stradã se numeste Pahlavi si nu este asfaltatã? Sotul meu conta pe trecerea timpului care avea sã schimbe mentalitãtile, pentru cã în aceastã luptã pentru imagine ne izbeam si de rigoarea frustrantã a anumitor agenti de la SAVAK.
Creat în 1957 pentru a combate actiunile comunistilor în problemele Rãzboiului Rece, aceastã politie îsi îndeplinise perfect rolul, în vremea aceea, URSS-ul si statele sale satelit, ca si anumite târi arabe radicale aveau agenti în Iran pentru a provoca tulburãri. Era indispensabil sã le prevenim si sã-i arestãm, pe cît posibil, pe agitatori. Regele însusi fusese victima tentativelor de asasinat ale grupurilor radicale islamice aflate de partea comunistilor. Tudehul dorea în mod declarat sã facã din Iran o Republicã Sovieticã pentru a servi planurile Kremlinului si ale fanaticilor religiosi, ceea ce era greu de imaginat, si au împins tara în aceastã catastrofã de dimensiuni uriase. Anumiti agenti din SAVAK au comis, fãrã îndoialã, si abuzuri, si acte ce nu pot fi scuzate. Oare si-au dat seama? Din pãcate, unii au abuzat de forta lor fãrã sã vrea poate, ceea ce a dãunat autoritãtii morale a regelui si a monarhiei. Dar cei mai multi membri din SAVAK au contribuit la securitatea si la stabilitatea tãrii.
în anii '70, sotul meu a început sã refacã progresiv structura misiunii acestei politii. I-au fost retrase anumite drepturi în favoarea jandarmeriei si a politiei obisnuite.              , ,
PARTEA A III-A
în primãvara anului 1977, Abbas Safavian, rectorul Universitãtii din Teheran, a dorit sã ne întîlnim. Eu eram atunci la Paris, iar el se afla în trecere în aceeasi perioadã prin capitala francezã. Rugãmintea lui nu era ceva extraordinar, ne cunosteam bine si profesorul mã tinea la curent cu problemele universitãtii. M-am dus la întîlnire, dar cererea lui m-a lãsat cu gura-câscatã: voia sã discut cu trei eminenti medici francezi, cu profesorul Bernard, Milliez si Flandrin. Ceea ce aveau sã-mi spunã acestia era un secret de mare importantã, asa cã era exclus sã ne întîlnim la ambasadã. Nimeni nu trebuia sã ne vadã.
Imediat dupã plecarea domnului Safavian, a început sã mã frã-mînte o teamã ciudatã. Dar aceasta nu se baza pe nimic: cei patru copii ai nostri, vãzuti regulat de cãtre medic, erau perfect sãnãtosi, cît despre rege, desi putin cam obosit în unele momente, era uimitor de dinamic si viguros pentru un bãrbat de 57 de ani.
Una dintre mâtusile mele avea o garsonierã la Paris, asa cã i-am anuntat pe cei trei medici francezi prin intermediul domnului Safavian cã-i voi astepta acolo. Pãrãsind ambasada pentru a pleca acasã, fti-am ascuns în masinã, stiind cã ziaristii puteau sâ-mi urmãreascã toate miscãrile.
Pãstrez de la acea întîlnire amintirea unei spaime cutremurãtoare Pe care timpul n-a putut s-o steargã. Interlocutorii mei mi-au comutat cã sotul meu suferea de o boalã de sînge, boala Waldenstrom, o a*ectiune gravã, dar care, dacã nu putea fi vindecatã, putea fi mãcar atatâ. Cine a pronuntat primul cuvîntul „cancer"? Poate chiar eu,
210

întrebînd dacã despre asa ceva era vorba. N-au vrut sã mã alarme, ze, dar m-au asigurat ca aveau toate mijloacele pentru a lupta încetul cu încetul împotriva bolii. si, ca sã vorbim deschis, nici nu ms asteptaserã pe mine ca sã înceapã lupta, pentru cã primele sirnp, tome apãruserã în toamna lui 1973!
Aceastã a doua dezvãluire a adãugat supãrãrii mele disperarea-deci, de mai bine de trei ani, acesti medici îl îngrijeau pe sotul meu iar eu nu aflasem nimic la rugãmintea lui. Chiar si aceastã întîlnire fusese planificatã fãrã stirea regelui, un om atît de curajos si de discret, numai pentru cã asa hotãrîserã medicii, deoarece se gîndiserã cã as putea sã am o influentã beneficã asupra bolnavului. Ajunsã din nou la Teheran, m-am gîndit intens la el, la familia noastrã întemeiatã cu optsprezece ani înainte. Ceva înghetase în mine, dar medicii nu m-au descurajat, ba chiar dimpotrivã.
Toatã istoria acestei boli n-am descoperit-o în amãnunt decît mult mai tîrziu, din povestirile doctorului Georges Flandrin, care a stat alãturi de rege pînã si-a dat ultima suflare. El a scris trei lungi scrisori profesorului Jean Bernard, maestrul sãu1. Aceste scrisori m-au rãscolit. Nici un document n-ar fi putut reda mai bine emotia si gravitatea vizitelor clandestine ale regelui începînd din mai 1974 si continuate pînâ la plecarea noastrã în exil. Voi da aici cîteva lungi citate, cu acordul profesorului Flandrin. Ele aratã rolul esential jucat de cãtre ministrul Curtii, domnul Alam, care 1-a prezentat pe rege medicilor francezi.
si Assadollah Alam îsi trata o boalã de sînge care avea sâ-1 rãpunã în 1978.
„Era l mai 1974, îi scrie Georges Flandrin profesorului Jean Bernard, cînd am plecat pentru prima oarã la Teheran. Dumneavoastrã m-ati sunat într-o duminicã seara, iar noi am plecat mart1 de dimineatã, anulîndu-ne amîndoi consultatiile din dimineata aceea. «Ia te uita, Flandrin îsi anuleazã si el consultatia de mart1' ca si patronul», s-a mirat secretarul dumneavoastrã. Nu reusiserã111
1 Lettres inedites au professeur Jean Bernard, op. cit.
MEMORII        211
ã ne pregãtim de plecare decît în ultimul moment, luni dimineata, 40pâ ce mi-ati explicat în biroul dumneavoastrã în ce consta „ceasta deplasare. Doctorul Abbas Safavian vã rugase prin telefon sã veniti la Teheran împreunã cu «seful laboratorului», conform jerniinologiei învechite pe care o folosea. Vã mai precizase cã nu vom avea «nici un fel de contact cu sistemul medical local si ca trebuia sã ne luãm cu noi toate cele necesare». Cînd mi-ati mai spus si acest ultim amãnunt, mi-am dat seama cã era o sarcinã complexã-- si am sperat cã ne vom limita la domeniul nostru, hematologia.
Dupã ce m-am gîndit putin, v-am rãspuns cã totul era posibil la un anumit nivel, desigur, gîndindu-mã totusi sã nu iau cu mine si un microscop pentru cã eram convins cã vom gãsi si acolo unul. Experienta mi-a dovedit cã as fi putut sã iau unul pentru cã, peste cîteva luni, am fãcut o cãlãtorie în Elvetia cu un microscop în bagajele de mînã, fãrã sã atrag atentia nimãnui... Trebuie sã mai spun cã în 1974 controalele din aeroporturi nu erau asa de riguroase ca acum. Avioanele spre Teheran încã mai plecau din Aeroportul Orly si chiar acolo m-am îmbarcat marti dimineatã, mirîndu-ne de motivele unui asemenea mister. Ne-am luat biletele prepaid la clasa I si, înainte de a ne urca în avion, am întrebat: «si dacã e o glumã?» Mi-ati dat un rãspuns de bun-simt: «Din cîte stiu eu, pentru glume nu se cumpãrã bilete la clasa I!» Aceea a fost prima dintre multele cãlãtorii Paris-Teheran pe care le-am fãcut împreunã cu dumneavoastrã. La aeroportul din Mehrabad, douã masini cu farurile aprinse ne asteptau lîngã pasarelã. Am dat mîna cu oameni necunoscuti care aveau sâ ne astepte din acel moment de fiecare datã la sosirea avionului. Ne-au condus la pavilionul guvernului, unde ne astepta doctorul ^afavian. Acesta fãcuse universitatea în Franta, iar în momentul acela era decan la o facultate de medicinã, urmînd sã devinã rector, ^i-a strîns mîna si mi-a spus: „Flandrin, e clar cã nu mã recu-
°sti!" Din douã vorbe, ni-a ajutat sâ-mi amintesc. Fuseserãm amîndoi rezidenti în 1957 la profesorul Gilbert Dreyfus, la Spitalul La Pitie.
atavian avea o memorie mai bunã decît mine si probabil cã el se
^          mai mult. Dupã ce ne-am primit pasapoartele, am plecat
212

spre un mare hotel din Teheran, Hilton, unde nu puteau pãtrunde persoane indiscrete, în camera noastrã, Safavian ne-a explicat Câ urma sã-1 examinãm pe Excelenta Sa, Assadollah Alam, ministru] Curtii. Dumneavoastrã îi cunosteati deja problemele de sãnãtate pentru cã profesorul Milliez venise cu ceva vreme înainte sã va cearã pãrerea în privinta lui. în particular, mi-ati spus cã atîta mister vi se pãrea disproportionat fatã de acea problemã simplã si pe care o cunosteati deja. A apãrut apoi domnul Alam care ne-a spus cã urma sâ-1 consultãm pe Maiestatea Sa, sahul, îmi amintesc foarte bine de ministrul care ne-a spus cã trebuia sã ne ocupãm de sãnãtatea „boss"-ului lui, chiar acesta este cuvîntul pe care 1-a folosit cu un zîmbet larg. De la el am fost condusi la Palatul Niavaran si am intrat la Maiestatea Sa.
Am avut o senzatie de deja vu. Ca aceea pe care o ai atunci cînd te uiti la anumite peisaje si pe care am resimtit-o cînd am vãzut pentru prima oarã Machu Picchu sau Marele Zid Chinezesc. Pentru mine, nu era nimic spectaculos: în fata noastrã era omul pe care mã asteptam sâ-1 vãd, cu statura lui, cu chipul lui. Vocea lui era singura surprizã pentru mine: era blîndã, fãrã nici un accent deosebit, avea un timbru special, usor nazal; vorbea o francezã perfecta. Lîngã el era un bãrbat scund, în haine militare, pentru cã mai mult vesmintele erau de militar decît alura. Era generalul Ayadi, medicul personal al Maiestãtii Sale. Ne-am asezat cu totii în jurul unei mese si Maiestatea Sa a intrat în subiect, explicîndu-ne cum, cu cîteva luni mai devreme, adicã la sfîrsitul lui 1973, pe cînd se afla pe insula Kish, remarcase o umflãturã în partea dreaptã. Se palpase el însusi si îsi stabilise un diagnostic exact, acela de splinomegalie' Aceastã primã consultatie a fost cea mai ciudatã dintre toate care aveau sã urmeze. Râspunzîndu-vã la una dintre întrebãri, Maie8' tatea Sa, pentru a demonstra cã era sigur de diagnosticul pe care s1'1 dãduse si combinînd gesturile cu cuvintele, si-a desfãcut vesta, s1'3 ridicat cãmasa, si-a încrucisat degetele pe coaste si a respirat. DUP toate regulile! L-am examinat apoi noi însine; s-a întins pe un P asezat într-un fel de loggia, deasupra cãruia era un Renoir micU ' Splina era într-adevãr mãritã, „izolatã", asa cum se spune
MEMORII        213
•argonul nostru, fãrã adenopatie1. Ne aflam în fata unui bãrbat încã tînãr: Maiestatea Sa avea 55 de ani (eu aveam 40 si dumneavoastrã ^7). Fizicul era acela al unui om atletic: m-am mirat foarte tare
înd i-am luat tensiunea arterialã. Dupã ce i-am fãcut examenul cjjiuc si toate analizele necesare, ne-am retras într-un birou de lîngã
arnera lui. Pînã în acel punct totul era relativ simplu; abia dupã aceea a trebuit sã mã apuc de inovatii tehnice. [...] Am scos din geanta pe care o luam peste tot ca bagaj de mînã, instrumentele pjinuscule si variate care îmi permiteau sã numãr trombocitele, „lobulele albe, hemoglobina, sã fac analize elementare de sînge si
&
jjiãduvã. Vã amintiti, cu sigurantã, de biroul Maiestãtii Sale unde ne-am instalat pentru aceastã muncã. In cursul celor treizeci si cinci de cãlãtorii în Iran, în anii care au urmat, am sfîrsit prin a mã simti bine în acea camerã, prin a avea obiceiurile mele, materialele mele, microscopul, întotdeauna ordonat aranjate si Ia locul lor... Era o camerã relativ micã, luminoasã, care dãdea spre grãdinile Palatului Niavaran, umbritã de o perdea de platani orientali, care filtrau lumina primãverii. In aceastã camerã, un birou ne servea ca masã de lucru. Pe el instalasem microscopul pe care ni-1 dãduse generalul Ayadi. Biroul era asezat pe un covor care reproducea cel mai vechi covor persan, covorul lui Pazyryk, cu celebra lui margine cu cai. Deci, în acest laborator nou pentru mine a trebuit sã lucrez fãrã sã fac nici picãturi, nici pete! Aveam nevoie de apã pentru analize si, pentru prima datã în viata mea, am fãcut o analizã Giemsa într-o baie... Am examinat si unul, si celãlalt lamelele colorate la microscop. Dupã cum se stie, Maiestatea Sa avea o hemopatie limfoidâ cronicã, diagnostic pe care 1-am pus pe loc. Era vorba despre o torrnã particularã de leucemie limfoidâ cronicã cu splinã mãritã. lncâ de la primele noastre constatãri, 1-am tinut permanent la curent Pe generalul Ayadi. Singurul mesaj pe care acesta 1-a retinut a °st cuvîntul leucemie, despre care a spus cã nu trebuia în nici un 2 sâ-1 pomenim; dupã el, ar fi trebuit sã-i spunem regelui cã ul era bine! Ni se cerea prea mult, pentru cã tocmai pusesem un
4      Pãstrat intentionat vocabularul medical al profesorului Flandrin cu scopul de Pecta cît mai fidel adevãrul istoric.
214
FARAHPAHLAVI
diagnostic de hemopatie limfoidã, cu siguranta cronicã, dar cu acestea malignã! Trebuia sã prescriem un tratament, pe care puteam prescrie, desigur, fãrã sa explicãm care este cauza. In acestei prime vizite, nu aveam încã rezultatul imunoelectroforezg' serului, care arãta prezenta unui «vîrf monoclonal IgM», caracteris„ tic bolii Waldenstrom. Deoarece starea pacientului nu era alar-mantã, ne-am hotãrît sã-i transmitem concluziile noastre dupã Ce ajungeam la Paris, dupã ce verificam si completam toate analizele Ulterior, cu toate rezultatele în mînâ, am optat pentru terminologia de «boala Waldenstrom», stiind totusi cã nu era forma tipicã evoluatã pentru cã «vîrful IgM» era mic. Motivul nostru personal de-a o denumi cu acest termen a fost dorinta generalului Ayadi pentru a nu dramatiza situatia. De aceea, am adoptat o atitudine aidoma cu cea pe care am fi adoptat-o în cazul oricãrui bolnav.
Pe moment, dupã ce am plecat de la palat, impresiile noastre erau destul de amestecate. stiu cã atunci cînd ne-am întors la Hilton, mi-ati spus: «Mîine vor fi consultati doctorii americani. Ei vor veni aici în locul nostru,» Ceea ce aratã cã oricine se poate însela, pentru cã presupunerea dumneavoastrã n-a fost confirmatã de fapte. Aveam multe de învãtat si nu tinusem cont de dimensiunea personalã si psihologicã a pacientului. Chemîndu-vâ la Teheran împreunã cu mine, Maiestatea Sa alesese fârã sã fie influentat de nimeni, întelesese mãcar ce însemna splinomegalia lui: hemopatie, de aceea vã chemase prin domnul Alam. Acestui medic i s-a adresat regele dupã întoarcerea de la Kish: «Cheamâ-i pe doctorii tãi de la Paris!» Domnul Alam mi-a povestit acest lucru mai tîrziu. Se pare cã totul a fost organizat numai între Maiestatea Sa si domnul Alam, pentru ca nimic sã nu iasã din acest circuit extrem de îngust, pentru cã pînã în 1974 regele nu a consultat alti medici. La început erau in1' plicate cinci persoane: «nucleul tare» era format din dumneavoastrã si din mine. Noi eram cei care detineam toate informatiile si cunoaS' tem în mod sigur consecintele acestei probleme. Generalul Aya° era al treilea: el avea toate informatiile, dar refuza sã accep concluziile. Maiestatea Sa avea toate informatiile pe care i le transmite prin filtrul lui Ayadi. Cel de-al cincilea era Domnul
MEMORII        215
eful de orchestrã al actiunii noastre, dar cãruia nu-i spuneam cu
j-gcizie rezultatele medicale.
pupa ce ne-am întors la Paris si am trimis concluziile, am asteptat de la l mai pînã în septembrie 1974, fãrã sã se mai întîmple
jmic. Hotãrîsem, asa cum facem în toate situatiile similare, sã începem fãrã aplicarea unei terapii în prealabil. Spre mirarea noastrã, pe 18 septembrie 1974, ni s-a cerut sã ne întoarcem la Teheran."
între aceste douã date, mai precis între 24 si 29 iunie 1974, am fãcut împreunã cu sotul meu o vizitã oficialã în Franta la invitatia proaspãt alesului presedinte al Republicii, domnul Valery Giscard d'Estaing. Modul de primire a fost minunat, s-a organizat o receptie fastuoasã în saloanele Palatului de la Versailles. Regele era mîndru si bucuros cã toate tãrile din lume se interesau acum de Iran. Puteam aprecia acum rodul strãdaniei de o jumãtate de secol, iar cei doi maestri ai acestei reveniri spectaculoase erau Reza Shah si sotul meu, al cãrui triumf îl observam cu gratitudine si bucurie, fãrã ca mãcar sã bãnuiesc rãul care începuse deja sâ-1 macine.
Niciodatã situatia tãrii n-a fost mai încurajatoare decît în anul 1974. De la 73 de milioane de tone de petrol în 1963, productia noastrã de petrol brut crescuse la 302 milioane, plasînd Iranul pe locul patru ca tarã producãtoare, dupã Statele Unite, URSS si Ara-bia Sauditã. în 1973, conform instructiunilor personale ale suveranului, acordul din 1954 asupra petrolului fusese refãcut în întregime: de acum înainte, toate infrastructurile petroliere, toate activitãtile de exploatare, de vînzare si de cercetare erau sub controlul companiei noastre nationale, societãtile strãine care fãceau parte înainte din consortiu devenind cumpãrãtoare de petrol iranian. Iar pretul petro-'ului brut trebuia înmultit cu patru, faimosul boom din anii '73-'74 Penrdtînd cresterea veniturilor noastre petroliere cu 64% într-un sin-8ur exercitiu.
Un asemenea progres ne permitea sã sperãm o crestere anualã
e 26% pentru urmãtorii patru ani — cifre vertiginoase, dar pe mâ-
T% modernizãrii promise la începutul anilor '60. Acest lucru se
216

vedea clar la Teheran, unde veneau investitori si oameni de din toate capitalele lumii. Hotelurile noastre erau pline, unii dintre vizitatori erau în stare sã închirieze si o baie pentru a-si petrec^ noaptea aici. Era goana dupã aur, se spunea cã în apele Teheranu, lui curg dolari. Consecinta acestui lucru a fost cã preturile au început sã creascã foarte mult, mai ales la chirii. Astfel, în timp Ce unii iranieni se îmbogãteau, altii începeau sã sufere din cauza dezvoltãrii economice.
Ne lansasem în toate domeniile, iar speranta noastrã era sã ajungem din urmã tãrile dezvoltate, în urmãtorii zece sau cincisprezece ani. si în domeniul stiintei au fost fãcute progrese: de la 12% persoane care stiau sã scrie si sã citeascã în 1962, ajunsesem la 70%. Numãrul scolilor crescuse de la 7 900 la 21 900, permitînd scolarizarea a peste cinci milioane de copii, spre deosebire de un milion si jumãtate în '62. în principalele orase din provincie fuseserã create opt universitãti si numeroase scoli superioare si tehnice. Ca un simbol al acelei perioade îmi amintesc emotia unei bunici care mi-a spus cã acum putea sã citeascã scrisorile pe care i le trimitea nepotelul ei din strãinãtate si în acelasi timp sã-i si rãspundã. Asteptase mai bine de saizeci de ani acest „miracol" al alfabetizãrii.
Pe plan industrial, toate marile santiere deschise la începutul anilor '60 fuseserã bine conduse, în special gazoductul transira-nian, terminalul petrolier de la Kharg, cel mai mare din lume, otelã-ria de la Esfahan, uzina de aluminiu de la Arak, complexele chimice de la Shiraz si Abadan, barajele de la Dez si Karun. Agricultura, care beneficiase de acele baraje prin cresterea suprafetelor irigate, fãcuse si ea un salt important. Cîteva cifre sînt suficiente pentru a-i demonstra amploarea: în timp ce între anii 1957 si 1964 fuseserã vîndute numai l 156 de tractoare, între 1968 si 1973, 3 000 de tractoare, iar în 1973, aveam mai mult de 30 000 de tractoare. Paralel, sectorul privat era si el în plinã extindere. Industria de automobile, de aparate electrocasnice, filaturile se dezvoltau i mare vitezã pentru a satisface nevoile unei populatii care desc° perea încetul cu încetul confortul si timpul liber.
l
MEMORII        217
Da, regele avea toate motivele sa fie satisfãcut si optimist: era foarte aproape de împlinirea angajamentului pe care si-1 luase în fata târii, o data cu lansarea Revolutiei Albe cu douãzeci de ani mai înainte. Aceastã reusitã, Iranul o datora întregului popor, tuturor acelor bãrbati si femei, muncitorilor, inginerilor, cercetãtorilor care se angajaserã cu trup si suflet în aceastã luptã pentru dezvoltare, fãrã nici o altã motivatie decît dorinta de a oferi copiilor lor o viatã jjjai bunã, deschisã progresului în toate domeniile: sãnãtate, educatie, viatã de familie...
si pe plan cultural tara se deschisese mult: artistii iranieni se exprimau acum în întreaga lume, pictorii nostri aveau expozitii în toate marile galerii, poetii erau tradusi, cineastii erau recunoscuti si recompensati. Aceastã miscare se petrecea si în sens invers: artisti si universitari veneau permanent în marile orase ale Iranului. Aceastã recunoastere a mediilor artistice o percepeam cu emotie cînd mergeam în strãinãtate. Eram primitã cu cãldurã în universitãti, în cercurile artistice si simteam cã prin mine voiau sâ-i onoreze pe tinerii creatori iranieni, în acest sens, Franta a adus un omagiu special artistilor si dorintei noastre de deschidere, primindu-mã pe 25 iulie 1974 ca membru strãin în Academia de Arte Frumoase. N-am uitat cuvintele de bun venit ale presedintelui Academiei:
„Cãlãtorii care au vizitat Iranul si care au vorbit cu suveranii lui declarã, la întoarcerea în tara de origine, cã Maiestatea Voastrã îl secondati minunat pe sotul dumneavoastrã, sahul. Numai prin opera giganticã si cu mult curaj întreprinsã de el si de dumneavoastrã ati reusit si veti reusi sa faceti din Iran o tarã modernã." „Sînt sigurã cã prin persoana mea, am rãspuns eu, cãlãtorii îi onoreazã pe toU cãlãtorii mei, ca si pe întregul popor iranian. Cãci, fãrã concur-sul primilor si adeziunea poporului, conducãtoarea care sînt n-ar fi Putut sâ-si împlineascã sarcina grea, coplesitoare."
încã de la începutul expansiunii economice îi sugerasem prim-mi-nistrului, domnului Hoveyda, sã cumpere din strãinãtate operele lraniene care ilustrau trecutul nostru cultural. Guvernul s-a ocupat e acest lucru, ceea ce ne-a permis sã ne creãm mai multe muzee, ar g ce] jg covoare, muzeul din Negarestan care adunã opere
218        FARAHPAHLAVI
din perioada Qajar, Muzeul Reza Abbasi pentru operele preisj mice si islamice, Muzeul Khoram Abad care reuneste obiecte d bronz din cultura Luristan, sau Muzeul de sticlãrie si ceramica. J aceeasi perioadã a fost construit si Muzeul de artã contemporana
în fruntea acestui Iran în plinã efervescentã si cãruia i-a consa. crat întreaga lui viatã, mai putea regele sã fie constient de gravitatea bolii lui? Se pare cã nu s-a nelinistit, pentru cã doar în toamna lu-'74 a rãspuns concluziilor medicilor francezi, rugîndu-i sã vinã la Teheran pe 18 septembrie, în ajunul acelei zile inaugurasem împreunã cea de-a doua Expozitie internationalã din Teheran si în ziua urmãtoare trebuia sã plecãm într-o cãlãtorie oficialã de trei sâp-tâmîni în cinci tãri: Singapore, Australia, Noua Zeelandâ, Indonezia si India, în aceeasi zi de 18 septembrie, a trebuit sã-i primeascã si pe medici, în timp ce eu fãceam ultimele pregãtiri de plecare.
„în aceastã a doua vizitã, scrie Georges Flandrin în scrisoarea lui cãtre Jean Bernard, n-am mai fost doi medici francezi, ci trei; nu mai eram cinci persoane detinãtoare ale secretului, ci sapte... sau opt? între prima si a doua consultatie, profesorul Abbas Safavian, care era si medicul domnului Alam, fusese pus în temã cu secretul regelui, ceea ce era linistitor, pentru cã mai exista o competentã medicalã serioasã si necesarã chiar acolo, lîngâ pacient. Safavian, dupã o anumitã logicã interioarã sau pentru cã nu putea sã suporte singur un asemenea secret, îi mãrturisise totul si maestrului sãu francez, profesorului Paul Milliez. Pînã acum erau sapte. Al optulea, care poate cã nu era la curent cu tot, dar care cunostea obiectul vizitelor noastre, a fost din momentul acela un apropiat al Maiestãtii Sale si al domnului Alam, un domn care ne primea de fiecare datã în somptuoasa si discreta lui resedintã din cartierul Shemiran. Acolo ne-am întîlnit dupã a doua consultatie la palat, dumneavoastrã, Paul Milliez, Abbas Safavian si cu mine. Parcã ne revãd mer-gînd prin grãdinã, în lumina diminetii de duminicã, discutînd îndelung pentru a adopta o atitudine comunã. Safavian insista ca acest secret sã fie pãstrat cu mare strictete. Se temea în special de ° imprudentã verbalã a regelui care se pare cã vorbea de bunãvoi6
MEMORII        219
. spj-e problemele lui de sãnãtate si care ar fi putut, din neatentie,
â spunã cuiva din cei apropiati lui acest secret. Din punct de ve-Aete. medical, pacientul avea aceeasi formã excelentã, dar splina lui
rescuse si mai mult. Asa cã am hotãrît sã începem chiar de atunci tratamentul sub forma lui clasicã, cu 6 mg/zi de Clorambucil si cu
upravegherea lunarã a hemogramei. Ne gîndeam cã sarcina noas-tj-jj s-a terminat aici si cã nu va mai trebui sã intrãm în detaliile practice referitoare la executarea acestei prescriptii simple. Dar n-a fost asa. Dupã plecarea noastrã se pare cã pacientul n-a fost supus tratamentului decît opt zile. Dupã acest interval scurt, generalul Ayadi a cerut un control al hemogramei despre care ni s-a spus cã crescuse (ceea ce mi se pare foarte greu de crezut). O scãdere a globulelor albe era îngrijorãtoare, asa cã tratamentul a fost oprit! Asa cã atunci cînd am venit pentru a treia oarã la Maiestatea Sa, pe 18 ianuarie 1975, am aflat cã nu fusese tratat deloc!
Aceastã a treia consultatie a avut loc din nou în prezenta acelorasi medici, Ayadi, Safavian, Milliez, dumneavoastrã si cu mine, dar de data aceasta la Ziirich. Regele era în Europa, unde venise ca de obicei, pentru a schia la Saint-Moritz. Ne-am instalat la Hotelul B aur au Lac de la Ziirich si am urcat sã vedem pacientul la Grand Hotel Dolder. Mã informasem dinainte în legãturã cu posibilitãtile materiale pe care le aveam la fata locului si mi-am dat seama cã microscopul din Teheran nu figura printre bagaje. Asa cã am plecat din Paris cu un microscop demontat în valiza de mînã, un Cari Zeiss micut, replica aceluia pe care îl aveam la Teheran. Pacientul era într-o formã foarte bunã, cãci 1-am rugat sã-mi repete de cîte ori coborîse pîrtia Diavolezza în ziua aceea. Eu însumi schior, apreciam efortul, dar eram îngrozit pentru cã splina lui devenise enormã S1 nici nu vreau sã-mi închipui ce s-ar fi întîmplat la o simplã cãdere! Ne-am dat seama cã tratamentul prescris nu fusese urmat, cã splinomegalia se amplificase si cã organul era deja vizibil, ca o umflãturã în partea dreaptã. Trebuia tratat urgent, asa cã am prescris ^in nou Clorambucil. Dar în ceea ce-i privea pe iranienii care trebuiau sã aibã grijã de respectarea tratamentului, se aflau într-un Irtlpas total. si Ayadi, si Safavian ne-au explicat cã nu era nici o
220

sansã ca hemogramele sã se stabilizeze printr-un tratament regulat si secret. Am încercat sã-1 conving pe Safavian sã gãseascã o mâta-sã bâtrînã sau vreun vãr fictiv si sã le falsifice identitatea; mi-au spus cã este imposibil pentru cã înselãtoria ar iesi imediat la iveala Fãrã îndoialã cã stia el ce spunea, dar încercarea nefericitã si dezordonatã a primului tratament lãsat pe mîna generalului Ayadi nu ne dãdea încrederea necesarã unei a doua încercãri. Acesta este momentul în care capcana destinului s-a închis deasupra mea. Ochii tuturor s-au fixat pe mine si expresia lor mã fãcea sã cred cã eram pe cale sã devin «personajul-cheie». Era atît de simplu asa... Totul era, într-adevâr, foarte simplu la prima vedere si pãrea foarte greu sã nu accepti pe loc: era de ajuns sã vin pentru cîteva ore la Zurich, peste o lunã, pentru a-i face controlul Maiestãtii Sale, care mai râ-mînea o lunã în Elvetia... Urmarea, o vom vedea! si iatã ce am fãcut: primul pas a fost controlul de la Zurich, dupã care logica internã a sistemului m-a trimis în pas cadentat la Teheran: pe 19 februarie 1975, pe 18 martie 1975, pe 19 aprilie 1975, pe 20 mai 1975, pe 20 iunie 1975, pe 7 august 1975, pe 13 septembrie 1975, pe l noiembrie 1975, pe 14 decembrie 1975 etc.
Uneori cu dumneavoastrã, alteori singur, am devenit obisnuit la Roissy si la Mehrabad, un obisnuit al diminetilor de sîmbãtã, aproape în fiecare lunã, pînâ la ultima mea cãlãtorie la Teheran, la sfîrsitul lui decembrie 1978. De fiecare datã acelasi ritual: sîmbãtâ dimineata de la 9 la 10.30, reuniune de serviciu sub conducerea dumneavoastrã la Saint-Louis, vizite la saloane pentru dumneavoastrã si program de laborator pentru mine, apoi singur sau împreunã în mare vitezã spre sud, în masinã sau cu taxiul, directia Roissy, în general zborul Air France Paris—Manila, via Teheran, dacã se poate în primele rînduri, sã nu mã expun prea tare privirilor, daca se poate fereastra din stingã, sã vãd Bosforul si Cornul de Aur. Ajuns la Teheran, de obicei noaptea, am coborît primul, aceleasi masini jos la scarã, aceleasi strîngeri de mînâ si aceleasi fete zîmbi-toare si anonime, aceleasi cesti de ceai una dupã alta în pavilionul guvernului, asteptînd viza pe pasaport. De acolo, masina cu ufl sofer tãcut, uneori schimbînd-o pe drum, sosirea în aceeasi casã,
MEMORII        221
masa iranianã copioasã, servitori bãrbati tãcuti, insomnii provocate je ceaiurile din aeroport, plecarea spre palat duminicã de dimineata- întoarcerea la resedintã, lungã asteptare, lecturã sau mare plictisealã pentru cã era imprudent sã te arãti pe afarã, întoarcere în noaptea de duminicã si reaparitia la Saint-Louis luni de dimineatã.
întrevederile de la palat erau adesea scurte. Transmiteam rezultatele examenelor biologice generalului Ayadi si asteptam ca pacientul sã fie informat în legãturã cu ele, pentru cã, de cele mai multe ori, nu eram invitat sã-1 revãd dupã control, pentru a putea sta de vorbã, în 1975, între ianuarie si decembrie, evolutia biologicã a fost deosebit de bunã. Splina revenise la dimensiunile ei anatomice normale, iar anomaliile hemogramei fuseserã corectate, în vreme ce vîrful monoclonal dispãruse complet din ser. în ciuda acestei ameliorãri si ca de obicei în astfel de cazuri, am pãstrat tratamentul în acelasi ritm si în aceleasi doze. Pentru controlul din februarie 1976 am mers singur sã-1 vãd pe rege, care îsi petrecea vacanta de iarnã într-o statiune de schi din nordul Teheranului. Vâ-zîndu-mã privind pe fereastra camerei mele, m-a întrebat dacã nu voiam sã schiez si s-a oferit sã-mi împrumute un echipament. Era foarte amabil, dar prea imprudent, asa cã am refuzat politicos oferta lui. Mi s-a pãrut mai relaxat în ziua aceea, lucru care se întîmpla frecvent cînd mergeam numai eu. Cred cã îl impresionati cu adevãrat sau cã, de fatã cu o personalitate ca dumneavoastrã, pãstra o rezervã cvasioficialã care pentru mine s-a pierdut încetul cu încetul, o datã cu trecerea timpului. Cînd mergeam singur, mai glumea si, Prin 1975, dupã ce aflasem de la Safavian cã mã poreclise Agregat, ni-a primit cu un aer distrat si mi-a zis: «De-acum trebuie sã vã spun profesor!» îl amuzau probabil greutãtile si bîlbîielile mele în îndeplinirea protocolului si folosirea persoanei a treia.
Tot în ziua aceea de februarie 1976 am avut surpriza neplãcutã, Palpîndu-i din nou splina, sã observ iarãsi în sînge celule anormale, "esi se afla sub tratament. M-am gîndit atunci la o revenire a bolii, care presupunea din partea noastrã urî tratament mai agresiv. Dar n~a fost decît o alertã falsã si iatâ-i povestea: hotârîsem sã nu folo-Slrn denumirea de Clorambucil, cel mai periculos mijloc de a ne
222

trãda; pentru cã dupã prezenta acestui medicament se putea deduce imediat diagnosticul, fie si aproximativ, al celui care îl folosea Domnul Milliez a propus înlocuirea lui cu o varietate anodinã Quinercyl, ale cãrui comprimate albe semãnau cu cele ale Clorarn-bucilului. Eu însumi mã îngrijeam de obtinerea produsului: curn-pâram de la Paris cele douã medicamente si aduceam în Iran Clorambucil în cutii de Quinercyl. Convenisem sã folosim numele de Quinercyl în loc de Clorambucil si în raportãrile noastre. Subterfugiul nostru s-a dovedit a fi si util, dar si dãunãtor. Valetul, credincios regelui, în vederea unei deplasãri prelungite a stãpînuluj lui, într-o regiune îndepãrtatã, s-a îngrijorat de felul în care se va putea aproviziona regele cu medicamentul acela, asa cã a mers la farmacie si a cumpãrat o rezervã din falsul medicament, adicã Quinercyl. Deci, de mai bine de douã luni pacientul a luat fãrã stirea lui sau a noastrã acel medicament, întrerupîndu-si tratamentul activ, în fata mirãrii mele vâzînd aceastã revenire asa de precoce a bolii, Safavian a întreprins o anchetã severã, a discutat si cu valetul regelui si si-a dat seama de neîntelegere, în aprilie 1976 am reînceput tratamentul cel bun si în septembrie am obtinut din nou o normalizare completã.
Aceastã «fereastrã terapeuticã» involuntarã a fost pînã la urmã la fel de beneficã, pe cît de imprevizibilã, pentru ceea ce va urma. Pînã la demonstrarea experimentalã a dependentei evolutive de acest medicament, regele nu era prea convins de ceea ce îi prescri-am noi. El avea pãrerea lui în legãturã cu situatia sãnãtãtii sale, în special în ceea ce priveste splina pe care o simtea cînd normalã, cînd mãritã sau micsoratã, în functie de senzatiile eronate pe care le avea cînd se palpa. El considera cã aceste variatii ale splinei nu aveau nici o legãturã cu tratamentul nostru, ceea ce a generat de multe ori niste discutii putin cam acide. A trebuit chiar sã-i spun la un moment dat: «Maiestate, în ceea ce priveste splina, eu sînt cel care detin autoritatea!» El a rîs, dar a rãmas la pãrerea lui. Era clar cã banalitatea terapiei noastre, rezumate la trei pastilute pe care trebuia sã le înghitã si care nu-i produceau nici un fel de neplãcere,l se pârea incompatibilã cu puterea oricãrui alt fel de tratament. Iar
MEMORII        223
asta din cauza generalului Ayadi, care a avut obiceiul sã prescrie o râlnadã de tratamente; toatã viata lui, regele luase cu mare usurinta tot felul de medicamente, prescrise sau sugerate de unul sau altul, medic sau nu. Nu ezitase nici sã treacã pe la vînzãtorii din Qjvietan care, interesati sau nu, îl alimentaserã cu o multime de pastile- Asa cã trei pastile în plus nu-1 impresionau deloc. I-am explicat eroarea cu medicamentul adevãrat si cel fals, a reînceput tratamentul si atunci a devenit constient de efectul lui real, cu atît rnai mult cu cît cãderea fusese însotitã de obosealã si noul tratament îl fãcea sã se simtã mult mai bine. Spiritul lui logic a acceptat aceastã demonstratie si, dupã acel eveniment, Maiestatea Sa a ascultat din toatã inima sfaturile pe care am avut ocazia sã i le dãm."
Cu toate cã nu stiam încã nimic despre boala regelui, la începutul anului 1976 am fost martora unui simptom care m-a nelinistit, simptom legat direct de renuntarea la Clorambucil, asa cum aveam sã descopãr mai tîrziu, citind scrisorile profesorului Flan-drin. într-o dimineatã, am remarcat cã buza de sus a sotului meu era anormal de umflatã. L-am întrebat pe generalul Ayadi, care mi-a spus ceva despre o alergie, lucru care m-a linistit, într-adevâr, sotul meu avusese febrã tifoidã si malarie si dupã aceste boli ficatul îi rãmãsese foarte sensibil. Era alergic la anumite mîncãruri, în special la peste. Apoi, totul a intrat în normal, iar eu nu mi-am mai fãcut probleme.
E adevãrat cã la mijlocul anilor '70, datoritã multiplicãrii initiativelor noastre, activitatea profesionalã a intrat si în zona vietii familiale, pînâ la a ne lipsi de o bunã parte din clipele noastre de mtitnitate. Sufeream si unul, si celãlalt, pentru cã nu ne vedeam suficient copiii, iar atunci cînd mîncam împreunã discutam tot de-sPre un proiect care întîrziase prea mult sau despre o scrisoare care lrtli fusese adresatã si care spunea cã, în ciuda ritmului accelerat al Pr°gresului, asteptãrile erau din ce în ce mai presante.
Paradoxal, în anii 1975-1976, a început sã se manifeste în toatã *ara o nemultumire surdã, apãsãtoare. stiam exact despre ce era
224

vorba datorita unei anchete economice si sociale pe care sotul o ceruse unui grup de universitari. Acesti intelectuali, condusi de cãtre cel care urma sã devinã seful meu de cabinet, Hushang Naha-vandi, el însusi profesor la Universitatea din Teheran, am întreprins timp de mai multe luni o ancheta în toata tara si studiile arãtau 0 stare de spirit contrastantã a iranienilor. Oamenii erau constienti de ameliorarea conditiilor de viatã din ultima vreme, dar vorbeau tot mai mult despre deceptiile, despre frustrãrile pe care le crease acest salt. Coruptia de care bãnuiau noua clasã conducãtoare alimenta în mare mãsura acest gen de nemultumire. Pretindeau cã exista coruptie chiar si în rîndul celor apropiati nouã. Auzeam în ultima vreme atît de frecvent astfel de lucruri, ca i-am vorbit regelui despre ele. Simteam cã aceste nemultumiri ne fac rãu. Nici eu si nici sotul meu nu eram interesati de bani si de fiecare datã cînd regele fusese informat ca avea sã se petreacã ceva, în special cu situatia pietei, stiu cã a fãcut tot ce i-a stat în putere pentru a normaliza lucrurile. Consideram cã o Curte trebuie sã fie exemplul ideal de integritate, chiar si în aspectele cotidiene: sã nu scape nimeni de controlul la vamã, pe motiv cã era ministru sau fratele regelui, sã respecte culoarea rosie a semaforului ca orice alt cetãtean, sã stea la rînd ca toti oamenii... Bãnuiala de coruptie nu era ceva nou; în 1958 guvernul dãduse o multime de ordonante împotriva coruptiei reale sau presupuse si restabilise astfel linistea... Ancheta condusã de Hushang Nahavandi si realizata la cererea regelui arãta cã fiecare reformã provocase noi nemultumiri si ridicase împotriva monarhiei una sau alta dintre categoriile sociale. Reforma agrarã ultragiase un numãr mare de proprietari, care de atunci au început sã fie împotriva regelui. Pe de altã parte tãranii protestau si ei considerînd cã lege3 ar fi putut sã fie si mai generoasã. Redistribuind o parte din terenurile Bisericii, aceeasi reformã agrarã îndepãrtase un numãr considerabil de clerici. Emanciparea femeii, deschiderea cãtre exterior nu fãcuse si ea decît sã atragã asupra noastrã ostilitatea mollahilor-în acelasi timp, tineretul, beneficiarul acestor deschideri, cerea rna' multã libertate de opinie, de exprimare — spre disperarea clerul111 conservator — si cei mai violenti fatã de monarhie erau chiar
l
MEMORII        225
•pe care beneficiaserã de o bursã din partea statului si care studi-serã în Statele Unite sau în Europa, în cele din urmã, în interiorul au în exteriorul tãrii, Partidul Comunist si extrema stîngâ conti-oau sã recruteze tineri idealisti sau fanatici care visau sã rãstoarne ul în favoarea unei dictaturi populare, dupã modelul celei din
sau din China.
Acest raport ar fi meritat mai multã atentie din partea guvernului, ar fi trebuit sã le dea de gîndit acelor oameni. Regele 1-a transmis prim-ministrului, domnul Hoveyda, care însã nu 1-a luat prea tare în serios. E adevãrat cã multe rapoarte ajungeau pe biroul domnului jjoveyda care era ocupat cu afacerile statului si care nu lua cu rapiditate mãsuri pentru a rezolva situatiile prezentate, îmi amintesc de el în alte circumstante, linistindu-1 pe seful meu de cabinet, Karim Pasha Bahadori, care îsi fãcea griji pentru o problemã sau alta: „Ei, ei, nu te mai agita atîta, tu te gîndesti mereu numai la rãu, dramatizezi."
în acelasi timp, remarcasem si eu ceva ce nu mergea bine. în cursul cãlãtoriilor sau vizitelor mele eram primitã cu aceeasi cãldurã, dar simteam cã lucrurile nu mergeau la fel de bine ca înainte. De ceva timp, oamenii veneau la mine sã-mi spunã numai problemele, nimeni nu-si mai exprima multumirea, îi transmiteam regelui ce auzeam si mã gîndeam cã în ultimul timp nu-i raportam decît lucruri neplãcute. Muncea enorm, ne întîlneam seara, el era obosit — iar eu nu îi dãdeam decît vesti rele... si cum pesimismul meu nu pãrea sã fie împãrtãsit nici de anturajul lui si nici de Guvern, am sfîrsit prin a-mi spune cã prea puneam totul la inimã, cã eram prea idealistã. Nu, în mecanismul unui stat trebuia sã existe si o parte de imperfectiune.
Amir Abbas Hoveyda era prim-ministru de zece ani (fusese lurnit în 1965) si se bucura de încrederea absolutã a regelui, ca si "e prietenia lui. în ceea ce mã priveste, relatia mea cu el era una de încredere si de prietenie, în acelasi timp. Nu refuzase nicio-sã sprijine organizatiile pe care le prezidam, în vederea unor Ucrãri sociale si culturale, în schimb, eu îl tineam întotdeauna la Urent cu ceea ce aveam de gînd sã facem. De-a lungul anilor, Or*inul Hoveyda si sotia lui intraserã în cercul prietenilor nostri
226

intimi. Mergeam cu plãcere la ei si ni s-a întîmplat chiar sã în vila lor de pe tãrmul Mãrii Caspice Ia un dineu sau doar în
Inteligent si cultivat, domnul Hoveyda nu era interesat de orio-ruri si decoratii (îsi conducea singur masina, o masinã iranianã) si avea toate calitãtile pentru a fi un excelent conducãtor de guvern-era competent în toate domeniile, atît economice, cît si diplomatice la care se adãuga o mare afectiune pentru poporul nostru si o mare integritate moralã. El era „urechea" regelui, ca si domnul Alam (py, tini oameni aveau acest privilegiu) si din acest punct de vedere ar fi trebuit sã reducã izolarea regelui, care i-a fost fatalã si lui, ca multor alti suverani si conducãtori de stat. Domnul Hoveyda a adoptat mai degrabã atitudinea opusã, aceea de a ascunde anumite asperitãti pentru a-i prezenta în mod constant regelui un bilant linistitor în ceea ce priveste starea tãrii. Sã fi subestimat el, oare, importanta acelor nemultumiri? Fãrã îndoialã! Iar tragica lui disparitie ne priveazã astãzi de o explicatie esentialã.
O datã cu trecerea timpului putem mãsura cît de violent a fost pentru Iran reversul euforiei provocate de cresterea venitului brut din 1974. Din 1975 situatia a început sã se degradeze, iar previziunile noastre asa de încurajatoare au trebuit revizuite. Sînt cel putin doi factori care explicã aceastã modificare. Pe de o parte, tãrile consumatoare de petrol, Statele Unite si Japonia, si-au redus importurile în favoarea unor surse mai economice de energie. Pe de altã parte, pretul produselor industriale si al alimentelor importate din Occident a crescut considerabil din cauza inflatiei din acele tari. Veniturile noastre se diminuau, în timp ce cheltuielile cresteau permanent, în aceste conditii, un numãr mare de promisiuni si angajamente ale guvernului au fost amînate si chiar anulate, lucru care a provocat cresterea progresivã a dezamãgirii în rîndurile populatiei-
Pe moment, nu am realizat acest lucru, cu toate cã regele a avut cîteva momente de îngrijorare, îndepãrtate definitiv de cãtre prim-iW nistru. Totusi, nemultumirile deveniserã vizibile ici-colo, iar irl 1976 eu am fost foarte miratã de multimea efectivelor de securitate din jurul nostru, atunci cînd ne deplasam în provincie. Securitate interzicea contactele mele cu populatia — am mai spus — dar, î°tr
.  :   MEMORII        227
' Garda cãpãtase o anuine suplete. Acum nici nu mai era vorba
despre asa ceva.                >-•
în ziua de 21 martie 1976 am sãrbãtorit a cincizecea aniversare a dinastiei Pahlavi. Am stiut atunci sigur ca se schimbase ceva în relatia dintre popor si monarhie. Am simtit-o pe pielea mea, cu un fjOr care m-a înghetat brusc. Armonia, încrederea pãreau umbrite de ceva insesizabil, în fata mausoleului lui Reza Shah, sotul meu si-a mai exprimat o datã devotamentul fatã de poporul iranian, dupã care a spus aceste cuvinte care acum îmi produc o tristete infinitã: Sîntem fiii acestui popor, ne-am nãscut pe pãmîntul acesta si în el vom fi îngropati."
Sã fi avut oare aceastã bruscã evocare a mortii o legãturã cu boala pe care mi-o ascundea? A doua zi am plecat pentru o scurtã perioadã de odihnã pe insula Kish si cred cã acolo buza lui superioarã, anormal de umflatã, m-a fãcut sã mã îngrijorez cu adevãrat.
în lunile ce au urmat a luat o initiativã care, cu timpul, mi se pare cã trãda nelinistea în ceea ce priveste sãnãtatea lui: a început sã mã initieze în afacerile tãrii, alãturi de fiul nostru cel mare, Reza. De mai multe ori pe sãptâmînã, eu si cu Reza mergeam sã discutãm cu prim-ministrul si cu fiecare dintre ministri în legãturã cu dosarele deschise în acel moment. Am discutat si cu conducãtorii armatei, si cu reprezentantii diferitelor institutii, si cu parlamentarii. Pentru mine era o situatia grea si delicatã, pentru cã nu-mi imaginam nici mãcar o clipã cã as putea sã-i urmez la tron, dar în acelasi timp trebuia sã iau în serios aceastã „pregãtire".
în clipa în care scriu aceste rînduri îmi aduc aminte cã, în urmã Cu trei ani, regele fãcuse deja un prim pas în aceastã directie. Pe 22 noiembrie 1973, conform arhivelor mele, regele îl convocase la Palat pe prim-ministru, pe reprezentantii Parlamentului si pe condu-câtorii armatei pentru a le lãsa, în prezenta mea, un fel de testament Politic: „Eu pot sã dispar în orice clipã, le-a spus el pe scurt. Dacã Cest lucru se întîmplâ înainte ca printul mostenitor sã fi împlinit vîrsta egalâ pentru a-mi urma la tron, autoritatea îi va reveni reginei si Contului de Regentã. Fortele armate trebuie sã-i rãmîne credincioase
228

reginei si, mai tîrziu, tînãrului rege. Ordinele trebuie ascultate, i ferent dacã pleacã de la o femeie sau de la un tînãr. Siguranta si viata noastrã depind de acest lucru." Astãzi, mãrturia profesorului Flandrin dã o luminã nouã si gravã acestei prime initiative: regele tocmai aflase cã suferea de boala Waldenstrom.
Uneori mã nelinisteam:
— Sper ca bunul Dumnezeu sã nu ne pedepseascã asa, dar daca ti se întîmplâ ceva, ce trebuie sã fac? Care e primul lucru pe care trebuie sâ-1 fac?
Iar el, cu un zîmbet imperceptibil:
- O sã te descurci foarte bine...
Zîmbeam si eu. Eram sigurã cã asa ceva nu se va întîmplâ niciodatã. El era încã tînãr, iar Reza nu mai avea mult pînâ sã împlineascã douãzeci de ani, vîrsta necesarã pentru a urca pe tron.
Punerea mea la curent cu boala sotului a fost rezultatul unor lungi dezbateri între medicii care nu s-au gîndit decît la binele pacientului. Iatã ce-si aminteste din acele discutii profesorul Flandrin: „Pe vremea aceea, în afarã de generalul Ayadi si de domnul Alam, Safavian era singurul iranian cu care puteam discuta în legãturã cu problemele cauzate de acest secret impus. O asemenea tainã era mai greu de suportat pentru el decît pentru noi, pentru cã i se pãrea evident cã într-o bunã zi avea sã suporte reprosuri fie din partea familiei pacientului, fie pentru cã nu a dezvãluit nimãnui aceste lucruri care puteau avea grave consecinte politice. Dupã ce am discutat de multe ori acest subiect între noi, ni s-a pãrut logic s-o informãm pe sotia pacientului. Aceastã hotãrîre a ridicat numeroase obiectii, dar pînã la urmã toatã lumea a fost de acord, înainte de a-i dezvãlui secretul Maiestãtii Sale Regina, care nu stia nimic, am încercat sã-1 convingem pe rege sã discute despre starea sãnãtãtii sale cu dînsa, dar el a evitat constant aceastã discutie. Asa cã afl1 luat o hotârîre contestabilã, pentru cã secretul medical trebuie p&s' trat si fatã de apropiatii pacientului, printre acestia fiind si sotia-Ceea ce ne-a determinat sã facem acest lucru a fost grija noastr3 pentru starea lui de sãnãtate. Desfãsurarea ulterioarã a evenimente!0
™
MEMORII        229
e-a demonstrat importanta Maiestãtii Sale Regina, prin felul în care si-a asumat îngrijirea sotului ei, mai ales în exil, bineînteles, în fpâsura în care a avut puterea sã actioneze. Din cauza sanselor mari ca boala sã se agraveze, am dorit ca sotia sã fie informatã pentru a fj pregãtitã moral si psihologic pentru ceea ce inevitabil avea sã se jntîmple. Aveam deci un mesaj greu de transmis si, în plus, trebuia sa o facem în cel mai mare secret si... pe la spatele — dacã pot sã-mi permit — pacientului, al propriilor servicii secrete, al serviciilor noastre secrete, al prietenilor lui, al celor care nu-i erau prieteni, pe scurt, al curiozitãtii tuturor. si încã un element care înrãutãtea situatia: nu trebuia sã ne dãm de gol nici fatã de rege, nici fatã de domnul Alam, «sesamul» nostru obisnuit, pe care nu-1 mai puteam ruga acum sa ne deschidã usa.
Am montat cu Abbas Safavian scenariul unei întîlniri foarte stranii si secrete. Singurul loc posibil pentru o astfel de întîlnire era Parisul. Teheranul fusese exclus din start, într-adevãr, acolo, în afarã de organizatia domnului Alam, secretul nu putea avea nici un fel de sigurantã. Asa cã am rãmas destul de confuz în legãturã cu conditiile întîlnirii de care vã amintiti, cu sigurantã, pentru cã a fost emotionantã. Eram acolo toti patru, dumneavoastrã, domnul Mil-liez, Safavian si cu mine. Conditiile cerute pentru întîlnire nu fuseserã obisnuite, iar regina nu stia încã nimic precis în legãturã cu motivele pentru care doream s-o vedem si, mai ales, de ce voiam s-o vedem în asemenea conditii. Safavian, care era rector la Universitatea din Teheran, avea ocazia s-o întîlneascã pe suveranã pentru a discuta probleme universitare si a stiut s-o convingã de importanta acestei întîlniri. Vã amintiti, cu sigurantã, mai bine decît mine, de acea primã întîlnire cu Maiestatea Sa Regina, pentru cã dumneavoastrã si apoi domnul Milliez i-ati dat informatiile pentru care o chemaserãm. Eu n-am fãcut decît cîteva comentarii, la cererea Dumneavoastrã, legate de supravegherea medicalã. Vestea era greu de suportat. Sotul ei, care pãrea atît de sãnãtos, era în realitate grav °°lnav, avea o afectiune a sîngelui, cronicã, deci foarte serioasã. ** mai mult încã, el stia si nu dorise sã spunã nimic. Toate acestea ^et>uiau mãcar întelese, dacã nu acceptate, într-un timp asa de scurt
230

si apoi pãstrate numai pentru sine; si chiar mai complicat decît atît> cum sâ-i spunã sotului ei cã stia totul? Singura solutie pentru ea era sã obtinã autorizarea unei convorbiri oficiale cu medicii francezi fãrã ca sotul ei sã stie cã ea se întîlnise cu ei pe ascuns. A reusit $4 obtinã aceastã întîlnire, asa cã, în cursul urmãtoarei noastre calã, torii la Teheran, am fost invitati la reginã, cu stirea Maiestãtii Sale Secretul nostru mai fusese împãrtãsit deci si altei persoane, i^r numãrul de oameni informati cu privire la boala regelui n-a mai crescut pînã în momentul agravãrii situatiei la Bahamas si mai ales la Mexico, în ajunul plecãrii spre New York."
întoarsã la Teheran, în iunie 1977, cum am reusit sã-1 conving pe rege sã-mi povesteascã despre boala lui? Nu-mi amintesc exact, s-a întîmplat pur si simplu. Mi-a vorbit în termeni banali, mi-a spus cã avea o problemã cu trombocitele si cu globulele rosii, dar ca medicamentele pe care le lua reuseau sã corecteze anomalia respectivã. Secretul fiind dezvãluit între noi, n-a ezitat în lunile urmãtoare sã-mi vorbeascã despre afectiunea lui. Dar o fãcea într-o manierã usoarã, îmi dãdea impresia cã nu realiza gravitatea bolii sau cã îsi dãdea seama cît este de grav si voia sã mã protejeze, îsi palpa splina de fatã cu mine si spunea: „Ia te uitã, mi se pare cã e mai umflatã azi! Tu ce crezi?" încercam sã-mi dau seama singurã si spuneam: „Da, într-adevãr, e putin umflatã..." sau: „Nu, e mai bine decît ieri."
Dar conversatiile noastre nu mergeau dincolo de aceste remarce din moment ce se presupunea cã eu nu stiu nimic, în afarã de ceea ce-mi spusese el: un dezechilibru în compozitia sîngelui. Era foarte greu pentru mine si în acelasi timp foarte trist: trebuia sã port singurã aceastã spaimã care îmi zdrobea inima, nemaiputînd sã-1 ajut. „Dacã ar fi de acord ca eu sã stiu totul, am putea mãcar sã vorbim deschis, n-ar mai trebui sã ducã singur aceastã povarã, as putea sã-1 ajut, i-as transmite o parte din energia mea."
Scriu asta, dar continuu sã ignor, chiar si astãzi, faptul cã el nu era constient de boala lui în a doua jumãtate a anului 1977 si de-a lungul anului 1978. în aceastã perioadã, medicii francezi au cerut o a doua întîlnire cu mine, la Palatul Niavaran de data aceasta. Ei mi-au
MEMORII        231
gpiis cã simteau necesitatea de a-1 informa cu privire la gravitatea bolii lui si, cum eu mi-am manifestat mirarea, mi-au mãrturisit cã nu pronuntaserã niciodatã în fata lui cuvîntul „cancer" si cã folosiserã Denumirea, putin explicitã pentru cineva care nu lucreazã în dome-niul medicinii, de „boala Waldenstrom" sau limfom.
Deci, dacã întelegeam eu bine, stiam mai multe decît sotul meu. ^cest lucru m-a fãcut sã simt cã purtam o responsabilitate moralã si politicã foarte mare. Le-am spus cã trebuia sâ-i mãrturisim imediat totul sotului meu. „El are forta si curajul sã afle, am subliniat eu, si responsabilitãtile lui îi cer sã aibã tot timpul o viziune justã asupra stãrii lui de sãnãtate." Am mai spus cã pentru el va fi cu sigurantã mult mai usor sã suporte socul acum, cît mai era încã în formã bunã, decît în momentul în care fortele vor începe sã-i slãbeascã. Dupã aceastã discutie medicii m-au asigurat cã urmau sã încerce sâ-i mãrturiseascã, dar tot fãrã a pronunta de fatã cu el cuvîntul „cancer".
E posibil, oare, ca regele sã nu fi înteles? Cuvintele pe care i le-a spus presedintelui Giscard d'Estaing cu ocazia întîlnirii lor de la Saint-Moritz, din iarna lui 1975, îmi întãresc si mai mult presupunerile.
în momentul în care presedintele francez s-a mirat de ritmul accelerat al dezvoltãrii Iranului, sotul meu i-a mãrturisit, fãrã nici o altã explicatie: „Problema mea e cã nu mai am destul timp. Nu voi mai rãmîne la putere multã vreme. Intentionez sã renunt în sapte sau opt ani. Atunci voi avea mult peste saizeci de ani. As prefera sã renunt mai devreme, dar fiul meu este încã prea tînãr. Voi astepta sã fie pregãtit. Dar vreau ca esentialul sã fie realizat înainte sã ajungã el la putere. Va avea si asa destule greutãti la început. Eu sînt cel care trebuie sã desâvîrsesc transformarea Iranului! si sînt hotãrît s-o fac."
Pentru a nu-mi da impresia cã era constient de boala lui, avea mare grijã de felul în care arãta. Tot timpul m-am întrebat dacã stia sau nu.
si medicii au rãmas în expectativã, asa cum o aratã profesorul Plandrin în lunga lui corespondentã cu Jean Bernard. Evocînd acea 'ntîlnire în cursul cãreia intentiona sã-1 alarmeze pe suveran, dom-riul Flandrin i-a scris maestrului sãu:
232

„în dimineata aceea ati încercat sã reluati discutia despre despre o posibilã evolutie a acesteia, bineînteles, cu toate precautijie si nuantele pe care le datoram pacientului. Regele a avut o reactie care, dupã pãrerea mea, ne permite sã excludem complet posibilitatea ca el sã nu fi realizat ceea ce voiam sã-1 facem sã înteleagã Fiul lui cel mare era atunci la o scoalã a Armatei Aviatiei Americane El ne-a spus: «Tot ce vã rog este sã vã mai ocupati de sãnãtatea mea încã doi ani, pentru ca printul mostenitor sã aibã timp sã-si termine si ultimul an de scoalã si sã mai stea apoi un an în Teheran.»
Mai tîrziu, cînd eram cu domnul Alam pe fieful Iui din Bird-;and, în muntii din estul Iranului, acesta mi-a vorbit mai mult despre el si despre rege. Legat de personalitatea maestrului sãu, mi-a vorbit despre cîteva trãsãturi paradoxale, dar cu sigurantã adevãrate, într-o zi mi-a spus de exemplu: «E extraordinar cã un asemenea om, cu o astfel de putere, a putut rãmîne atît de naiv în anumite privinte, acordînd atîta încredere interlocutorilor sãi.» Altãdatã însã: «Obisnuit încã din copilãrie sã fie propriul sãu personaj, regele are o capacitate uimitoare de a se controla si este capabil sã ascundã complet ceea ce gîndeste si ceea ce stie». Mi-a mai spus si cã a verificat adesea aceste calitãti. De pildã, cînd mergea sã-i spunã regelui un lucru pe care acesta îl aflase deja, iar regele nu lãsa sã se vadã nici mãcar o clipã cã fusese deja informat. Acest lucru m-a fãcut sã înteleg cã nu trebuia sã ne bazãm pe impresiile noastre, pentru a ne da seama dacã regele întelesese cu adevãrat ceea ce îi comunicam noi despre sãnãtatea lui."
Constient cã zilele îi erau numãrate, sotul meu a început sã pregãteascã tara pentru printul mostenitor. Repetase de mii de ori cã fiul lui nu trebuia sã guverneze asa cum o fãcuse el; cã mostenind o tarã iesitã din starea de subdezvoltare, Reza avea sarcina s-o conducã spre democratie, în primãvara lui 1977, aceastã liberalizare a regimului începea sa fie cerutã cu din ce în ce mai multã nerãbdare de opozitia politicã si de intelectuali, în special de un ziarist care îl va sustine mai tîrziu pe Khomeini si pe mollahi. într-o scrisoare deschisã adresatã suveranului, acesta îi cerea sã respecte Constitutia
MEMORII        233
si sã acorde tãrii o libertate de expresie echivalenta cu cea din Europa Occidentalã si din Statele Unite. Shapur Bakhtiar si Mehdi pazargan au luat si ei atitudine în acest sens.
Regele a hotãrît sã accelereze lucrurile în aceastã directie. Pentru a arãta clar poporului cã venise vremea schimbãrii, la mijlocul verii lui 1977, a schimbat conducerea guvernului, înlocuindu-1 pe domnul Hoveyda cu un om deosebit de onest, strãlucitor, cultivat, jamshid Amuzegar.
„Trecea, pe bunã dreptate, drept un om absolut integru, avea sa scrie sotul meu în Memorii, era secretarul general al Partidului Renasterii, ceea ce îi permitea sã conteze pe sprijinul acestei miscãri. Hotãrîrea mea de a schimba prim-ministrul nu însemna în nici un caz cã domnul Hoveyda nu-si mai merita functia. Dimpotrivã, acest bãrbat fin si cultivat îsi servise tara în mod exemplar timp de treisprezece ani, dar puterea te consumã si el însusi a fost foarte în-cîntat sã punã o anumitã distantã între el si problemele statului. Pentru a-i demonstra cã aveam în continuare încredere deplinã în el, 1-am fãcut ministru al Curtii, functie care îmi permitea sã-1 pãstrez aproape de mine si sã discut zilnic cu el. încã de la constituirea noului guvern, m-am declarat interesat de principiul liberalizãrii, cu conditia ca aceasta sã se facã fãrã sã provoace dezintegrarea târii."
Sarcina noului prim-ministru era, cu siguranta, delicatã pentru cã urma sã administreze aceastã deschidere, dar si cresterea nemultumirilor cauzatã în special de dezamãgirea care urmase boom-ului petrolier. Planul regelui, atît de promitãtor, fusese abandonat în favoarea unei economii riguroase, care risca sã înmulteascã numãrul plîngerilor.
Revendicãrile în vederea deschiderii si liberalizãrii regimului nu erau ceva nou, dar ele se accentuaserã în noiembrie 1976, dupã venirea la Casa Albã a presedintelui democrat Jimmy Carter. Regele întretinuse relatii strînse cu predecesorii lui republicani, în special cu Richard Nixon, cu care rãmãsese prieten. Credea cã administratia americanã întelegea dificultãtile imense cu care se confrunta Pentru scoaterea tãrii din starea de subdezvoltare si cã erau de acord
234

cu totii cã acest lucru nu era posibil fãrã o anumitã autoritate. Conducãtorul diplomatiei americane, republicanul Henry Kissinger care cunostea bine Iranul, avea o mare admiratie pentru opera reali-zatâ de suveran în doar un deceniu, în timpul campaniei electorale Jimmy Carter vorbise despre drepturile omului, despre libertatea popoarelor, subiect foarte frumos, atunci cînd nu iei în considerare contextul economic si cultural al fiecãrei tãri în parte. Dar ce importantã mai au toate acestea? Opozitia iranianã vãzuse în Carter un aliat pentru lupta lui de mîine si, fãrã îndoialã, vîntul revendicãrilor din primãvara lui 1977 n-ar fi suflat cu aceeasi putere, dacã altcineva ar fi venit la putere la Casa Albã.
Numirea noului prim-ministru nu a domolit cererile de schimbare, în octombrie 1977', Uniunea Scriitorilor Iranieni a organizat la Institutul Goethe din Teheran, atasat pe lîngã Ambasada Germaniei, cîteva seri de poezie care reuneau uneori pînã la cincisprezece mii de persoane. Dincolo de cuvinte, mesajul era clar: ! intelectualii erau nerãbdãtori sã pãseascã într-o nouã erã.                ]
în noiembrie am plecat într-o vizitã oficialã în Statele Unite: vi- | zitã foarte importantã pentru cã sotul meu urma sã se întîlneascã pentru prima datã cu noul presedinte. Cum avea sã se deruleze discutia dintre ei? Unul tocmai venea la putere, celãlalt domnea de treizeci si sapte de ani...                                                               '•
Sosirea noastrã la Casa Albã a fost un moment dificil. Manifes- j tantii se adunaserã în spatele cordoanelor de politisti, unii sã ne aplaude, altii sã ne insulte, si cînd cei doi conducãtori de stat au rostit primele vorbe pe peluzã, în fata unei multimi de ziaristi si personalitãti, au izbucnit primele scandaluri între manifestanti, asa de puternice, cã politia a trebuit sã intervinã utilizînd gazul lacrimogen. Gazul a ajuns si pînã la noi, asa cã telespectatorii din întreaga lume au putut asista la aceastã scenã incredibilã: presedintele Statelor Unite si suveranul Iranului tuseau si-si stergeau ochii, fãrã sâ-si întrerupã alocutiunile.
Apoi, am intrat în salon. Presedintele Carter si sotia lui ne-au rugat sã trecem peste acest incident, erau foarte jenati, iar eu în11 aduc aminte cã pe vremea lui Nixon manifestantii nu fuseserã
MEMORII        235
niciodatã lãsati sã ajungã atît de aproape. Sã nu fi fost, oare, amestecatã vointa administratiei de a ne pune în încurcãturã, de a ne arãta cjar cã opozitia începea sã se facã auzitã? Primele discutii dintre sotul meu si presedintele Carter au înlãturat aceastã impresie neplãcutã. Regele, care era într-o formã foarte bunã în zilele acelea, a expus pe larg viziunea lui asupra raporturilor de forta din lume, dupã care a vorbit despre rolul pe care avea sã-1 joace Iranul în contextul mondial. Presedintele si consilierii lui au mãrturisit mai tîrziu cã au fost convinsi si impresionati de analizele suveranului, în aceeasi searã, Jimmy Carter s-a lansat într-un elogiu înflãcãrat adresat sotului meu, care nu se astepta la acest lucru si a fost emotionat. Cu ocazia primului interviu avea sã declare ziaristilor cã prima zi în America i-a adus „lacrimi dimineata, dar si seara".
Afarã, manifestãrile ostile au continuat chiar sub ferestrele noastre, în mod evident, autoritãtile nu primiserã ordin sã ne protejeze. Ba chiar mai râu: se pare cã manifestantii aflaserã programul nostru particular. Am avut neplãcuta surprizã de a merge la o clinicã în statul Minnesota în vederea unor analize si de a descoperi vreo douãzeci de manifestanti agitînd steaguri ostile monarhiei. Mult mai tîrziu, un compatriot care fãcea parte din opozitie ne-a mãrturisit cã, într-adevâr, administratia americanã le dezvãluise niste informatii care ar fi trebuit sã râmînã confidentiale.
în cursul acestei cãlãtorii am descoperit cu stupoare portretul unuia dintre mollahii nostri, fluturat de cãtre un grup de studenti. Acestia cereau mai multã libertate, ceea ce întelegeam, dar nu vedeam în ce fel un mollah ar putea simboliza pentru ei ideea de deschidere, de modernitate. Dacã exista o categorie socialã care sã se fi opus cu adevãrat eforturilor regelui de deschidere cãtre moder-ftitate, aceasta era partea conservatoare a clerului! De la dreptul de vot acordat femeilor, la revolutia agrarã si la alfabetizare, sotul meu s~a izbit constant de opozitia anumitor mollahi (e adevãrat, cu unii "intre ei a întretinut relatii foarte bune, mai ales cu ayatollahii "ehbahani si Khonsari). Ei dominaserã universul spiritual timp de SLcole si vedeau în progres, în deschiderea cãtre exterior, o amenintare a hegemoniei lor.
236

Am întrebat cine era mollahul adulat de cãtre tinerii nostri nifestanti si a cãrui figurã nu-mi spunea nimic. „Este ayato Ruhollah Khomeini", mi s-a rãspuns. Numele acesta îmi trezea amintire veche. Dupã ce tinuse o serie de discursuri împotriya emancipãrii femeii si dupã ce ridicase grupuri de revoltati îrnp0. triva Revolutiei Albe, bãrbatul acesta fusese arestat, gratiat de cãtre rege si apoi exilat. De mai bine de zece ani nu mai trãia în Iran si dacã n-as fi fost martora aparitiei portretului lui pe strãzile din New York, în mîinile tinerilor manifestanti, as fi spus cã tara îl uitase, asa cum îl uitasem si eu.
Cîteva sâptãmîni mai tîrziu, presedintele Carter împreunã cu sotia lui au trecut prin Teheran în cãlãtoria lor spre New Delhi si s-au oprit la noi sã sãrbãtorim împreunã Anul Nou 1978. Aceasta initiativã era dovada clarã a impresiei puternice pe care i-o lãsase sotul meu noului presedinte american. Regele a considerat de bun augur solicitudinea pe care i-o arãta domnul Carter.
Pe 31 decembrie 1977 am primit cuplul american la Palatul Niavaran. Nu voi uita niciodatã încrederea pe care o avea regele în viitor, în acel ajun al anului 1978, viitor care avea sã se dovedeascã a fi atît de dramatic:
„La noi în tarã, potrivit traditiei strãbune, a remarcat regele, vizita primului musafir al noului an este un semn bun sau rãu pentru tot anul care vine. tinînd cont de faptul cã Anul Nou se sãrbãtoreste de obicei o datã cu venirea primãverii si cã musafirii nostri din seara aceasta sînt niste persoane pe care le admirãm asa de mult, considerãm cã vom avea un an excelent."
Atunci Jimmy Carter s-a ridicat si a spus aceste cuvinte elogioase pentru monarhie. Niciodatã pînã atunci un presedinte nu mai fãcuse un asemenea elogiu unui suveran:
„Iranul, a spus el, al cãrui destin este admirabil condus de cãtre sah, este o insulã de stabilitate într-una din regiunile cele mai tul" buri ale lumii. Trebuie adus un omagiu Maiestãtii Sale, mãreti61 sarcinii pe care o îndeplineste în Iran, respectului, admiratiei S1 dragostei pe care i-o poartã poporul sãu.
MEMORII        237
Mergînd împreunã cu sahul pe minunatele strãzi ale Teheranului, ^ vãzut mii de oameni care se strînseserâ pentru a-mi arãta prietenia lor. si am mai vãzut si sute, poate chiar mii de americani care aU venit sã-si salute presedintele aici, în aceastã tarã, care a stiut sã-i adopte si sã-i facã sã se simtã ca la ei acasã.
Poporul vostru si conducãtorii natiunii noastre împãrtãsesc acelasi respect profund pentru cauza drepturilor omului.
Nici un alt popor de pe pãmînt nu e la fel de aproape de noi în organizarea militarã a securitãtii reciproce. Nici o altã natiune nu e în relatii la fel de strînse cu noi în privinta cu problemelor regionale care ne privesc si pe unii, si pe ceilalti. Nu mai cunosc nici un alt conducãtor de stat cu care sã fiu atît de bun prieten, pentru care sã am un respect atît de mare."
Regele Hussein al Iordaniei venise la Teheran cu douã zile mai devreme si îsi prelungise vizita pentru a-1 întîlni si pe presedintele Carter. Dupã dineul oficial, a venit cu noi în bibliotecã, unde îi invitasem pe sotii Carter pentru a sãrbãtori împreunã Anul Nou. îmi aduc aminte cu plãcere de seara aceea care a fost calmã, prietenoasã si cãlduroasã. Regele Hussein, sotul meu si presedintele Carter au stat de vorbã, începînd astfel sã se cunoascã reciproc. Reza se ocupa de muzicã.
Un an mai tîrziu pãrãseam Iranul si pe 4 noiembrie 1979, la mai putin de doi ani dupã aceastã întîlnire, zbirii Revolutiei Islamice violau spatiul Ambasadei Americane de la Teheran si-i luau ostatici pe cei saizeci si sase de americani care se aflau acolo.
Primele manifestatii au izbucnit pe 7 ianuarie 1978, în orasul sfînt Qom. în ziua aceea, studentii la Teologie au folosit ca pretext un articol scris de ayatollahul Khomeini si publicat în cotidianul Ettela'at, pentru a iesi în stradã. Qom este orasul în care ayatollahul Khomeini predase pînã în 1963. în acel an avuseserã loc rãscoalele mstigate de el împotriva reformelor adoptate prin referendum, ^upã plecarea lui în exil, am aflat noi mai tîrziu, unii dintre elevii 'ui i-au întretinut legenda. Acest articol venea la momentul potrivit Pentru discipolii lui Khomeini: ei puteau sã blesteme si sã mobili-populatia în numele lui.
238

Miscarea a degenerat cu mare repeziciune si pe 9 ianuarie manifestantii au atacat edificiile publice. Au distrus tot ceea ce repre, zenta pentru ei modernitatea: cinematografele, restaurantele, scoliie de fete. Politia a fost nevoitã sã intervinã restabilind ordinea, dar cu pretul vietii a opt oameni: sase din rîndurile protestatarilor si d0j din rîndurile fortelor de ordine.
„începînd din acel moment, va scrie regele în Memorii, tactica doliului a permis celor care manipulau masele sã se mobilizeze la fiecare patruzeci de zile pentru noi manifestãri, asa de violente, ca puteau degenera oricînd în noi rãscoale, puteau face noi victime. Astfel, furia populatiei credule si în acelasi timp visãtoare a fost dusã la paroxism, într-adevãr, potrivit traditiei musulmane, pãrintii si prietenii decedatului trebuiau sã se întîlneascã la mormîntul lui peste patruzeci de zile de la îngropare. Nu pot sã mâ gîndesc decît la faptul cã au fost capabili sã exploateze în scopuri politice un fapt atît de cutremurãtor: moartea."
Pe 18 si 19 februarie, la patruzeci de zile dupã evenimentele dramatice de la Qom si sub pretext cã sãrbãtoresc doliul victimelor, au fost organizate manifestatii serioase la Tabriz, capitala Azerbaidjanului. Pentru prima oarã, opozitia politicã, studentii si Bazarul s-au unit cu clerul pentru a cere mai multã libertate si mãrirea salariilor. Aceastã coalitie era inexplicabilã pentru noi: cum era posibil ca oamenii care cereau „occidentalizarea" mai rapidã a regimului si a societãtii sã defileze alãturi de mollahii si de teologii în devenire, care cereau exact contrariul: întoarcerea la rigorile religiei, închiderea Iranului în fata influentei culturale a Occidentului „imoral", vãlul obligatoriu pentru femei etc. încã o datã, protestele s-au transformat în revoltã. Manifestantii au distrus si au incendiat tot ceea ce simboliza „coruperea" pentru islamisti: cinematografe, magazine de bãuturi, cluburi de lux, dar si edificiile statului, cum ar fi Palatul Tinerilor si sediul Partidului Rastakhiz. Coplesitã de valul de urã si de violentã, politia a fost obligatã sã cearã ajutorul armatei. Din nou ciocnirea s-a soldat cu morti în ambele tabere. Armata era perfect antrenatã pentru apãrarea tãrii, dar nu fusese deloc pregãtitã pentru operatiuni de politie urbanã, îmi aduc
MEMORII        239
acum cã administratia americanã refuzase sã ne dea gloante de cauciuc si gaze lacrimogene, complicîndu-ne astfel situatia.
Renuntînd pentru prima data în mod deschis la tãcere, ayatol-jahul Khomeini, pe atunci refugiat în Irak, s-a felicitat pentru aceastã dramã cu urmãtoarele cuvinte al cãror cinism m-a umplut de groazã: „Miscarea noastrã nu este deocamdatã decît o plantã fragilã care are nevoie de sîngele martirilor pentru a deveni un copac puternic." Ce era oare în inima acelui om care dorea moartea alor sãi?
Pe 29 martie, sub pretextul celebrãrii victimelor din Tabriz, au avut loc manifestatii în mai multe orase, în special în Teheran. Sotul meu dãduse instructiuni stricte responsabililor fortelor de ordine, armatei si politiei pentru a se evita o a treia vãrsare de sînge. Dar era nevoie de martiri, asa cã s-au gãsit.
„Cinismul manifestantilor n-a cunoscut limite, avea sã declare mai tîrziu regele. Mi s-au raportat cazuri de oameni care muriserã natural, din cauza unei boli sau într-un accident, ale cãror trupuri au fost luate în momentul în care fuseserã aduse la cimitir, ridicate pe umerii cîtorva bãrbati mai puternici si plimbate prin tot orasul, însotise de strigãte sãlbatice: «Iatã încã o victimã a regimului! încã o crimã a SAVAK-ului!»"
Informatiile date de cãtre Mohsen Reza'i, comandantul Armatei Gardienilor Revolutiei Islamice, rezumã strategia insurectionalã folositã în tot anul 1978: „Organizam funeralii false pentru ca faptele sã fie comentate si rãspîndite de cãtre media. Sicriele erau pline cu arme, mai ales arme albe care puteau fi folosite pe loc în cazul interventiei fortelor de ordine, în cimitir erau permanent bocitori si bocitoare, care reprezentau o armã politico-religioasâ pentru Revolutie. Foloseau haine pãtate cu sînge ca arme psihologice, Politice si de propagandã pentru a impresiona si a rãscula poporul".
Alti martori mi-au povestit cum vãzuserã la universitate niste studenti „fabricînd" un „martir": unul dintre ei s-a întins pe o targa, Ceilalti 1-au acoperit cu un cearsaf peste care au vãrsat un borcan cu sfrige. Au ridicat targa pe umeri si au plecat pe strãzi strigînd: "L-au ucis! L-au ucis!" Aveam în general impresia cã erau organizati rertiarcabil si cã erau foarte bine sustinuti financiar: manifestatiile
240

erau perfect pregãtite, nu lipsea nimic: nici megafoanele, nic1 mãstile de gaze si nici armele.
O datã cu trecerea sãptãmînilor a devenit evident faptul cã ,jj. beralii" si oamenii de stînga, care nu aveau nimic în comun cu isla, mistii, aderau la miscarea lor pentru a accede la mase. Astfel religia era manipulatã astfel încît sã împingã poporul la revolutie tocmai de cãtre comunistii care, dacã ajungeau la putere, aveau ca obiectiv, printre altele, interzicerea practicii religioase... Fiecare componentã a acestei coalitii revolutionare heteroclite — preoti, li. berali, marxisti — aveau în momentul acela interes sã se alieze cu ceilalti, dar era evident cã, dacã ar ajunge într-o zi la conducerea tãrii, n-ar avea nici o ezitare în a-si elimina fostii asociati. Ceea ce s-a si întîmplat pînã la urmã.
Pentru moment însã, coalitia tinea si obtinuse chiar si ajutorul vînzâtorilor din Bazar, acea burghezie religioasã, bogatã si cu mare influentã în orase. Bazarele avuseserã mult de cîstigat de pe urma fooom-ului petrolier si mai ales datoritã dezvoltãrii economice. Se îmbogãtiserã, îngrãditi de politica strictã a guvernului Amuzegar si nemultumiti de noile mãsuri anticoruptie, care le stãteau în calea afacerilor, au pãtruns în tabãra ayatollahului Khomeini, aducîndu-i un mare suport financiar, asa cum vom vedea în continuare.
Manipulat de acesti strategi cu interese diferite, tineretul si-a pus cu inima deschisã forta la dispozitia acestor oameni lipsiti de scrupule. „Au avut nevoie de trupe, va scrie regele. si le-au gãsit în universitãti si chiar în scoli. S-au sprijinit pe o adevãratã intoxicare a tineretului nostru. Cu succes, din pãcate. Sigur, nu astept ca tineretul sã fie conservator, în toate tãrile, tineretul se îndreaptã spre idealurile care i se par mai generoase, în numele dreptãtii, tinerii pot fi convinsi sã facã lucruri mari. Dar de cele mai multe ori, acestea sînt si cele mai rele."
Martorã a acestor manifestatii repetate care erau din ce în ce mai rãsunãtoare, pe de o parte nu puteam sâ-mi cred ochilor, si Pe de altã parte eram foarte speriatã. Lucrul cel mai greu de crezut era cã tot ceea ce fãcuse monarhia pentru Iran era descris de media occidentalã ca fiind foarte rãu. Chiar si cei care îl lâudaserã pe rege
MEMORII        241
ja jnceputul anilor '70 îi stigmatizau acum opera. Iar acesti ziaristi atît de grijulii în privinta libertãtii pãreau sã vadã în Khomeini în-carnarea triumfului spiritului asupra materiei, în vreme ce un filo-sOf iranian îl considera un alt Gandhi! Noi, care cunoscuserãm exact sentimentele si ambitiile acestui om, consideram cã toate acestea sînt cu mult deasupra adevãrului. „Greseala noastrã, va spune mai tîrziu regele, a fost cã nu ne-am folosit de propriile mijloace de comunicare în masã pentru a lupta împotriva acestei neîncetate intoxicãri."
Elita intelectualã si politicã a tãrii a cerut sã mã vadã, iar eu i-am primit pe toti cu speranta ascunsã câ-mi voi putea ajuta sotul. Universitari, fosti lideri politici, sociologi, preoti, ziaristi, cu totii s-au perindat prin biroul meu. si ei erau depãsiti de turnura pe care o luaserã evenimentele. Cînd îi întrebam ce trebuia fãcut concret, primeam întotdeauna acelasi rãspuns: „Regele trebuie sã apeleze la o personalitate de necontestat. La cineva popular, cinstit, inteligent." Eram de acord, asa cã-i întrebam: „si la cine v-ati gîndit?" Invariabil, interlocutorii mei îmi spuneau numele unora dintre oamenii celebri, dar care dispãruserã dintre noi. „înteleg, dar dintre cei vii, la cine v-ati gîndit?" La întrebarea aceasta, singurul rãspuns era o tãcere adîncâ. Cauza acestei tãceri era opozitia care discreditase întrega clasã politicã de-a lungul anilor, pe unii acuzîndu-i de coruptie, pe altii pentru cã ar fi sustinut Statele Unite sau Anglia...
In timpul acestor întîlniri, un fost prim-ministru, cu o expresie de amãrãciune si de fricã, mi-a reprosat cu o agresivitate prost ascunsã ca am contribuit la transformarea Shirazului dintr-un locas de culturã, într-unul de pierzanie. „Domnule ministru, asta e tot ce am fãcut timp de douãzeci de ani?" 1-am întrebat, iar el n-a mai putut decît sã se bîlbîie, sã se scuze, iar a doua zi sã-mi trimitã un Coran! Oamenii Jsi pierduserã încrederea si începeau sã-si piardã si capul.
începeam sã simt deja degradarea atmosferei în cursul acti-Vltâtilor mele din spitale, scoli si biblioteci. Vremurile cînd mã srnulgeam de lîngâ oamenii din garda mea pentru a vorbi direct cu Multimea entuziasmatã erau apuse. Acum, simteam clar cã nu mai Puteam face asa ceva. Unii mã încurajau, dar altii se tineau la
242

distantã si ostilitatea lor era evidentã. Iar acest lucru era deosebit H nelinistitor. Mã întorceam la palat si încercam cu disperare sã »* sese o cale de a le cîstiga încrederea.
Tãcut si grav, sotul meu continua sã munceascã de diminear pînâ seara. Slãbise si pãrea obosit, iar acest lucru mã îngrijora ma' mult decît orice. Oare trebuia sã pun aceastã schimbare a lui pe seama agravãrii bolii sau pe seama grijilor pe care i le provoca situatia din tarã? Fiecare nouã manifestare de violentã îl afecta puternic. „Dar de ce? De ce?" repeta el mereu, neîntelegînd cum acel popor cu care se simtise atîta timp în comuniune putuse sã asculte profetiile confuze ale unui mollah obscurantist...
Marele ayatollah Kazem Shariat-Madari împãrtãsea dezamãgirea sotului meu. El nu aproba fanatismul lui Khomeini si-i trimitea mesaje regelui, prin care îi cerea sâ-i aresteze pe mollahii extremisti, cãrora le dãdea si numele. El considera cã miscarea popularã se va opri în momentul în care aceste persoane vor fi reduse la tãcere. Am vãzut si eu aceastã listã pe care am descoperit si numele lui Sadegh Khalkhali. Regele nu a fost de acord cu aceste arestãri pentru cã prefera o solutie politicã, doar astfel putind fi restabilit dialogul dintre el si popor.
în iunie, trei personalitãti ale Frontului National, Shapur Bakhtiar, Dariush Foruhar si Karim Sandjabi, un profesor universitar, au publicat o scrisoare deschisã adresatã regelui, prin care îi cereau încã o datã sã guverneze în conformitate cu Constitutia. Ei cereau desfiintarea partidului unic, libertatea presei, eliberarea prizonierilor politici si numirea unui guvern format dintr-un grup de personalitãti politice alese de cãtre populatie. Aceastã modalitate de a se adresa public suveranului era complet nouã, un lucru care nu se mal fãcuse pînã atunci în Iran, asa cã am avut senzatia cã aceste persoane actionau astfel sustinute de cãtre Statele Unite, de noua administratie Carter. Dar asta nu era tot: acesti trei oameni au afirmat cã monarhia nu adusese nimic bun Iranului, în conditiile în care în ultimii douãzeci de ani tara a progresat în toate domeniil6-Shapur Bakhtiar avea sã fie ultimul conducãtor al guvernului aleS de cãtre rege. Ceilalti doi semnatari ai acestei scrisori deschis2
MEMORII        243
j sã se alieze cu Khomeini înainte de a sfîrsi în mod tragic. 0ariush Foruhar, o vreme ministru al Republicii Islamice, înainte AQ a se alãtura opozitiei, a fost ucis cu brutalitate împreunã cu sotia lui- Karim Sandjabi a murit în exil.
Dupã noile confruntãri din mai de la Qom, dupã cele din iulie jjn orasul sfînt Mashhad sub pretextul doliului pentru „martirii" jjn Qom, regele s-a hotãrît sa grãbeascã liberalizarea, asa cã pe 5 august 1978, cu ocazia zilei Constitutiei, a anuntat pentru primãvara lui 1980 desfãsurarea de alegeri legislative deschise tuturor formatiunilor politice. Opozitia nu cerea nimic în plus, si aceastã decizie ar fi trebuit sã-i îndeplineascã doleantele, numai cã a fost interpretatã ca un semn de slãbiciune din partea suveranului si exploatatã imediat de cãtre liderii revolutiei.
Pe 11 august au izbucnit noi confruntãri la Esfahan, oras în care a fost proclamatã legea martialã.
Chiar atunci s-a petrecut si catastrofa de la cinematograful Rex de la Abadan, cu scopul, dincolo de orice îndoialã, de a radicaliza furia, de a trezi ura, de a marca un moment ireversibil în dezintegrarea tãrii. Pe 19 august, cînd tocmai începuse filmul în cel mai mare cinematograf din Abadan, a izbucnit focul. Patru sute de oameni au murit arsi de vii... Nu aveam nici un dubiu în privinta modului în care va fi exploatatã aceastã dramã, asa cã 1-am chemat imediat pe prim-ministru, domnul Amuzegar, pentru a-1 informa în legãturã cu intentia mea de a mã duce la Abadan pentru a fi alãturi de victime si de familiile lor. El nu a fost de acord si am avut brusc senzatia câ-si pierduse încrederea în faptul cã regele si cu mine reprezentam puterea si linistea tãrii. Am simtit cã-si schimbase Pãrerea despre mine, cã nu mai eram pentru el aceeasi persoanã care timp de douãzeci de ani vorbise sincer cu toti iranienii. Dar a avut fãrã îndoialã dreptate sã nu fie de acord cu plecarea mea, Pentru cã în orele care au urmat, ayatollahul Khomeini, depãsind °rice limitã a bunului-simt, a afirmat cã guvernul era la originea acestei monstruozitãti...
244

De la începutul manifestãrilor, mai mult de cincizeci de cin matografe fuseserã incendiate de cãtre islamisti. Dacã întîniplar sinistrã de la Rex ar fi fost de origine criminalã, era de la sjn înteles cã fusese înfãptuitã de aceiasi fanatici. Ancheta întreprins. avea sã confirme acest lucru; iar autorul incendiului, un tînâr d 19 ani, membru al comandoului „Jamshid", specializat în operatiUn-de sabotaj, s-a refugiat în Irak, de unde a fost salvat de Revolutj„ Islamicã. Asteptînd concluziile anchetei, acuzarea regimului de aceastã tragedie a întãrîtat spiritele împotriva monarhiei.
„La sfîrsitul lui august, va scrie sotul meu în Memorii, sefu[ Securitãtii, generalul Moghadam, a venit la mine dupã o discutie cu o importantã personalitate religioasã pe care, evident, nu pot s-o numesc aici. Mi-a relatat propunerile interlocutorului sãu. Le rezum: «Domnule, vã implor, e nevoie de ceva spectaculos. Ar fi spre binele tuturor!» Moghadam mi-a repetat de cîteva ori adjectivul folosit de cãtre demnitarul pe care tocmai îl întîlnise: ceva «spectaculos»! Nu puteam rãmîne indiferent la un asemenea mesaj, dar în situatia în care eram, ce puteam face spectaculos? Am considerat cã numai o schimbare a guvernului ar putea rãspunde acestei asteptãri, un guvern cãruia i-as lãsa toatã libertatea de actiune."
Alegerea noului prim-ministru îl preocupa mult pe rege — asa cum mi-a dezvãluit el însusi. Era nevoie de un om de actiune, modern si deschis, ireprosabil din punct de vedere moral. 11-am propus pe seful meu de cabinet, Hushang Nahavandi. Economist, format în Franta, liberal convins, om cu spirit de decizie, domnul Nahavandi fusese rectorul Universitãtii din Teheran si avea foarte multi prieteni în rîndul intelectualilor. In fine, era gata sã conducã guvernul, ceea ce, în acel climat de rãzmeritã permanentã, era un act de curaj.
Regele 1-a preferat pe Ja'far Sharif-Emami. Domnul Sharif-Emarn1 avea o mare experientã politicã pentru cã prezidase Senatul si condusese guvernul timp de cincisprezece ani. în afarã de aceasta, avea foarte multe contacte în lumea clerului. Prima lui declaratie câtre tarã a fost cã nu mai era „acel Sharif-Emami din trecut", lucru care nu mi s-a pãrut foarte corect.
MEMORII        245
Schimbarea guvernului n-a avut efectul scontat si joi, 7 septem-e, sfirsitul Ramadanului, a fost un pretext numai bun pentru o ouã manifestatie pe  strãzile Teheranului.  Pentru  prima  oarã, ,sculatii au cerut plecarea regelui si întoarcerea ayatollahului tfftomeini. Cum apelul fusese lansat si era foarte probabil ca a doua • manifestatiile sã înceapã în toate orasele tãrii, noul guvern a
Z^
decis instaurarea legii martiale în unsprezece orase, printre care si Teheranul, aflat sub comanda generalului Oveissi.
Cînd am aflat, am fost foarte îngrijoratã si m-arn dus direct la rege sa mã interesez cum aveau sã fie avertizati oamenii asupra legii martiale. Aceastã lege interzicea manifestãrile, asa cã proble-0ia pe care mi-o puneam era una fundamentalã. Dacã guvernul nu gãsea o posibilitate sã previnã populatia, aceasta risca sã iasã a
&
doua zi în stradã, în mod ilegal, fãrã ca mãcar sã stie acest lucru, si sã dea peste trupele generalului Oveissi, care nu aveau reputatia de a fi prea miloase. Mi s-a spus cã stirea urma sã fie difuzatã la radio itiflash-uri speciale, din jumãtate în jumãtate de orã.
în realitate, informatia n-a fost datã pe post decît începînd de vineri, ce-i drept dimineata devreme, cînd însã sute de manifestanti erau deja în stradã si multi altii nici mãcar nu plecaserã acasã din ziua precedentã, asa cã nu puteau fi avertizati. Dar chiar dacã ar fi stiut si unii, si ceilalti, oare, ar fi rãmas sau s-ar fi întors acasã? Putini, poate, dar mãcar aceia ar fi fost apãrati. Cãci vinerea aceea de 8 septembrie, „vinerea neagrã" cum au botezat-o revolutionarii, avea sã fie încã o zi de nenorocire pentru tarã.
Armata, care îi astepta pe manifestanti în Piata Jaleh, în partea de sud-est a Teheranului, primise ordine stricte de la generalul Oveissi. Confruntarea era cu atît mai greu de evitat, cu cît ambele Pãrti erau înarmate — palestinieni în costume de camuflaj, ascunsi în multime si urcati pe acoperisuri, trãgeau în soldatii nostri care riPostau. Au fost o sutã douãzeci si unu de morti din rîndurile ma-irfestantilor si saptezeci din rîndurile fortelor de ordine.
In aceeasi searã, ca pentru a confirma faptul cã Iranul se cufunda ln cel mai cumplit cosmar, a fost un cutremur foarte violent la *abas, în provincia Khorassan, în estul Iranului, care s-a soldat cu
246

2 700 de morti! Cunosteam bine Tabasul, un orãsel clasificat drg monument istoric, a cãrui restaurare o supravegheasem îndeaproan
Am avut senzatia cã mã clãtinam sub ploaia loviturilor. DUJV, nezeule, cînd se vor termina toate? Citeam pe chipul sotului me suferintele îndurate. A considerat cã în situatia de fatã nu putea pa rãsi Teheranul, asa cã am hotãrît sã merg singurã sã fiu alãturi de sinistratii de la Tabas. I-am mãrturisit prini-ministrului interni mea, iar el m-a rugat sã mai astept putin. Ascultîndu-1, mi-am dat seama cã niciodatã nu mai simtisem asa de acut fragilitatea puterii si nesiguranta în care se afla conducerea tãrii: domnul Sharif-Ernami nu stia cum voi fi primitã, se îndoia de reactiile populatiei, în realitate, guvernul îsi pierduse simtul realitãtii, era alimentat cu opiniile divergente ale politicienilor, ale militarilor si ale clericilor. Am decolat spre Tabas cu inima strînsâ. Clericii erau deja acolo, bine organizati si îsi aduseserã si ajutoare din rîndul celor conduse de Leul-si-Soarele-Rosu. A trebuit sã înfrunt nemultumirea si chiar furia tuturor acestor oameni care sufereau. Se lansase un zvon, evident mincinos, care pretindea cã regele îi autorizase pe americani sã declanseze explozii subterane în apropierea Tabasului, ceea ce explicã cutremurul... Unii oameni spuneau chiar cã seismul se datoreazã mîniei lui Dumnezeu! Am petrecut o zi acolo, încercînd sâ-i ajut cum puteam si sã mai calmez spiritele. Personalitãtile locale au profitat de prezenta mea acolo pentru a-si exprima starea de confuzie în care se aflau.
în zilele imediat urmãtoare acelei teribile vineri, manifestatiile au continuat. Regele rãspunsese favorabil cererilor de deschidere, dar acum era nevoie ca populatia sã se linisteascã pentru a fi posl" bilã concretizarea liberalizãrii regimului, în dezordinea aceea, nu se putea face nimic. Or, era evident cã responsabilii revolutiei voiau s vadã aplicarea reformelor promise si, în special, a alegerilor liber •
„E evident, va scrie regele în Memorii, cã dacã legea martia fi fost aplicatã în toatã rigoarea ei, tribunalele ar fi trebuit s creze zi si noapte. De fapt, legea martialã n-a fost nimic altcev
..
cît un avertisment care n-a împiedicat cu nimic instigatorii.
MEMORII        247
ostri n-au deschis focul decît asupra incendiatorilor, a jefuitorilor . a membrilor comandourilor armate.
Ordinele date acestor comandouri plecau de la moschei si tot
colo erau organizate si toate legãturile. Am vãzut agitatori decla-
md cã nu exista nici un fel de compatibilitate între islamismul
. tegrist si socialismul de tip sovietic. Aceastã tezã surprinzãtoare a
fost adusã la noi de cãtre Combatantii poporului (Mudjahedin-e-
Khalq)> ei fuseserã antrenati în Liban si Libia.
în tãrile occidentale, presa de stingã evoca regimul înspâirnîn-tãtor, care nu era cel al teroristilor, ci cel care fusese instaurat de cãtre politie si SAVAK. Dacã e sã dãm crezare acestor ziare, mai mult de o sutã de mii de opozanti se aflau încã în închisorile sahului. Realitatea este aceasta: numãrul prizonierilor politici n-a fost niciodatã mai mare de 3 164. în noiembrie 1978, nu erau mai mult de trei sute de prizonieri, toti cu dosare criminale.
E clar cã situatia prerevolutionarâ în care ne aflam fusese elaboratã cu minutiozitate, în orasele cele mai importante, în care legea martialã rãmãsese în vigoare, se constituiserã grupuri de hãrtuire. Aceste unitãti erau dotate eu arme automate si explozive, indispensabile panopliei de gherilã urbanã.
Bineînteles cã au primit ordin sã atace ambasadele si serviciile guvernamentale. Scopul lor era sã aducã tara în pragul haosului cît mai repede posibil."
Sotul meu se interesa fãrã încetare, îi întreba pe unii si pe altii pentru a afla care erau sugestiile lor în scopul reînnodãrii legãturilor Cu diferitele comunitãti ale tãrii. Multi dintre interlocutorii lui îi sugerau olosirea fortei, ceea ce el refuza, spunînd cã un suveran nu poate des-chide focul asupra propriei tãri, fãrã sã-si piardã legitimitatea.
*n acest context s-a hotârît sã se adreseze poporului cu inima ai degrabã decît folosind dovezi rationale, pentru cã manifestantii
Clf*v      •
eniserâ surzi la aceste lucruri. Regele a fost emotionant, ajun-a chiar pînâ la a recunoaste cã a fãcut cîteva greseli si, pe mo-nt> am avut impresia cã fusese înteles, ascultat, în realitate,
«lOf-i,,:.
•*nea lui a fost pe loc interpretatã drept un nou sernn de
248

slãbiciune. Epuizati de tensiunea care dura de cîteva luni ^ ^ mai eram în mãsurã sã ne dãm seama de violenta si de îndîrjire adversarilor nostri, întindeam mîna unor oameni care ne condam naserã deja la moarte.
în octombrie, scriam aceste cîteva rînduri într-unul din car netele mele: „Simt cã nu mai existã sperantã. Trebuie sã luptãm pe toate fronturile. Pe lîngâ faptul cã situatia s-a înrãutãtit, mai sînt sj pesimistã... si atît de obositã... Continuu sã fac tot ce pot. Trebuie sã fiu puternicã... este singurul mod...
Sînt îngrijoratã pentru copii".
si putin mai departe: „Trebuie sã ajungem la un dialog cu oamenii. Nu existã altã solutie. Dar vor zice Cã noi, iranienii sîntem nebuni, înfierbîntati. Mã lãmuresc. Aflu si transmit informatii, facem planuri. Cînd agitatia va scãdea, va mai exista, oare, cale de iesire din acest cosmar?"
Duminicã, pe 5 noiembrie, mii de manifestanti mãrsãluiau prin Teheran. Distrus din cauza celor ucisi cu douã luni înainte în piata Jaleh, regele a ordonat de data aceasta fortelor de ordine sâ-i supravegheze pe rãsculati, dar sã nu deschidã focul decît în caz de necesitate absolutã. Rezultatul a fost cã soldatii si politistii au fost cãlcati în picioare, iar rãsculatii au distrus totul în calea lor: cinematografe, bãnci, institutii publice. Ministerul Informatiilor a fost jefuit si Ambasada Marii Britanii a fost distrusã aproape în întregime, de foc. Ambasada Statelor Unite, apãratã de soldati, a fost la un pas de a avea aceeasi soartã.
în aceeasi searã, Ja'far Sharif-Emami si-a dat demisia, iar suveranul i-a aprobat-o.
La mijlocul lui octombrie, rafinãria din Abadan intrase în grevã. De la Neauphle-le-Château, din suburbia parizianã în care se refugiase, ayatollahul Khomeini chema populatia la revoltã civilã s1 la grevã generalã, prin intermediul mijloacelor de comunicare fran' ceze si al sectiei BBC în persanã (guvernul francez îl consultase pe sotul meu înainte de a acorda azil politic lui Khomeini, iar regel fusese de acord, gîndindu-se cã acesta va fi rnaji putin periculos i Franta decît în Libia sau în Algeria). Radioul englez difuza cu
MEMORII        249
zel toate mesajele lui Khomeini. „BBC-ul e vocea mea", obisnuia â spunã oaspetele de la Neauphle-le-Château. în 1941 acelasi radio fficuse timp de opt luni campanie pentru plecarea lui Reza Shah, iar acesta chiar plecase, asa cã iranienii si-au amintit si au început sã spunâ în toamna anului 1978: „Dacã BBC-ul face campanie împotriva sahului, înseamnã cã a venit si sfîrsitul monarhiei." tara fiind arnenintatã cu o paralizie generalã, regele a fost nevoit sã formeze un guvern militar, în primul rînd trebuia împiedicatã cãderea economiei si de aceea oamenii trebuiau sã se întoarcã la muncã.
Alegerea generalului capabil sã evite acest pericol a fost obiectul mai multor discutii. Unii îi recomandau sotului meu sâ-1 ia pe generalul Oveissi, care era recunoscut pentru severitatea lui si pe care revoltatii îl supranumiserã „cãlãul din piata Jaleh". Eu n-am fost de acord, dar decizia a apartinut regelui care îsi cunostea bine generalii si care actiona întotdeauna numai în folosul târii.
în cele din urmã, pentru a avea destul timp sã ia o decizie politicã, sotul meu 1-a numit în fruntea unui guvern provizoriu pe Golam Reza Azhari, seful Statului-Major General. Generalul Azhari, om inteligent si cu o culturã exceptionalã, era considerat o persoanã cumpãtatã si deschisã dialogului. Una dintre primele lui initiative a fost sã-1 aresteze pe fostul prim-ministru, pe domnul Hoveyda, lucru cerut de multi, chiar si de armatã1. Se gîndea cã procesul lui Hoveyda va elimina nemultumirile care alimentau agitatia.
„N-am fost foarte convins cã aceastã idee era bine fondatã, va scrie sotul meu, dar domnul Hoveyda, pentru care respectul meu a rãmas acelasi, era într-adevãr una dintre tintele favorite ale opozi-hei. De fapt, eu eram cel pe care voiau sã-1 loveascã prin intermediul lui."
Da, sotul meu n-a fost de acord cu aceastã arestare care 1-a 28uduit. Hotârîrea a fost luatã în cadrul unei reuniuni la care au Participat mai multi membri ai guvernului si înalti responsabili ai i. Toti erau de acord cu arestarea domnului Hoveyda, iar
viai multi ministri fuseserã deja arestati în timpul guvernãrii lui Sharif-Emami si 1 'n acelasi timp cu domnul Hoveyda.
250

regele a sfîrsit prin a se supune majoritãtii. Putin mai tîrziu spus cã persoana cu care vorbise la telefon în timpul acelei era generalul Moghadam, seful Securitãtii, care îi spusese cã, dup-pãrerea lui, „arestarea domnului Hoveyda era mai importanta în momentul acela decît dacã ai sau n-ai ce pune pe masã".
Prezentã la acea adunare, n-am luat cuvîntul pentru a mã opune încarcerãrii domnului Hoveyda, lucru care îmi sfîsia inima. J\fe gîndeam cã trebuie sã facem tot posibilul pentru binele tãrii care se afla în mijlocul unui uragan ce ameninta sã o distrugã, în acelasi timp, responsabilii politici si militari prezenti acolo estimau cã domnul Hoveyda era capabil sã se apere si sã iasã cu capul sus din acel proces.
Astãzi, moartea înfiorãtoare a lui Amir Abbas Hoveyda, asasinat în închisoare de cãtre revolutionarii islamisti, mi se pare o tragedie, dar nici unul dintre noi nu putea sâ-si închipuie cã detentia lui cu scop strict politic se va termina în felul acesta. Imprevizibila, cruzimea istoriei nu-mi usureazã cu nimic durerea.
Sosirea unui general la conducerea guvernului a avut un efect benefic. La rafinãria Abadan a reînceput munca, manifestatiile au încetat ca prin minune si, timp de cîteva zile, strãzile Teheranului au recãpãtat aspectul normal. Greva generalã, ordonatã de ayatollahul Khomeini pentru data de 12 noiembrie, a fost un esec.
De-a lungul acelor sãptãmîni teribile, am putut sã-mi dau seama cît de dramaticã era influenta acestor clerici asupra spiritelor1. Doi tineri militari care se raliaserã cauzei islamistilor, sergentul Abedi si soldatul Salamatbakhsh, au deschis într-o zi focul asupra unui grup de ofiteri care se rugau. Am fost informatã cã multi dintre ei au fost grav rãniti (au fost treisprezece morti si treizeci si sase de rãniti). M-am dus acolo imediat sã-i ajut si sâ-i îmbãrbãtez pe cît
1 în ziua de 18 noiembrie 1978, am plecat însotitã de fiica mea Farahnaz si de fiu' meu Ali-Reza la Karbala si Madjaf, în Irak, cele douã locuri sfinte venerate de siiî<> ca sã ne întîlnim cu ayatollahul Khoi, a cãrui influentã era importantã în comunitatea siitã. M-a primit într-o camerã micã unde trãia foarte simplu si mi-a încredintat un inel de cornalinâ pentru rege, pe care erau gravate rugãciuni, cerîndu-n11 sã-i transmit cã se va ruga pentru el si pentru succesul lui în slujba islamului S1 a Iranului.                                                                                    i
'v\ ;::   MEMORII        251
,pjj stãtea în putere. A fost sfîsietor. Nu pot sã uit încrederea pe
„re am citit-o în ochii unuia dintre acei oameni pe care 1-am tinut
je rnînâ si care peste cîteva ore avea sã moarã... Vinovatii au fost
arestati si condamnati si mi-a fost comunicat continutul ultimei
scrisori pe care soldatul Salamatbakhsh i-o scrisese mamei sale:
^rn fãcut asta din ordinul ayatollahului Khomeini si-o sã mã duc
jn rai. Dar nu te îngrijora, n-o sã mã uit dupã Hurii (îngeri feminini,
fecioare). O sã te-astept acolo sus."
în aceeasi perioadã, opozantii au atras numerosi oameni simpli sau naivi prin publicarea unei liste care cuprindea anumite personalitãti adepte ale monarhiei (ofiteri superiori, oameni de afaceri, politicieni etc.), spunînd cîti bani scosese din Iran fiecare. Cifrele, evident complet imaginare, erau destul de extravagante pentru a stîrni populatia. Noul prim-ministru, generalul Azhari, în încercarea lui de a dezamorsa cu repeziciune si aceastã nouã bombã, a publicat un comunicat prin care interzicea personalitãtilor citate sã pãrãseascã teritoriul! Asta însemna cã deja cãzuse în cursã si cã acordase credit unor minciuni, iar efectul a fost cu adevãrat dezastruos...1
Rãgazul care a urmat imediat dupã sosirea generalului Azhari la guvernare a fost de scurtã duratã. La începutul lunii de doliu cu ocazia Moharram-ului, pe 3 decembrie, tara s-a rãsculat din nou. De la Neauphle-le-Château, ayatollahul Khomeini intoxicase tara cu discursurile lui înflãcãrate înregistrate pe casete.2 Acum, în mii de case, oamenii ascultau cu religiozitate, ca pe niste adevãrate admonestati! divine, apelurile acelui fanatic de a distruge tot, de a instaura o nouã ordine islamicã, în serile stabilite de cãtre ayatol-lah, la ora 20 fix, lumea începea sã urce pe acoperisurile caselor pentru a striga împreunã: ,/\Jlah-o-akbai" („Allah e cel mai mare!").
Tot ca o minciunã a apãrut într-o zi o casetã pe care era înregistrata vocea sahului care, în cursul unei reuniuni cu consilierii sãi militari, dãduse ordin sã se tragã asupra Populatiei si sã se pãstreze în rezervã petrol pentru Israel. Am ascultat eu însãmi aceastâ casetã: un imitator perfect pronunta frazele încriminate, celelalte fiind extrase uin alocutiunile reale ale sotului meu. Am trimis casetã într-un laborator american Pentru a fi analizatã, dar cînd dovada înselãciunii a sosit, era deja prea tîrziu... Khomeini avea la dispozitia sa mai multe linii telefonice. Casetele înregistrate la *'>* soseau la Teheran cu Air France sau prin Germania de Est.
252

Pentru mine, încã din fragedã copilãrie, aceastã rugãciune avea nj, efect linistitor, dar m-am gîndit cã de acum înainte îmi va îngheta sîngele în vene ori de cîte ori o voi auzi. Oamenii care au reusit a«a ceva, sã transforme o rugãciune într-un strigãt de urã, acei oameni fac o mare gresealã fatã de religie.
Pe 10 si pe 11 decembrie, pentru Tasua siAshura, zilele aniversare ale martiriului imamului Hossein, ayatollahul Khomeini a chemat oamenii la manifestatii în întreaga tarã. încã o datã ne pu_ neam problema felului în care trebuia sã reactionãm. Legea martialã fiind încã în vigoare, generalul Oveissi a pledat pentru interzicerea manifestatiilor în toatã tara. A anuntat cã este pregãtit pentru o loviturã în fortã, dar sotul meu, fidel eticii sale, a refuzat. Asa cã armata si-a retras tancurile din centrul Iranului, afisînd doar o prezentã discretã în apropierea edificiilor publice. Multimea a umplut orasul si a scandat timp de douã zile îndemnuri la rãsturnarea monarhiei. Pentru prima oarã s-au auzit voci printre rãsculati care cereau instaurarea unei Republici Islamice.
„Atunci au început grevele care aveau sã punã tara în genunchi", îsi va aminti regele: întreruperi de curent mai multe ore pe zi, greve ale celor care se ocupau de transporturi, de reteaua de apã, de petrol; dupã care bãncile, ministerele, toate sectoarele-cheie care, unul dupã altul sau toate la un loc, încetau lucrul si paralizau viata natiunii aruncînd în stradã multimi fãrã ocupatie, înrâindu-i pe oameni. Se stie cã e suficient sã lipseascã cinci sau sase persoane dintr-o centralã electricã pentru a înceta transmiterea curentului electric. Se stie cã la fel se întîmplã si în centrele de pompare a petrolului. Acest numãr mic explicã faptul cã greva revolutionarilor a putut sã fie perfect coordonatã.
La sfîrsitul lui decembrie, generalul Azhari care era prim-mi-nistru de numai sase sâptâmîni a trebuit sa renunte la functia lui> victimã a unui infarct. tara era acum complet paralizatã si la limita asfixierii: din 26 decembrie exportul nostru de petrol încetase, nu mai iesise din Iran... nici mãcar un baril de petrol.
Regele s-a gîndit atunci sã-1 numeascã la conducerea GuvernU" lui pe Gholam Hossein Saddighi, care fusese ministrul de Interne al
MEMORII        253
lui Mohammad Mossadegh si care se bucura de un mare respect ,jO partea tuturor categoriilor de oameni. Domnul Saddighi a fost AQ acord, dar a cerut un rãgaz de douã sãptâmîni pentru a-si forma uVernul, ceea ce era mult prea mult, în situatia dramatica a tãrii.
în acest context, generalii Oveissi si Moghadam, care comandau Securitatea, au cerut sã vorbeascã cu mine. Mi-au spus cã situatia era deosebit de gravã si cã, din punctul lor de vedere, dacã regele nu desemna un nou prim-ministru în urmãtoarele douã sau trei zile, se temeau cã revolutionarii vor lua palatul cu asalt. Mi 1-au sugerat pe Shapur Bakhtiar, spunîndu-mi cã, dupã pãrerea lor, acesta va accepta functia. I-am transmis regelui propunerile lor. Sotul jneu nu era împotriva acestei alegeri, liderul Frontului National reprezentînd factiunea opozitiei fidelã Constitutiei. Anumite persoane 1-au abordat pe domnul Shapur Bakhtiar, dar, de la o primã întîlnire, acesta pãrea cã nu e de acord sã vinã la palat. Atunci i-am propus sotului meu sã mã întîlnesc eu însãmi cu domnul Bakhtiar, la mãtusa mea Louise Ghotbi, care era din familia Bakhtiar. Regele a fost de acord si am organizat întîlnirea. Eu nu-1 cunosteam pe domnul Bakhtiar, care mi-a vorbit despre lipsa de libertate si despre coruptie. I-am atras atentia cã tara era în mare pericol. El mi-a spus cã una dintre conditiile lui ca sã accepte sã conducã guvernul era sã-1 eliberãm pe Karim Sandjabi, unul dintre cei alãturi de care conducea Frontul National. I-am povestit regelui discutia noastrã. Regele 1-a eliberat pe domnul Sandjabi, a cãrui primã initiativã, si o spun aici cu mare tristete, a fost sã-1 glorifice pe Khomeini, înainte de a lua primul avion spre Neauphle-le-Château...
Dupã ce acesta a plecat, domnul Bakhtiar a venit la palat.
„L-am primit, povesteste sotul meu. Cred cã generalul Moghadam însusi 1-a adus într-o searã la mine, la Palatul Niavaran, în afara orelor obisnuite de audientã. Am avut o conversatie îndelungatã. Domnul Bakhtiar mi-a fãcut multe demonstratii de fidelitate fatã de rtionarhie si a început sã-mi arate cã el era singurul capabil sã constituie un guvern în perioada criticã pe care o traversam. Cum s-a "^clarat dornic sã respecte prevederile constitutionale, propunerea lui mi s-a pãrut acceptabilã."
254

în acelasi timp, anumite personalitãti, printre care se numãrau «' ambasadorii Statelor Unite si Marii Britanii, îl presau pe rege sg pãrãseascã Iranul pentru o vreme, considerînd cã plecarea lui y^ contribui la calmarea spiritelor, si domnul Bakhtian era de aceeasi pãrere. Acest lucru s-a aflat imediat, în special în rîndurile conducãtorilor de armatã cãrora regele le-a încredintat puterea supremã. Hãrtuiti de luni de zile, ofiterii si soldatii nostri asistaserã la fuga unui mare numãr de cadre din tarã si de aceea li se pãrea indispensabil ca regele sã rãmînã la postul lui.
„Dacã Maiestatea Sa pleacã, armata nu va rezista, mi-a mãrturisit în particular seful de Stat-Major, generalul Abbas Gharabaghi."
Unii ofiteri, printre care generalii Badrei si Khosromdad, au propus ca regele sã plece pur si simplu pe insula Kish, pînã cînd vor restabili situatia. Erau gata sã facã orice, chiar sã se sacrifice, dacã trebuia, în acelasi timp, am primit si eu o delegatie de parlamentari care pledau în aceeasi directie. Unii dintre membrii Guvernului, panicati de ideea cã regele ar putea pleca, mi-au propus sã înarmeze si sã ridice la luptã populatia din regiunea lor, pentru a se opune rãsculatilor... în timpul ultimelor sãptãmîni, cea mai mare parte a ofiterilor si a guvernantilor fuseserã amenintati cu moartea, ca si sotiile si copiii lor. Unii dintre ei aveau sã fie ucisi în primele zile ale Revolutiei Islamice.
în sinea mea, nu credeam cã plecarea regelui era solutia pentru potolirea acestei uri oarbe, care se întetea de la o zi la alta. Sotul meu gîndea cã asa ar trebui sã facã dacã acest lucru evita o nouã vãrsare de sînge. Oare ce se putea petrece în mintea acestui om, care de treizeci si sapte de ani consacra poporului, tãrii, fiecare clipã a vietii sale, care muncise atîta pentru a scoate Iranul din starea de subdezvoltare si care se vedea acum alungat cu urã? Pe de altã parte, era epuizat din cauza luptei duble pe care o dusese în tot acest teribil an 1978: public, împotriva unui adversar — ayatollahul Khomeini — cu atît mai greu de învins, cu cît nu-si dezvãluia scopul; pe ascuns, împotriva bolii.
în ciuda acestor greutãti din ce în ce mai puternice, profesorul Georges Flandrin nu-si întrerupsese cãlãtoriile la Teheran. Recitesc
MEMORII        255
cUm scrisorile lui cãtre profesorul Jean Bernard, care mã fac sã retrãiesc atmosfera dramaticã a ultimelor noastre luni în Iran.
„Dacã o luãrn cronologic, în anul 1978, dupã decesul domnului /^latn, situatia a început sã se complice, cel putin pentru noi. Dacã vã gînditi la ultima cãlãtorie pe care am fãcut-o împreunã în Iran, vã amintiti cu sigurantã greutãtile pe care le-am întîmpinat pentru a jntra în palat, locul în care 1-am asteptat pe prietenul nostru Safa-vian, cei o sutã de pasi pe care i-am fãcut pe stradã în speranta ipoteticei masini a generalului Ayadi, care trebuia sã ne treacã de pichetul de gardã...
în timpul cãlãtoriilor mele viitoare, pînã la sfîrsitul anului 1978, acest gen de probleme si altele încã aveau sã se înmulteascã. Moartea domnului Alam, urmatã de cea a generalului Ayadi au avut ca efect dezmembrarea progresivã a organizatiei pe care o serviserãm atît de bine si atît de discret pînã atunci. Totusi mecanismele de bazã s-au mentinut, asa cã toate accesoriile obisnuite sosirii si plecãrii noastre, cel putin la aeroport, au rãmas mereu aceleasi, actionînd ca un automatism, în acelasi timp, sejururile deveneau din ce în ce mai complicate, pentru cã nu mai aveam acces la resedinta rezervatã nouã si mã cazam la hotel, unde trebuia sã mã feresc sã ies din camera mea. Dar cu cît evenimentele se precipitau, cu atît îmi doream mai putin sã scot nasul afarã, pentru cã penele de curent, manifestatiile din stradã — la limita rãscoalei uneori — fãceau chiar problematice scurtele vizite pe care trebuia sã le fac la palat duminica dimineata.
Pacientul însã rãmînea mereu curtenitor, dar vizitele erau scurte Si, mai ales la ultimele întîlniri, 1-am simtit extrem de încordat si de Preocupat. Din punct de vedere medical, discutiile se învîrteau în jurul neurosedativelor pe care trebuia sã le ia sau nu. Prietenul nos-tfu Safavian a fost aproape întotdeauna alãturi de mine în timpul acestor ultime consultatii în Iran. Ultima mea vizitã, la sfîrsitul lui 1978, era cea de-a treizeci si noua consultatie (dintre treizeci si cinci în Iran) a Maiestãtii Sale.
256

în timpul acestei vizite, pacientul a fost aproape de nerecunosci coplesit de o tensiune vizibilã si care pãrea îngrozitoare: în dimineata' aceea a trebuit sã-1 consult în timp ce asculta stirile de la radio."
Da, regele era epuizat. Luase acum decizia fermã de a pleca, tje a pãrãsi tara pentru o vreme. Dar disperarea celor apropiati luj „• mai ales a armatei m-a emotionat puternic, ceea ce m-a deterrninat sã-1 rog sã mã lase pe mine, cel putin, sã mai rãmîn în Iran.
— N-o sã mã amestec în nimic, n-o sã primesc pe nimeni, dar o sã fiu aici la palat ca un simbol al prezentei tale.
— Nu e nevoie sã devii o Ioana d'Arc, mi-a rãspuns el cu tristete si m-a rugat sã-i rãmîn alãturi.
Venise luna ianuarie. O ninsoare bogatã a început sã cadã peste Teheran.
„Ultimele zile, va scrie regele, au fost sfîsietoare, noptile au fost fãrã somn. Trebuia sã ne continuãm munca, desi stiam cã se apropia plecarea."
O tristete imensã se abãtuse asupra întregului palat. Oamenii continuau sã plece si sã vinã, ca niste automate, îl surprindeam pe cîte unul plîngînd pe ascuns. Le spuneam tuturor cã urma sã ne întoarcem, iar ei voiau s-o creadã la fel ca si noi, dar pe dinãuntru aceeasi spaimã ne îngheta inima. Spre ce chinuri avea sã ne mai poarte pasii istoria?
1. Fotografia mea preferatã cu regele.
13. latã-mã înconjuratã de întreaga familie cu ocazia aniversarii a saizeci de ani, la Greenwich, în Connecticut. în jurul meu, Nur, Reza, Ali-Reza, Jasmin, Leila, Iman si Farahnaz (de la stînga la dreapta si de sus în jos).
PARTEA A IV-A
Plecaserãm din Teheran pe un vînt înghetat. Cînd am ajuns la Assuan, pe 16 ianuarie 1979, pe la mijlocul zilei, ne-a întîmpinat o atmosferã dulce de primãvarã. Presedintele Sadat ne astepta împreunã cu sotia si cu fiica lui pe aeroport. stiind ce nenorocire se abãtuse asupra noastrã, chiar fãrã sã stie de boala regelui, ne-au primit cu mare afectiune. De-abia coborîse sotul meu din avion, cã presedintele egiptean s-a si dus sã-1 îmbrãtiseze. „Simtiti-vã ca acasã, fiti sigur cã-n aceste momente sîntem fratii si poporul vostru."
Regele, care deja îsi exterioriza epuizarea, s-a lãsat în voia emotiei puternice pe care o simtea. Pentru o clipã cei doi bãrbati s-au privit în ochi cu intensitate. Apoi, Jehan Sadat m-a îmbrãtisat cu blîndete, mi-a urat un cãlduros bun venit si, cum fiica lor mi-a sãrit de gît în clipa urmãtoare, am avut sentimentul cã, dupã atîtea luni de tensiune si de durere, regãsesc linistea unei familii.
Legãturile sotului meu cu Anuar el-Sadat dateazã din anul 1970 cînd, abandonînd diplomatia predecesorului sãu, Nasser, presedintele egiptean si-a anuntat intentia de a se apropia de Statele Unite, intentie care avea sã se finalizeze cu acordul de la Câmp David. înainte de acest lucru, în noiembrie 1977, presedintele Sadat luase initiativa de a ^erge la Ierusalim, într-o cãlãtorie care avea sã râmînã istoricã.
Interesat în stabilirea unei pãci durabile a tãrilor arabe cu Israelul,
regele a avut pe parcursul întregului an 1970 legãturi constante cu
^sedintele Sadat, iar în primãvara lui 1975 a reusit sã convingã
Sraelul sã restituie Egiptului puturile de petrol din Sinai. De altfel,
260

•
Iranul sprijinise tot timpul eforturile de dezvoltare ale oferindu-i de mai multe ori un ajutor semnificativ, în special pent deschiderea Canalului de Suez, la care a fost invitat si Reza. în Ce ce mã priveste, am învãtat s-o cunosc pe Jehan Sadat de-a lungui întîlnirilor oficiale, în cadrul cãrora, dincolo de orice diplomatie, ^ devenit adevãrate prietene. Toatã toamna lui 1978 ne-am telefonat regulat, si ne-a invitat prin viu grai la Assuan. „Farah, veniti, rnj.. spus Jehan cu simplitate, noi sîntem aici si vã asteptãm." îmi plãcea felul în care îmi pronunta prenumele, cu acel accent arab putin rãgusit, si astfel îi simteam prietenia si afectiunea adevãratã.
Dînd dovadã de o mare elegantã, presedintele Sadat si-a dorit ca sosirea noastrã sã aibã aparenta unei vizite oficiale „normale" Astfel, foarte multi egipteni fuseserã invitati sã ne întîmpine; o multime densã se adunase de-a lungul strãzilor pe care aveam sã mergem noi. Pretutindeni fluturau steagurile celor douã târi, iar oamenii aveau portrete ale regelui, asa cum avuseserã si la vizita noastrã precedentã, în aceeasi searã, presedintele Sadat a dat un dineu în cinstea noastrã.
Unde ne îndreptam? Cît timp avea sã dureze aceastã escalã în Assuan? Presedintele Sadat îsi dorea sã râmînem în Egipt atît cît voiam si cît situatia o cerea. Oare puteam sã facem asta, fãrã sâ-i cauzãm probleme grave cu opozitia integristã si fanaticã? Eu nu voiam sã râmîn nici în Statele Unite, nici în Marea Britanic, consideram cã iranienii nu vor vedea cu ochi buni acest lucru si, oricum, mã temeam de manifestatiile si de insultele pe care le puteam auzi în Statele Unite chiar sub ferestrele noastre. Mãcar aici, populatia ne primea ca pe niste prieteni. Da, speram sã mai rãmînem. Recitesc aceste fraze pe care le-am scris în caietul meu pe la miezul primei nopti petrecute în Egipt: „E groaznic sã nu ai nici un pr°' gram, sã nu stii unde te duci mai departe. Oare cît timp o sã rãtãcim? O lunã? Douã luni? Iar dacã nu ne mai întoarcem în unde ne ducem? Ce se va întîmpla cu copiii nostri?"
în momentul acela, toti patru erau în Statele Unite. Cei mici, Leila si Aii -Reza, pãrãsiserã Teheranul pe 15 ianuarie, cu o zi înaintea noastrã, împreunã cu mama, cu guvernanta Leii61'
B                                                                      MEMORII        261
jonlnisoara Golrokh, si cu un ofiter, colonelul Hossein Hamraz, au plecat cu un C 130, un avion militar de transport. Aparatul nu era echipat Pentru pasageri, asa cã au fost instalati în cockpit, în spatele pilotilor. Bucãtarul de la Palat pregãtise niste orez într-o caserolã, Q care 1-au mîncat din farfurioarele de la cestile de cafea.
Era o cãlãtorie foarte lungã pentru un C 130. Au fãcut o escalã ja Madrid, unde ofiterul a coborit si a cumpãrat niste hranã rece din aeroport. Apoi si-au continuat drumul spre New York. De acolo au plecat la Lubbock, în Texas, unde locuia Reza, care urma de mai multe luni un curs de piloti de vînãtoare. si Farahnaz venise cu o lunã mai devreme la Lubbock, la Reza, pentru a petrece împreunã vacanta de Crãciun. Cînd au aflat cã noi am pãrãsit Teheranul, erau amîndoi în Hawaii, unde îi trimisese ambasadorul nostru. S-au întors pe loc la hotel sã încerce sã stea de vorbã cu noi, sã afle noutãti. Apoi s-au întors la Lubbock sâ-i primeascã pe Leila si pe Ali-Reza. Dar chiar atunci, casa în care locuia Reza a fost asaltatã de ziaristi, de fotografi si de cameramani, astfel încît oficialitãtile, de teama unor manifestãri de ostilitate, au hotãrît sã-i cazeze provizoriu pe cei patru copii la baza militarã unde se antrena Reza.
Ajunsi la Hotelul Oberoi, construit pe o insulã din mijlocul Nilului, am reusit în cele din urmã sã vorbim cu copiii nostri. Eram îngrijorati pentru ei, dar au fost foarte curajosi si au încercat sã ne linisteascã. Cei doi mai mari îsi fãceau griji pentru noi si simtiserã clar ostilitatea manifestatã la adresa noastrã în Statele Unite.
„Nu veniti aici, ne repeta mereu Farahnaz, vã vor face rãu."
Regele, care muncise toatã viata lui, pînã în ultima clipã, era acum tãcut, stupefiat; medita adînc. Celor cîteva persoane care îl vizitaserã, printre care fostul presedinte american Gerald Ford, le Punea aceeasi întrebare: „De ce?" Au venit sã ne dovedeascã pri-etenia lor si sã ne încurajeze cu cãldurã regele Constantin al Greciei 5i Regina Anne-Marie. în ceea ce mã priveste, mi-am continuat ^unca începutã în avion: am scris, am chemat lumea întreagã în aJUtorul poporului nostru. Apoi, am încercat sã vorbesc la telefon Cu apropiatii nostri rãmasi la Teheran. Dar tara era în crizã, comutarea era foarte dificilã, trebuia sã astepti ore în sir... îmi
262

amintesc de acel aparat rosu aflat la capãtul unui fir lung, pe c„ ni-1 dãdeam unul altuia cînd treceam dintr-o camerã în alta.
în timpul acelor ore de confuzie totalã, profesorul Flandrin cãrui fidelitate este remarcabilã, a revenit la cãpãtîiul sotului meu Uitasem de vizita lui, dar mi-am amintit totul cînd am dat peste scrisoarea pe care i-a trimis-o profesorului Jean Bemard.
„Maiestatea Sa plecase din tarã. Safavian mi-a spus cã urma sa ne întîlnim la Assuan. Era 20 ianuarie, deci trecuserã numai patru zile de la plecarea regelui din Iran. Am pornit amîndoi spre Cairo în niste conditii mizerabile, dar acesta nu era decît începutul aventurilor prin care aveam sã trec în cursul cãlãtoriilor mele atît de diferite si ciudate. Pentru a face ca vizita mea sã fie cît mai discretã, Safavian nu pregãtise nimic pentru mine, asa cã, ajuns în toiul noptii la Cairo, a trebuit sã merg cu taxiul din hotel în hotel, ca sã-mi gãsesc un loc de dormit. Mituindu-1 cu o sumã importantã pe receptionerul Hotelului Meridian, am reusit în cele din urmã sa obtin pentru acea noapte una dintre cabinele de baie de lîngã piscina hotelului de pe malul Nilului. A doua zi, întîlnindu-mã cu Safavian, am plecat împreunã cu avionul spre Assuan. Ajunsi acolo nu mai aveam decît sã traversãm bratul Nilului, care ne despãrtea de insula pe care se afla Hotelul Oberoi, unde locuia regele. Pentru ca noi sã ajungem acolo discret, nu fusese stabilit nimic. Nu eram departe de a ne putea bucura de confidentialitate. Un numãr mare de soldati egipteni îsi reluaserâ locurile pe toatã lungimea Nilului, iar în fata hotelului erau militari în haine de galã, cu dolmane mari rosii, asteptînd sosirea presedintelui Sadat: ne-am dat seama imediat cã trebuia sã vinã si ex-presedintele american Ford! Aparent, nu ne mai rãmînea decît sã ne deconspirãm sau sã plecãm. Dar fãcînd pe amabilul, într-un mod cam perfid, si apreciind cã englez2 mea era mai bunã decît a lui, prietenul nostru Safavian mi-a spus cã era sarcina mea sã dau telefon. Ajunseserãm într-adevãr la cofl" cluzia cã singura noastrã sansã era sã încercãm sã discutãm la telefon cu regina, singura persoanã care putea sã ne aranjeze întîlnirea cu regele fãrã sã se divulge nimic. Asa cã am intrat în cabina tele" fonicã a unui mic bistrou local si am sunat la receptia hotelul111'
MEMORII        263
. pa întrebat: ,^MayIspeak to queen FarahT' Doar atît am spus si este cîteva clipe am auzit o voce cunoscutã. si ea mi-a recunoscut V0cea imediat si mi-a spus: „Vai, sînteti aici!" Am rãspuns: „Da, jar sîntem în fatã si n-avem nici o sansã sã traversãm..." „Trebuie gã luati vaporul!" mi-a rãspuns ea. Am remarcat cã era putin probati sã trecem de cordonul militar fãrã a da explicatii. Maiestatea ga si-a dat seama de situatie si-a rîs, dupã care a spus cã va trimite pe cineva sã ne caute. A venit un ofiter egiptean pe o vedetã care ne-a escortat sub ochiul vigilent al gãrzii de onoare în dolman pînã în holul aproape gol al hotelului. Safavian a luat imediat legãtura cu iranienii de acolo, a plecat la etaj si m-a lãsat în hol, singur cu bagajul meu de mînã. Am rãmas mult timp acolo, poate chiar o orã. [...] Apoi au venit dupã mine si, fãrã sã-mi spunã unde mergem, m-au dus în camera Maiestãtii Sale, unde prietenul nostru Safavian ajunsese deja. Acesta este unul dintre momentele pe care mã tem sã le povestesc, pentru cã ele sînt legate de personalitatea intimã a acestui bãrbat care se afla atunci în fata mea. Mi-a fãcut o impresie extraordinarã, care m-a uimit complet, în fata mea se afla un om care mã astepta cu o expresie de adevãratã bucurie pe chip. Am avut senzatia cã era foarte fericit sa mã vadã prezentîndu-mâ la apel, iar Safavian mi-a spus mai tîrziu cã Maiestatea Sa se temuse sã nu-1 pãrãseascã si medicii. Mai tîrziu am aflat cã n-a fost nevoie decît de cîteva zile pentru ca „uscãturile" din rîndul oamenilor lui sã iasã la suprafatã. La drept vorbind, n-am avut mare lucru de fãcut si nu aveam nimic nou de prescris pentru tratament. Am stat de vorbã. Am avut impresia cã regele verifica dacã mai puteam continua relatia medicalã, începutã cu cinci ani înainte. Chipul încordat si absent pe care-1 vãzusem la acest bãrbat cu cîteva sãp-târnîni înainte dispãruse complet. Mi-a vorbit mai mult decît o fãcuse pînã atunci."
Pe 22 ianuarie 1979, la numai sase zile de la sosirea noastrã în t . cgipt, am plecat spre Maroc. Invitatia regelui Hassan al II-lea îi
'Uase sahului o piatrã de pe inimã, pentru cã nu voia sã abuzeze de °spitalitatea presedintelui Sadat. Totusi acesta din urmã si-a reînnoit , spunînd cã Egiptul era mai aproape de Iran si cã astfel se
264

putea organiza rezistenta pe care o plãnuia el. El a fost unul putinii conducãtori de stat care a avut o viziune limpede asupra lu-Khomeini, considerîndu-1 de pe atunci un un impostor.1
Am întretinut relatii cãlduroase si destinse cu regele Hass^ al II-lea. în afara vizitelor oficiale, i-am întîlnit pe copiii suveranuju-în timpul unei cãlãtorii pe Marea Caspicã. Ei îi cunosteau si îi apre ciau mult pe copiii nostri. Bunãvointa lui Hassan al II-lea fata (je noi se înscria în mod clar în contextul acesta. De altfel, la aerodromul din Marrakech ne-a întîmpinat cu cãldurã, împreunã cu sotja lui, Lalla Latifa, lucru absolut exceptional în protocolul marocan în prezenta ambasadorului nostru, Farhad Sepahbodi, care ne pregãtise sosirea. Ne-a pus la dispozitie o vilã frumoasã si modernã cu o grãdinã mare, construitã într-o oazã din exteriorul orasului, ]a portile Atlasului. Acolo ne asteptau, pentru a ne ura bun venit, mama suveranului, cele douã surori si fratele lui. De la fereastra mea puteam sã vãd palmierii, portocalii, mãslinii si, departe în zare, piscurile acoperite cu zãpadã ale muntilor. Acest cadru linistit îi convenea de minune sotului meu, pe care cãlãtoria îl cam slãbise. în ciuda poverii care-mi apãsa umerii, am fost aproape bucuroasã sâ-1 vãd atipind. Trebuia sa profit de fiecare clipã, sã nu cedez anxietãtii care mã arunca uneori în abisuri fãrã fund.
Am început din nou sã scriu si sã telefonez în Iran. Ce fãcuse guvernul Bakhtiar? Ce credeau oamenii? Mai continuau manifestatiile? în ce termeni se vorbea acum despre rege? într-o zi am aflat cã la Teheran avusese loc o mare manifestatie regalistã si aceastã veste m-a umplut de sperantã. I-am povestit sotului meu care a zîmbit discret. Oare ce credea în sinea lui? Oare se mai gîndea la posibilitatea unei întoarceri? Presedintelui Sadat, care îi sugerase sa cheme în Egipt avioanele noastre de luptã, îi spusese un nu hotãflt. fâcînd doar acest simplu comentariu: „Aviatia apartine Iranului-
1 Pe 4 ianuarie 1979, Jimmy Carter, presedintele Statelor Unite, cancelarul g Helmut Schmidt, prim-ministrul britanic James Callaghan si presedintele Valery Giscard d'Estaing se reuniserã la Guadalupe, unde luaserã de accepte eventualitatea unei schimbãri de regim în Iran.
MEMORII        265
jjra clar cã nu avea de gînd sa facã nimic pentru a relua puterea cu forta, ci cã astepta, fidel principiilor lui, ca poporul sã-1 recheme.
Se vorbea acum de apropiata întoarcere la Teheran a ayatollahului jLhorneini. Unul dintre ofiterii care ne însoteau i-a propus regelui sa doboare avionul liderului obscurantist, pentru ca acesta sã nu poatã ajunge la Teheran. Sotul meu a refuzat categoric. Ideea nu era nouã pentru cã ofiterii din Aviatie îi sugeraserã regelui acelasi plan cînd încã mai eram la Teheran, iar sotul meu o refuzase si atunci.
Pe l februarie, am aflat de la radio despre sosirea la Teheran a ^îndrumãtorului" revolutiei. Am vrut sã sun imediat cîteva persoane de la Teheran, dar Hassan al II-lea m-a rugat sã nu intervin, sa pãstrez tãcerea timp de douã zile, lucru care a fost destul de dureros. Sotul meu a observat cã prim-ministrul, Shapur Bakhtiar, a rãmas la postul lui si cã armata, cãreia îi încredintase puterea supremã, a rãmas fidelã guvernului. Ayatollahul va mai continua „sã îndrume" sufletele? Se va dovedi repede cã nu. Ignorînd propunerile de deschidere ale lui Bakhtiar, ayatollahul si-a alcãtuit propriul guvern în fruntea cãruia 1-a numit pe Mehdi Bazargan, fost coleg al lui Bakhtiar.
Pe 7 februarie au început manifestatiile care sustineau acest prim guvern islamic. Shapur Bakhtiar a rãspuns clasificînd programul lui Khomeini drept „anarhic si medieval". Dar pe 11 februarie Consiliul Superior al Armatei s-a declarat neutru, asa cã revolutionarii au pãtruns fãrã nici o dificultate în cazãrmi, s-au înarmat, iar soldatii, care fuseserã supusi la probe aspre în tot cursul anului trecut, au început sã dezerteze. A doua zi, generalii Abdol Aii Badrei si Amin Beglari, care se pronuntaserã împotriva neutralitãtii armatei, au fost asasinati. Devenit tinta revolutionarilor, Shapur Bakhtiar a fost nevoit sã fugã în Franta, unde avea sã fie si el ucis peste sase ani (pe 6 august 1991), dupã ce a luptat fãrã încetare si cu mult curaj împotriva Republicii Islamice.
In acel 11 februarie 1979, regele si toti iranienii din anturajul nostru ascultau Radio Teheran în vila noastrã de la Marrakech. Tra-versînd holul de la intrare, am auzit si eu: „Revolutia a învins, bastionul dictaturii s-a prãbusit". Pentru cîteva clipe am crezut cã noi învinseserãm. Pentru mine, noi eram cei buni si era clar cã ei erau
266

bastionul groazei. Din pãcate, ei erau cei care cîstigaserã, cei rãsturnaserã ultimul guvern numit de cãtre sotul meu.
Chiar de a doua zi, am început sã primim vesti referitoare la masacrele în plinã strada ale ofiterilor si despre executiile ordonate de cãtre fanaticii religiosi. Bulversat, regele s-a închis într-o îndelungatã tãcere. Putin mai tîrziu am vorbit la telefon cu o prietenã foarte dragã, al cãrei sot, generalul de aviatie Nader Jahanbani, tocmai fusese executat. Insultat de un revolutionar, generalul a avut curajul sâ-1 pãlmuiascã înainte de a muri. Prietena mea plîngea în hohote, iar eu, care ar fi trebuit sã o încurajez, n-am fãcut decît sã izbucnesc si eu în plîns. în seara aceea, pradã unei disperãri adînci, am notat aceste cuvinte în caietul meu: „Nu mai am putere sã lupt. As vrea mai degrabã sã mor cu demnitate pentru tara mea decît sa mã las tîrîtã spre moarte de aceastã depresie care mã cuprinde încetul cu încetul. Doamne, dacã esti acolo sus, dã-mi putere sã continuu!"
Intelegînd cã o paginã a istoriei fusese întoarsã si cã noi nu mai puteam spera sã ne întoarcem în Iran prea curînd, regele a reunit echipajul unui Boeing 707 — un echipaj militar — care ne adusese de la Teheran la Marrakech si i-a eliberat pe membrii acestuia de orice angajament. A dat drumul si celor de la Securitate, care voiau sã se întoarcã în Iran. De altfel, toti acei oameni îsi lãsaserã familiile acasã. Cît despre avion, voia sã fie trimis înapoi în Iran. „Noi nu stim cînd ne vom întoarce, dar este timpul sã vã alãturati familiilor. Dacã aveti vreo problema la intrarea în tarã, vã dau voie sã spuneti cã ati fost amenintati si obligati sã veniti cu noi." A tinut acelasi discurs si oamenilor care ne însoteau. Unii dintre ei au ales sã se întoarcã în Iran, altii au vrut sã se refugieze în Europa sau în Statele Unite. Ajuns la Teheran, echipajului nu i s-a imputat nimic. Pilotul, fiul unui general, avea sã-i întîlneascâ mai tîrziu pe cei numiti Mudjahedin, dar mai întîi, ironia sortii, avea sã-i scoatã din tarã pe cei doi fosti aliati ai lui Khomeini, Abal Hassan Bani Sadr si Massud Radjavi.
între timp, executiile se înmulteau cu repeziciune în Iran, pe baza unor false procese. Au început chiar sã ne cheme în tarã pentru a-1 „judeca" pe rege. Oare, în contextul acesta, mai puteam continua
MEMORII        267
sâ stãm în Maroc? Cînd am aflat pe 14 februarie cã Ambasada ^rnericanã fusese luatã cu asalt de cãtre soldatii Revolutiei si ocupatã timp de cîteva ore, pentru a fi eliberatã apoi la cererea domnu-joi Bazargan, am înteles cã portile exilului începeau sã fie din ce în ce mai înguste pentru noi. Statele Unite, unde erau copiii nostri, pentru cîtã vreme aveau sã-si mai pãstreze invitatia pe care ne-o fãcuserã? si ce tarã ar mai fi avut curaj sã ne primeascã, dacã noua putere iranianã îi ameninta în felul acesta pe binevoitori, atît în Teheran cît si în interiorul granitelor tãrii respective?
Regele, care îsi împãrtea timpul între lecturã, radio si întîlniri, evita în prezenta mea discutiile legate de viitor, încercam sã ne încurajãm unul pe celãlalt fãrã sã lãsãm sã ni se vadã propriile temeri. Forta lui mã impresiona enorm: slãbise mult, mãcinat de boalã si de aceastã dramã care nu se mai termina, dar nu se plîngea niciodatã. Petreceam mult timp unul lîngã celãlalt; cufundîndu-mã în ochii lui îmi dãdeam seama cît de mult îl iubeam, cît de mult sufeream vãzîndu-1 asa. Trãisem douãzeci de ani în vîltoarea evenimentelor, iar dacã destinul ne punea acum brusc fatã în fatã, o fãcea pentru a ne da ocazia sã luptãm împreunã si sã iesim cu bine din aceastã incredibilã încercare. Acest gînd mã fãcea sã accept noul nostru mod de existentã si sâ-mi definesc comportamentul: orice s-ar întîmpla, va trebui sã-1 sustin si sã-1 ajut din toate puterile mele pe acest om a cãrui iubire îmi era atît de pretioasã.
In timpul acestor zile dificile, regele a fost foarte impresionat de vizita regelui Umberto al Italiei si a contelui de Paris... Nelson Rockefeller, care intentiona sã vinã si el, a murit cu cîteva zile înainte de data prevãzutã.
în ajunul Anului Nou iranian, atît de sumbru pentru noi, sosirea copiilor în Maroc a fost ca o neasteptatã bucurie, întîlnirea noastrã a fost un moment extraordinar: plecaserãm tîrziu la aeroportul din Marrakech, astfel cã ne-am întîlnit cu copiii la jumãtatea drumului. Masinile au oprit de o parte si de alta a drumului, iar noi ne-am aruncat unii în bratele celorlalti. Nu-i mai îmbrãtisaserãm pe cei
i mici, pe Leila si pe Ali-Reza, de cînd plecaserã împreunã cu din Teheran, cu douã luni înainte. Cît despre Farahnaz si
"s|W«1
268

Reza, de mult mai mult timp...
Am plecat pe loc din Marrakech pentru a ne instala cu totii l Rabat, într-un palat pe care regele Hassan al II-lea ni-1 pusese la dispozitie. Aceste zile petrecute în familie în acea perioadã, cîntj pericolele urmau unele dupã altele, au avut un efect extraordinar asupra moralului tuturor. Trãsãturile regelui s-au destins, 1-am auzit din nou rîzînd, stînd la taclale si chiar jucîndu-se cu Leila pe aleile parcului. Am sãrbãtorit cei 16 ani ai lui Farahnaz si Anul Nou. Au venit la noi si copiii suveranului, iar într-o searã, cînd fratele regelui ne-a pus filmul Rabbi Jacob cu Louis de Funes, am avut bucuria sã-1 aud pe rege rîzînd în hohote, cum nu-1 mai auzisem de mai bine de un an.
Clipe furate dramei care ne strângea inimile! Era în parcul acela o grãdinã zoologicã micutã si-mi aduc aminte în special de un biet muflon care avea gîtul îndoit si corpul puternic lovit. Departe de naturã si de libertate, copitele îi crescuserã asa de mult, cã începuserã sã se întoarcã invers. Mã identificam cu el, mã vedeam în pielea lui, prizonierã de acum înainte într-un spatiu care se îngusta în fiecare zi si ale cãrui gratii mã rãneau la cea mai micã miscare.
Alexandre de Marenches, seful Serviciilor speciale franceze, se întîlnise într-adevâr cu sotul meu la Marrakech, pentru a-i vorbi despre riscurile la care o expuneam pe gazda noastrã, regele Marocului. Erau riscuri de ordin diplomatic, bineînteles, dar în acelasi timp si de ordin particular, pentru cã, dupã pãrerea domnului Marenches, ayatollahul Khomeini ordonase fanaticilor lui sã-i sechestreze pe membrii familiei regale marocane pentru a-i oferi apoi la schimb contra propriilor noastre persoane... Domnul Marenches 1-a informat despre aceste lucruri si pe regele Hassan al II-lea, care i-a rãspuns cu mult curaj: „E îngrozitor ce aflu, dar acest lucru nu schimbã cu nimic hotãrîrea mea. Nu pot sã-i refuz ospitalitatea unui om care trãieste niste clipe tragice ale vietii lui!"
Trebuia urgent sã ne gãsim un alt azil. Franta se spãlase pe mîini, estimînd, dupã domnul Marenches, cã nu ne putea asigura securitatea. La fel s-a întîmplat si cu Elvetia, care a lãsat totusi sã se întrevadã o posibilitate viitoare de azil, si cu Monaco, unde s-a
MEMORII        269
jus fiul nostru Reza. Monaco rãspunsese afirmativ la început, pentru a se dezice apoi sub presiunea Frantei. „Poate mai tîrziu", au rãspuns Statele Unite. Din Marea Britanic am primit încã de la început mesajul doamnei Thatcher care spunea cã ne va primi numai în situatia în care cîstigã alegerile. Dar, devenitã prim-mi-jiistru pe cînd noi ne aflam în Bahamas, nu si-a tinut promisiunea din cauza (ni s-a raportat acest lucru) presiunilor fãcute de ministrul de Externe, Lord Carrington, si de Anthony Parsons, ambasadorul jviarii Britanii în Iran, care au convins-o cã primirea noastrã va produce o multime de neplãceri Marii Britanii.
Am avut relatii cu cea mai mare parte a tãrilor lumii, cu unele relatii strînse, cu altele relatii amicale, dar acum toate ne întorceau spatele. I-am mãrturisit sotului meu cît de trist si de putin demn de laudã mi se pãrea acest lucru pentru natura umanã, în zilele acelea groaznice ni s-a mai ridicat moralul datoritã scrisorilor pe care le-am primit. Multe dintre scrisori erau trimise de cãtre iranieni care nu semnau de frica represaliilor, altele erau scrise de cãtre strãini care iubeau Iranul si care remarcaserã progresele fãcute de aceastã tarã timp de douãzeci de ani. Ne mai scriau, cu titlu personal, si suverani, si conducãtori de stat. Toate scrisorile erau pline de emotie si de cãldurã.
Regele Hassan al II-lea ne pusese la dispozitie propriul avion si, ca sã decoleze, acesta nu astepta decît sã gãsim o destinatie. Chiar atunci am aflat cã Insulele Bahamas erau de acord sã ne primeascã, dar numai pentru trei luni.
Obtinerea în ultima clipã a acestui azil era rodul eforturilor conjugate ale celor doi prieteni ai sotului meu, Henry Kissinger si David Rockefeller. Kissinger a actionat pentru cã era scandalizat de atitudinea administratiei Carter cu privire la suveran. David Rockefeller s-a mobilizat în amintirea relatiilor dintre sotul meu si fratele lui, Nelson, fost vicepresedinte al Statelor Unite, mort subit în tim-Pul sejurului nostru în Maroc. Cei doi bãrbati au reusit sã-1 convingã pe presedintele arhipelagului Bahamas sã ne primeascã pe Moment în Paradise Island, într-o vilã gãsitã în mare grabã.
270

Asa cã pe 30 martie 1979 am decolat spre Nassau, capitai Insulelor Bahamas, mama, medicul pediatru al copiilor, Liussa Pir nia, colonelul Jahanbini, responsabilul cu securitatea regelui, colo neii Nevissi, Nasseri, Hamraz, Mohammadi, Kambiz, guvernanta Leilei, domnisoara Golrokh, si, în fine, valetul de camerã al regelui Mahmud Eliassi.
La aeroport ne astepta un bãrbat elegant, Robert Armao. îl cu„ nosteam. Specialist în relatii publice si fost colaborator al lui Nel-son Rockefeller, venise la Teheran la sfîrsitul anului 1978 pentru a îmbunãtãti imaginea regelui în mintea iranienilor, pentru a le explica în ce fel aceastã domnie a regelui a însemnat ceva pozitiv pentru tarã, în fine, pentru a încerca sã reducã efectele devastatoare ale propagandei opozitiei, în realitate, era mult prea tîrziu pentru a lansa orice campanie, asa cã dupã cîteva zile petrecute lîngã sotul meu, domnul Armao a plecat la New York.
Revenea alãturi de noi la cererea familiei Rockefeller si a printesei Ashraf, dar de data aceasta pentru a ne facilita atît legãturile pe plan diplomatic cu autoritãtile din Bahamas, cît si cele pe plan material în ceea ce priveste problemele de securitate si cele legate de viata cotidianã. Tot el era cel care trebuia sã mentinã relatia noastrã cu guvernul american. Venise împreunã cu unul dintre colaboratorii lui, Mark Morse.
Vila care fusese închiriata era foarte scumpã — numai la simpla pronuntare a numelui nostru preturile cresteau, se înzeceau — nu avea decît un salon si douã camere. De bine, de rãu, ne-am instalat acolo. Era prea micã pentru cîte bagaje aveam noi — vreo cincisprezece valize pentru toatã familia — astfel cã am fost nevoiti sã le depozitãm în curte, sub o prelatã. Pentru oamenii care ne însoteau, am închiriat niste bungalouri în apropiere si camere la hotel.
Cele douã luni si zece zile pe care le-am petrecut în Bahamas s-au numãrat printre cele mai negre din viata mea. Nu eram acolo nici de opt zile cînd am aflat de executia lui Amir Abbas Hoveyda-La sfîrsitul unui proces caricatural, fostul prim-ministru a fost tîrtf în curtea puscãriei si împuscat de mai multe ori în gît si în cap-
MEMORII        271
Aceastã veste ne-a aruncat într-o disperare de nedescris. Regele s-a retras într-o camerã si a plîns singur; pe mine jalea mã doborîse complet. Dumnezeule, cînd se vor termina ororile acestea? Am tjnut sã mã întîlnesc mai tîrziu, la New York, cu fratele domnului jjoveyda, Fereydun, care fusese ambasador al Statelor Unite, pentru a-i spune cã-i împãrtãseam durerea si cît eram de rãscoliti de cele ce se întîmplaserã.
Autoritãtile din Bahamas au fost de acord sã ne primeascã, cu conditia sã nu exprimãm nici o opinie politicã, ceea ce ni s-a pãrut destul de ciudat, pentru cã Bahamasul nu avea nici un fel de relatii cu Iranul. Dar cum poti sã taci cînd se întîmplã astfel de crime? Poti sã rãmîi linistit cînd unui om atît de apropiat si cu atîtea calitãti i se întîmplã un asemenea lucru? Sub imperiul unei furii neputincioase si disperate, i-am spus sotului meu cã nu ne mai rãmînea nimic de fãcut decît sã închiriem un vapor pe care sâ-1 trimitem pe apele internationale, cu un mesaj condamnînd cu cea mai mare duritate acest regim de cãlãi sîngerosi care se dau drept trimisi ai lui Dumnezeu!
Paris Match a dat o amploare specialã tãcerii care ne fusese impuse, publicînd opt zile mai tîrziu o fotografie cu cadavrul Iui Arnir Abbas Hoveyda înconjurat de asasinii lui încã înarmati, iar pe pagina alãturatã o fotografie cu suveranul pe plaja din Paradise Island. Sugerau cã regele se distra, în timp ce fostii lui colaboratori erau masacrati. Foarte multi au crezut acest lucru si dintre scrisorile pe care le-am primit dupã aceea una m-a rãpus, pur si simplu. Era scrisã de cãtre Saide, fiica generalului Pakravan, care tocmai fusese executat. Aceastã femeie, distrusã de durere, mi-a scris cã în timp ce noi ne distram pe plaja din Bahamas, tatãl ei fusese ucis... Mai tîrziu, Saide a venit în vizitã la rege, la Cairo, cu putin timp înainte de moartea lui. Am primit-o si eu, emotionatã de gestul ei.
Copiii n-au mai plecat dupã ce am pãrãsit Marocul; nu puteam sâ-i tinem la noi, asa cã le-am închiriat niste bungalouri. Pentru cã aniversarea lui Reza cãdea chiar atunci, am hotârît, în ciuda situatiei, sâ-1 sãrbãtorim cum se cuvine. Povestesc acest lucru pentru cã ex-primâ foarte bine starea de spirit în care ne aflam. Am cumpãrat
272

toate cele necesare si le-am depozitat în cãsuta aceea în care iam, dupã care m-am hotârît sã mã îmbrac de sãrbãtoare. Marna a încercat sã mã ajute. Sigur cã, fãrã sâ-si dea seama, cînd m-a vãzut iesind din camera mea mai elegantã decît într-o zi obisnuitã, mi-9 soptit: „încearcã sã nu rîzi prea tare si sã nu pari prea fericitã, ca sã nu faci impresie proastã." Cuvintele ei mi-au dat lovitura de gratie Am muncit din rãsputeri sã organizez aniversarea bãietelului meu si chiar acest lucru, chiar si acest lucru îmi era interzis! Cum putea bãnui chiar propria mea mamã cã as fi fost în stare sã fiu fericitã în mijlocul acelui cosmar? Am fost atît de supãratã, cã m-am întors imediat si m-am închis în camera mea si am luat un calmant. Cînd au venit copiii si au bãtut la usã, n-am fost în stare sã ies.
Viata devenise o povarã insuportabilã. Zi si noapte, frica îmi strîngea inima si stiu cã si regele, chiar dacã nu se plîngea niciodatã, suferea acelasi calvar. Cînd îl vedeam pe omul acesta, care a fost atît de activ toatã viata lui, încercînd sã supravietuiascã alãturi de doamna doctor Pirnia si de mama, mi se frîngea inima, în plus, boala Iui care se agrava de la o zi la alta îl epuiza. Noaptea mã rugam sã adoarmã si cînd îl auzeam respirînd regulat mã dãdeam jos din pat. Nu mai reuseam sã adorm. Ieseam sã fumez sau sã mã plimb în sus si-n jos prin curti minuscule, în care erau depozitate bagajele noastre. Asteptam primele licãriri ale zilei pentru a mã arunca în piscinã. Atunci înotam, înotam cu nervozitate sâ-mi mai recapãt din energia pierdutã, în ciuda acestui cosmar fãrã sfîrsit, pentru a avea putere sã rezist si sã-i ofer suveranului, ca un ecou la curajul lui, imaginea unei femei rãmase în picioare, îmi aduc aminte cã la radio se difuza tot timpul cîntecul Gloriei Gaynor, / will survive si mã agãtãm de acele cuvinte ca sã nu mã prãbusesc.
Printesa Ashraf i-a scris presedintelui Carter si i-a cerut sã ne primeascã. Armao i-a arãtat regelui scrisoarea, iar acesta, din fericire, n-a fost de acord sã fie expediatã. Nu trebuia sã ne coborîm pînâ într-acolo, încît sã ne rugãm de presedintele Carter.
Recitesc aceste cuvinte pe care mi le-am notat în caiet: „Oare ce-o sã facem noi, pierduti în mijlocul oceanului, fãrã tarã? Stau pe o dunã de nisip aproape de apã. Totul este foarte linistit, foarte frumos*
MEMORII        273
jjo mai e mult pînã la asfintit, se aud tipetele pescãrusilor. Mi-as dori sã gãsesc cuvinte pentru a-mi exprima durerea, în acelasi timp, ^ã simt rusinatã, mâ gîndesc la cei doi soldati americani care stau în spatele meu, nemiscati, încercînd sã-mi asigure paza si mi-e teamã cã se plictisesc. Mã gîndesc la Iran si suferinta mã sufocã. Curn s-a putut ajunge aici? Moarte, sînge, fricã... si toatã linistea asta! Nici o voce nu se ridicã sã denunte ororile! Unde sînt ziaristii, artistii, organizatiile mondiale care erau asa de îngrijorate în legãturã cu drepturile omului în Iran? Unde au dispãrut studentii care defilau pentru libertatea cuvîntului, pentru democratie? Bietii copii! S-ar spune cã un lintoliu negru s-a lãsat peste tinerii nostri.
Am aflat astãzi cã Statele Unite nu vor sã ne primeascã. Mexicul nu ne-a rãspuns încã. Dar în Mexic n-ar fi prea simplu pentru copii deoarece ei nu vorbesc spaniola... Nici Canada n-a rãspuns încã, ei fiind în toiul alegerilor. Mai râmîne Anglia, alegerile se apropie, se va sti în cîteva sâptâmîni... Doamne, ce se va întîmpla dacã lumea întregã va spune nu?
Nu trebuie sã mai ascult radioul si nici sã citesc ziarele. E monstruos ce se petrece, îi ucid pe cei mai buni, pe cei care si-ar fi dat viata pentru binele tuturor, pe soldati, pe intelectuali, pe profesori... tãrile lumii, înainte atît de prompte în a-1 critica pe sotul meu, tac. Numai Elvetia si-a exprimat indignarea."
Marea Britanic, la rîndul ei, ne-a anuntat prin intermediul ambasadorului la Teheran, Denis Wright, care a fãcut special o cãlãtorie în Bahamas, cã prezenta noastrã nu e doritã pe teritoriul ei. sir Denis — mi s-a spus — era de nerecunoscut, se deghizase — mustatã si pãlãrie — probabil de fricã sã nu fie interpelat de cãtre ziaristi si sã nu fie nevoit sã spunã scopul misiunii sale. în timp ce capitalele ne întorceau spatele una cîte una, de peste tot primeam scrisori emotionante. Persoane pe care nu le întîlniserâm niciodatã Qe ofereau gãzduire în Canada, în Mexic, în Germania... Oameni de categorie medie ne deschideau usa casei lor. Scrisorile acestea rã-^âseserã singura noastrã bucurie.
în mijlocul acestei nenorociri care se abãtuse asupra noastrã, Vestea cã Sadegh Khalkhali, cel care îl ucisese pe Hoveyda, ne
274

condamnase la moarte, ne-a fãcut sã zîmbim cu tristete. Perspec tiva mortii ni se pãrea mult mai putin dureroasã decît sã aflãm }n fiecare zi cã încã unul dintre cei pe care îi iubeam fusese ucis. \]T sîngeroasã a lui Khalkhali, care în acel an 1979 povestea cu mare satisfactie: „în anumite nopti, camioanele transportau de la închisoare cam treizeci de corpuri, dacã nu chiar mai multe", arãta adevãrata fatã a Revolutiei Islamice. Khalkhali declara cã intentiona sã trimitã ucigasi dupã noi, iar între timp a promis o recompensã de saptezeci de mii de dolari celui care îl va omorî pe sotul meu. Mai tîrziu a adãugat la „oferta" lui si aceastã frazã: „Dacã Farah îl omoarã, ea va beneficia în afarã de bani si de o amnistie si se va putea întoarce în Iran."
Totusi, în noaptea aceea, cîtiva prieteni si-au fãcut simtitã prezentã. Regele Hussein al Iordaniei a avut eleganta de a ne transmite prin intermediul generalului Khamach un mesaj de prietenie si de încurajare. Ne-au sunat si regele Baudouin si regina Fabiola, ca si regina Sirikit a Thailandei. Vechi prietene din copilãrie, dintre cele mai credincioase, au venit sã ne asigure cã vor fi alãturi de noi întotdeauna, indiferent ce se va întîmpla.
Apoi boala regelui s-a agravat si profesorul Flandrin, care îl vãzuse de douã ori în Maroc, a fost de acord sã vina si la Paradise Island.
încã o datã, citez din scrierile lui adresate profesorului Jean Bernard:
„în cursul primei mele vizite, situatia regelui mi s-a pãrut stabilã, dar, peste cîteva sãptãmîni, bolnavul a descoperit o formatiune subclavicularã. încã de la telefon diagnosticul nu era greu de prevãzut si am plecat acolo cu toate instrumentele de care as fi avut nevoie pentru a face un tratament chimioterapeutic. Aveam pe ° adenogramâ diagnosticul de limfom cu celule mari. Am avut o discutie legatã de tratament si poate cã vã mai amintiti cã v-am suna atunci sã vã cer pãrerea.
în ciuda celor ce s-ar fi putut spune mai tîrziu, am avut sigu ranta cã pacientul era perfect constient de starea sãnãtãtii lui-
MEMORH        275
l, eram obligat sã i-o expun în toatã cruzimea ei: consecintele terapeutice pe care i le explicam meritau într-adevãr ca el sã înte-jeagâ cu adevãrat motivele acestei intensificãri a tratamentului si ale schimbãrii mele de atitudine. Asa cã i-am explicat cã, în momentul acela, orice doctor 1-ar sfãtui sã meargã într-un centru specializat, bine echipat, pentru a-si face o biopsie a ganglionului cãruia tocmai ji fãcusem o punctie, niste investigatii radiologice si, foarte probabil, o laparotomie cu splenectomie, iar toate acestea înainte de de-jnararea unei polichimioterapii completate cu o radioterapie. O altã variantã era sã facã trei cure de polichimioterapie, fãrã sã mai piardã timpul cu investigatiile, si sã facã bilantul leziunilor dupã aceste trei luni; apoi splenectomie si radioterapie complementara pe locul sindromului Richter care tocmai fusese descoperit.
Situatia devenea pentru mine greu de controlat pentru cã de acum înainte intra în discutie si latura personalã. Maiestatea Sa mi-a cerut pe loc, perfect constient si în deplinã cunostintã de cauzã, sã risc si sã încerc a doua solutie. Motivul care îl determina sã aleagã aceasta variantã era dincolo de problema de sãnãtate si mi-a spus asa: «în conditiile în care toti ofiterii credinciosi tãrii mele sînt ucisi, nu am voie sã-i nelinistesc si eu dezvâluindu-le starea mea de sãnãtate.»
Mi-a mai cerut aceste trei luni si mi-a promis cã, dupã cele trei cure lunare de chimioterapie pe care voiam sã i le fac, va face public totul pentru a intra pe calea normalã a exercitiului medical. A fost impresionant s-o vãd chiar pe reginã fiind de acord cu aceastã hotârîre, constientã si ea de motivele sotului ei. Trebuie sã mãrturisesc cã n-am luptat împotriva dorintei pacientului si cã nu am fâcut-o mai ales pentru cã strategia adoptatã avea de partea ei argumente solide si avantaje [...].
Maiestatea Sa Regina a reusit sã-si depãseascã frica si în cursul unei lungi discutii mi-a spus cã pînã la urmã eu eram cel care trebuia sã hotãrascã. A trebuit sã aibã curajul sã accepte faptul cã necesitatea de a prelungi secretul îi impunea sã apeleze numai la "ftine, la constiinta mea si la consecintele presupuse ale problemei. ^â puteti închipui cu usurintã dificultatea în care se aflau acele
276

persoane care, în alte circumstante, ar fi putut sã beneficieze H cele mai înalte competente medicale.
Asa cã am început sã aplic tratamentul polichimioterapeutic în perfuzie, în conditii materiale proaste, ajutat numai de Maiestatea Sa Regina pe post de infirmierã. Mi-am continuat obisnuitele mele controale biologice cu materialul si cu microscopul care îl urma-serã pe rege încâ de la Teheran. Constitutia robustã a pacientului i-a permis sã suporte bine începutul tratamentului. Pentru a face perfuziile din prima si a opta zi ale fiecãrei luni de tratament, a trebuit sã merg douã sâptãmîni la Nassau, încercînd mereu în acest interval sã pãstrez o aparentã de prospetime si renastere la Paris..."
Cu trei sâptãmîni înainte de expirarea vizelor noastre, autoritãtile din Bahamas ne-au anuntat cã nu intentionau sã ni le reînnoiascã. Spre ce destinatie sã pornim? Cancelariile ne refuzau una dupã alta. Numai Anuar el-Sadat ne-a repetat invitatia cu curaj, mãrturisind cît de milã îi era de „toti acei oameni cãrora le e atît de fricã, încît nu au curaj sã ne ofere un refugiu". Dar presedintele Sadat tocmai semnase acordul de la Câmp David, în dezacord cu o mare parte a lumii arabe, iar sotul meu a considerat cã are destule greutãti si fãrã noi.
în cele din urmã, la cererea lui Henry Kissinger, ne-a oferit azil Mexicul. Regele îl întîlnise si îl apreciase pe presedintele Jose Lopez Portillo încã de pe timpul cînd era ministru de Finante si, în mod sigur, în hotãrîrea lui au contat mult si aceste legãturi vechi, în acelasi timp am avut senzatia cã Mexicul voia sã dea cu aceastã ocazie o lectie de eticã politicã Statelor Unite.
Robert Armao, care în tot timpul sederii noastre în Bahamas si-a dat osteneala pentru a ne usura situatia, a plecat imediat spre Mexic în cãutarea unei case potrivite pentru noi. „Timp de doi ani, avea sâ-mi mãrturiseascã el mai tîrziu, n-am trãit decît pentru sah. Am alergat prin toatã lumea sã-i gãsesc un cãmin. Alergam la Paris cu Concorde sã ajung la o cinã, mã întorceam a doua zi de dimineatã pentru a sãri apoi într-un alt avion si a mã duce sã mã întîlnesc cu el. Nu trecea o orã fãrã sâ-1 vãd. Eram lîngâ el dimineata cînd se scula si seara cînd se culca." De data aceasta, colonelul Jahanbini>
olcar
MEMORII        277
. care amenintãrile cu moartea suveranului îl nelinisteau din ce în CQ mai mult, 1-a însotit pe Armao; voia sã se asigure de conditiile de sigurantã ale urmãtoarei noastre resedinte.
Cei doi s-au hotãrît la o vilã din Cuernavaca, în sudul Mexicului, plasatã perfect în capãtul unei alei care se înfunda, ceea ce facilita supravegherea.
Pe 10 iunie 1979, la cinci luni dupã ce plecaserãm din Teheran, fie-am îmbarcat pentru a merge în cea de-a patra tarã a exilului nostru.
Venind din Bahamas unde suferisem din cauza îngustimii locu-jui si a multiplelor neplãceri, am fost plãcut surprinsi de noua noastrã resedintã. Aceasta era înconjuratã de o grãdinã tropicalã, care o apãra de priviri indiscrete si care putea sã le adãposteascã si pe cele cîteva persoane din suita noastrã. Totusi, nelocuitâ de multã vreme, casa era roasã de umiditate si am descoperit cu groazã cîtiva scorpioni pe perete... Acest lucru nu 1-a deranjat pe rege, care a exclamat în timp ce o vizita: „în fine, vom putea sã trãim din nou!"
A si demonstrat cã era convins de ceea ce spunea, începînd, chiar de cînd s-a instalat acolo, sã-si scrie Memoriile. Era un exercitiu de curaj pentru un om în situatia lui: puterea lui scãzuse considerabil si nu dispunea de nici un document pe care sã-1 consulte. Cît despre posibilitatea de a se întîlni cu fostii lui colaboratori — mãcar cu cei care erau liberi — era imposibil de realizat, în afarã de cîteva persoane, oamenii nu voiau sã aibã de-a face cu niste refugiati, fugeau de noi ca de moarte, stiind cã în orice colt al lumii puteau fi loviti de cãtre asasinii din Teheran.
Cît despre mine, m-am apucat sã învãt spaniola. Doamna doctor Pirnia m-a ajutat în încercarea mea si a chemat un profesor. Donde &sta la embajada americana! Aceasta era prima frazã din manual si am fost de acord cã istoria face cîteodatã niste glume la care nici mãcar nu te poti gîndi... îmi doream de mult sã învãt aceastã limbã Si Mexicul pãrea sã fie dispus sã ne ofere ospitalitate pe o perioadã îndelungatã. Astfel, si eu, si sotul meu ne-am reluat activitãtile intelectuale, independente de agitatia cotidianã si, într-adevãr, acest 'Ucru ne-a dat senzatia cã începeam din nou sã trãim.
278

De mai multe ori am fost invitati la cinã la cutare sau personalitate din Cuernavaca: lucru care a contribuit si el putin la normalizarea situatiei noastre. Chiar ne-am încumetat sã facem niste excursii turistice, curiosi sa descoperim aceastã tarã în care venisem într-o vizitã oficialã cu cîtiva ani înainte. Plãcerea furata a unei plimbãri împãrtãsite, ce pãrea a fi smulsã destinului! Ernotig de a-1 vedea pe sotul meu zîmbind si bucurîndu-se de cãldura aerului, îmi amintesc în special de vizita noastrã la Oaxaca si (je piramidele de la Teotihuacan, lîngâ Mexico City.
Dînd dovadã de mult curaj, regele a început sã disimuleze suferintele si epuizarea în care îl tinea boala. Cînd fãcea baie, mã asezam si eu într-un coltisor si stãteam de vorbã. Povesteam bineînteles despre ce se mai întîmpla si despre viitorul copiilor nostri: încercam sã fiu în mod constant optimistã, puternicã, sã-i demonstrez cã eram convinsã cã aveau sã vinã si zile mai bune. Nici unul din noi n-a pronuntat niciodatã cuvîntul „cancer", astfel cã puteam si unul, si altul, dar mai ales unul fatã de celãlalt, sã ne întretinem iluzia unei ipotetice si apropiate însãnãtosiri. Dar într-o searã, el a strecurat un cuvînt tabu într-una din frazele lui. Sã se fi dat de gol sau s-o fi fãcut intentionat pentru a mã avertiza cã stia cã nu mai are de ce sã spere? socul odatã trecut, i-am mãrturisit convingerea mea cã va avea puterea sã învingã boala, chiar dacã ar fi vorba despre cancer, iar el a avut generozitatea sã mã aprobe.
Printre altele, am început sã ne uitãm la diferite case în perspectiva de a rãmîne mai mult timp în acest Mexic, aparent insensibil la amenintarea de rãzbunare a fanaticilor din Teheran. Aceste vizite sînt dovada cã sotul meu credea în viitor, cã pofta lui de viatã era în continuare puternicã, iar acest lucru a însemnat mult pentru mine, cu toate cã m-a si deprimat serios în acelasi timp. Vâzîndu-1 pe omul acesta care a condus vreme de patruzeci de ani destinul Iranului comparînd bucãtãrii si cercetînd dulapuri, m-am întrista foarte tare. în afarã de aceasta, îl mai lãsau sã si astepte înainte sa intre în casã. Nu arãta nici o supãrare, era impasibil, stãtea drept, ca de obicei, dar toate aceste lucruri mã îmbolnãveau.
MEMORII        279
Din fericire, copiii au venit din nou la noi pentru cîteva zile. Nu stiau nimic despre boala tatãlui lor si am trãit clipe tandre si dulci, uitînd nefericirea care ne ameninta din toate pãrtile. Acestea au fost ultimele noastre momente de plenitudine familialã, pentru cã agravarea brutalã a stãrii de sãnãtate a regelui m-a obligat sâ-i informez jniediat despre felul în care stãteau lucrurile, în septembrie cei trei copii mai mici aveau sã intre la scoala în Statele Unite (Reza studia deja stiinte Politice si Literaturã Englezã la Universitatea din fvlassachussets). Pregãtirea pentru scolarizarea lor n-a fost deloc usoarã. In mai plecaserã din Bahamas împreunã cu mama si cu cîtiva ofiteri, pentru a se muta în apartamentul printesei Ashraf în New York. Le luasem un profesor de englezã pentru a putea sã urmeze cu usurintã cursurile în aceastã limbã, ca si un profesor de persanã, între timp, Robert Armao s-a ocupat sã le gãseascã scoli, ceea ce a fost o nouã încercare pentru ei. scolile îi acceptau, dupã care se deziceau, explicînd cã pãrintii elevilor de acolo erau îngrijorati pentru siguranta copiilor lor... Era crud pentru cei trei micuti: vizitau scolile, se bucurau cã fuseserã acceptati, dupã care descopereau cã nu-i dorea nimeni, cã fugeau de ei ca de boalã, în cele din urmã am reusit sã-i înscriem pe fiecare într-o scoalã.
A venit la noi la Cuernavaca si Richard Nixon. A discutat mai multe ore cu sotul meu si, dincolo de cuvinte, fidelitatea ex-prese-dintelui Statelor Unite 1-a emotionat pe sotul meu, atunci, în situatia în care lumea întreagã ne întorcea spatele. Henri Kissinger si sotia lui, Nancy, ne-au vizitat si ei în Mexic.
Ne-a telefonat de la Paris si Shapur Bakhtiar. Reusise sã plece nevãtãmat din Iran. Eram la masã cînd ne-a sunat. Regele a refuzat sâ stea de vorbã cu el. „Vrei sã vorbesc eu?" 1-am întrebat. „Cum vrei." Fostul prim-ministru mi-a mãrturisit cã avea de gînd sã se 'upte cu clerul care pusese mîna pe tarã si m-a rugat sâ-i transmit regelui respectul lui.
Pe la începutul verii, Sadegh Khalkhali a anuntat cã ucigasii lui erau în drum spre Cuernavaca. Se astepta ca Mexicul sã reactio-neze într-un fel sau altul si totul sã se sfîrseascã printr-o neîntelegere dramaticã, într-o zi, Reza, care avea poftã sã piloteze, a plecat
280

la un aeroclub cu Mark Morse, colaboratorul lui Robert Arrnao O orã mai tîrziu, zgomotul elicopterului lui a dat alarma generala în jurul vilei, cînd noi tocmai mîncam în grãdinã.
Ipoteza unui comando aerian fusese în mod normal luatã în cal-cui, asa cã, de cum a apãrut elicopterul, oamenii de la Securitate au început sã tragã în el. Dar în elicopter nu era vreun ucigas, ci era fiul nostru care cobora încet spre noi, fãcîndu-ne semn. întelegîncj ce nenorocire se putea întîmpla, am alergat spre oamenii de la Securitate, strigîndu-le sã nu mai tragã, între timp, un glont ricosase deja pe tabla elicopterului... Mark Morse a confirmat cã a auzit clar zgomotul impactului, dar cã s-a gîndit cã era vorba despre o buclã de la centura de sigurantã. Dumnezeule, ce cosmar ani fi trãit dacã glontul si-ar fi atins tinta? Prost informat, Sadegh Khalkhali avea sã afirme de atunci înainte cã el fusese cel care trimisese un comando la bordul unui elicopter.
Regele îsi scria de mai bine de trei luni Memoriile, cînd a început sã se simtã din nou rãu. Profesorul Flandrin, care venise deja la Cuernavaca sâ-i administreze cea de-a doua curã de chimioterapie, urma sã revinã mai tîrziu, sã i-o aplice si pe ultima, în asteptarea lui, i-am chemat pe medicii din partea locului care, nestiind nimic despre boala sotului meu, au crezut cã era vorba despre o crizã de malarie. Suveranul a primit un tratament potrivit, dar starea lui nu s-a ameliorat asa cã Robert Armao, care se simtea responsabil de sãnãtatea lui, dar care nu stia nici el nimic despre boalã, a avut initiativa sã cheme la Cuernavaca un doctor american specialist în boli tropicale, domnul Benjamin Kean. Sosirea lui Benjamin Kean, care era animat numai de intentii bune, n-a fãcut altceva decît sã prelungeascã perioada de confuzie a diagnosticelor care avea sã sfîrseascã prin ceea ce profesorul Flandrin va numi mai tîrziu „catastrofã în lant".
Medicul american a respins ideea de malarie în favoarea une1 probleme a pancreasului. Regele avea dureri puternice în zona coastelor. si a considerat cã era indicat sã i se ia o probã de sîng6' ceea ce sotul meu a refuzat formal. El avea toatã încrederea 1°
MEMORII        281
Domnul Flandrin si nu era încã dispus sã dezvãluie secretul adevãratei sale boli. Atunci, doctorul Kean a plecat la New York, evident nemultumit si intrigat de rezerva pacientului.
L-am chemat imediat pe doctorul Flandrin si îl las pe el sã relateze în ce conditii am fost dusi la New York Hospital, în loc sã mergem la spitalul din Mexico, asa cum ne-am fi dorit sotul meu si cu mine.
„Cînd am ajuns, va scrie mai tîrziu doctorul Flandrin în scrisorile lui cãtre profesorul Jean Bernard, nu mi-a fost adusã la cunostintã vizita doctorului Kean. N-am aflat despre ea decît mult mai tîrziu. Dupã ce am discutat cu pacientul si cu Maiestatea Sa Regina în legãturã cu modificarea situatiei medicale, am stabilit cã spitalizarea se impunea fãrã întîrziere. Acest lucru se petrecea într-o duminicã sau într-o luni, cel putin asa cred. Joia sau vinerea urmãtoare, Maiestatea Sa trebuia sã plece Ia New York. Scurta sãptã-mînâ dintre aceste douã date a fost plinã de evenimente. Istoria care tocmai se scria în acest moment crucial a scos acum foarte bine în evidentã bãtãliile politice „interamericane", separînd ceea ce era în plan secundar, de ceea ce nu era acum decît o discutie strict medicalã. Prima problemã pe care am dezbãtut-o a fost aceea a locului de spitalizare. Evocînd posibilitatea eventualã a plecãrii în Statele Unite, am primit urmãtorul rãspuns foarte clar din partea Maiestãtii Sale: «Dupã tot ce mi-au fãcut oamenii aceia, ar putea sã mã roage si în genunchi, cã tot nu m-as duce». Era luni; joia urmãtoare, seara, se hotãrîse sã meargã în Statele Unite! Cred cã nu mai putea controla toate argumentele acestei hotârîri si cã decizia lui initialã a trebuit sã pãleascã în fata argumentelor care o învingeau.
Asa cã luni s-a hotârît cã trebuia sã mã asigur de toate mijloacele materiale care existau în Mexico! Am plecat imediat sã fac acest lucru împreunã cu o persoanã din anturajul regelui. Am dormit în Mexico, unde am fost condus sã-1 cunosc pe seful spitalelor, pe doctorul Garcia. I-am spus care era problema mea si 1-am rugat ca, tnâcar o vreme, sã nu întrebe despre identitatea pacientului. Am dorit apoi sã aflu care erau conditiile de spitalizare a unui bolnav într-o stare acutã, care avea nevoie de mãsuri speciale de securitate
282

si de toate facilitãtile moderne ale stiintei medicale: de investigaty radiologice, chirurgicale si de cele mai bune conditii de radioterapie. M-am folosit de numele dumneavoastrã pentru a-1 face sa asculte acest mesaj atît de dificil. Doctorul Garcia m-a primit î^ dupâ-amiaza aceea de luni în biroul lui de consultatii si n-a pãrut nici uimit, nici curios; nu mi-a respins pe loc cererea si mi-a dat întîlnire a doua zi la spital, într-o anexã micutã despãrtitã de corpul central al spitalului. Conditiile de securitate mi s-au pãrut acceptabile, pentru cã anexa aceea pãrea practic goalã. Singurul inconvenient era acela de a nu avea un aspect exterior modern. Am vizitat ansamblul instalatiilor tehnice si am insistat în special pe problema echipamentului de radioterapie, dupã pãrerea mea, crucial pentru strategia pe care aveam s-o adopt. Am avut ocazia sã stau de vorbã chiar cu radioterapeutul mexican, pregãtit în Canada si care îmi oferea toate garantiile lui. Mi se pãrea rezonabil.
M-am întors deci la Cuernavaca si am fãcut un raport pozitiv în legãturã cu conditiile existente în Mexico. Cîteva persoane din suita regelui s-au dus si ele la spital pentru a analiza conditiile de securitate, gãsindu-le satisfãcãtoare. Cu acordul pacientului, 1-am sunat pe doctorul Garcia, i-am dezvãluit identitatea bolnavului si 1-am rugat sã vinã la Cuernavaca pentru o consultatie. Am consulat împreunã pacientul si a ajuns la aceeasi concluzie: diagnostic etiologic de icter obstructiv febril. Trebuia actionat cît mai repede, pentru a evita o interventie chirurgicalã. Situatia rãmînea încã — medical vorbind — destul de simplã în acel moment, dar cele ce au urmat au demonstrat cã era ultima datã cînd puteam spune acest lucru.
Foarte repede mi-am dat seama cã echipa americanã nu era foarte încîiitatã de ideea rãmînerii în Mexic. I-am adus toate argumentele mele lui Bob Armao, cãruia i-am explicat cã toate conditiile materiale din Mexico mi se pãreau convenabile si suficiente. Personal, n-am încercat sã apãr Mexicul fatã de Statele Unite, ci am rãspuns pur si simplu la întrebarea care mi se pusese: „Se poate rãmîne în Mexico?" La care am rãspuns: „Da, se poate." Arma°
MEMORII        283
jjii-a spus: „Pentru un asemenea bolnav nu e suficient sã se poatã, trebuie sã fie cel mai bun loc si numai în Statele Unite existã."
Mi s-a confirmat repede cã Armao adusese între timp suficiente argumente pentru a-1 convinge pe rege sã plece în Statele Unite, în ciuda hotârîrii ferme pe care o luase zilele trecute. Mi s-a adus la cunostintã cã era pe cale sã se hotãrascã sã plece în Statele Unite. Considerîndu-mã în continuare învestit cu putere de decizie medicalã, am vrut sã stiu cãrei echipe medicale aveau de gînd sã i se adreseze (nu stiam nimic despre prima vizitã a doctorului Kean, dar nu mã îndoiam cã luaserã deja în calcul cîteva optiuni). Mi se pãrea evident cã trebuiau sã aibã o echipã medicalã renumitã, capabilã sã foloseascã o experientã bogatã în tratarea terapeuticã a acestui lipom sever care ar fi putut fi cauza exactã a complicatiei de moment. Am vorbit despre douã posibilitãti: pe Coasta de Vest (S. Rosenberg) si pe Coasta de Est (E. Frei). Am discutat la telefon pentru a vã cere pãrerea si m-ati sfãtuit ca, în situatia în care regele se orienta spre New York, sã-1 contactez pe Burchenal. în cele cîteva ore care îmi mai rãmãseserã, am încercat sã actionez independent de Armao si sã contactez la telefon acele personalitãti. N-am reusit sã vorbesc direct cu ei si n-am putut sã las un mesaj explicit, ci i-am rugat sã mã sune. Totul se desfãsura într-adevãr foarte repede pentru cã a fost anuntatã vizita unui medic din New York: era doctorul Benjamin Kean (a doua oarã), dar despre care mi-au vorbit ca si cum ar fi venit pentru prima datã.
Am discutat cu domnul Kean manifestîndu-mi usor mirarea si, dupã ce am aflat ce specializare avea, am protestat, spunînd cã nu de un specialist în boli tropicale aveam nevoie si cã nu eram de acord sã renunt la sarcina mea pentru a o lãsa pe mîinile lui. Mi s-a spus cã doctorii pe care îi chemasem eu nu puteau veni, dar cã acesta era unul dintre asistentii lor; am verificat si asa era. în fata Protestelor mele mi-au dat toate asigurãrile verbale promitîndu-mi cã, de cum vor ajunge la New York, vor chema specialistii. Cu cît vorbeam mai mult cu Kean, cu atît eram mai stupefiat: acest om care avea sã preia controlul asupra situatiei nu stâpînea, dupã pâre-rea mea, suficient de bine hematologia si oncologia modernã. Toate
284

aceste lucruri mã fãceau sã fiu nervos si pesimist. Din punct de y dere medical, consideram necesarã extirparea limfomului care câde în zona subclavicularâ si care trebuia cãutat undeva la nivelul sut, diafragmei, toate acestea provocînd o citopenie care avea sã tulbujg aplicarea chimioterapiei. Din punct de vedere tactic, eram capabil sã fac niste previziuni destul de nefericite, întelesesem în sfîrsit politica aleasã de Armao-Kean, care mã eliminase complet si nu-mj lãsa nici un fel de sansã de a actiona. La aceasta se adãuga amãrãciunea de a sti cã decizia Statelor Unite nu corespundea vointei initiale (si fãrã îndoialã nici deciziei din adîncul sufletului) a Maiestãtii Sale. în cele din urmã, cînd am aflat cã urma sã meargã la New York Hospital pesimismul meu s-a accentuat. tineam minte si acum circumstantele penibile ale confruntãrilor mele cu anumite persoane din acel spital, din momentul în care am fost obligat sã-1 trimit acolo pe domnul Alam.
Cînd am aflat cã destinatia era New York Hospital, eram lîngã patul regelui. I-am spus reginei care era pãrerea mea. A luat imediat cuvîntul si a spus:
«Doctorul Flandrin considerã cã...» si a repetat cuvintele mele. Kean si Armao, care erau si ei de fatã, mi-au dat toate asigurãrile verbale posibile; mi-au spus cã acel spital a fost ales doar din dorinta de discretie maximã etc. si cã va fi însãrcinatã cu problema aceasta numai echipa medicalã pe care o voi alege eu.
Erau multe de discutat. Ceea ce am aflat apoi demonstreazã cã totul fusese aranjat cu mult timp înainte. Printre argumentele care se pare cã 1-au convins pe rege sã nu râmînã în Mexic, era si pãrerea defavorabilã pe care anumiti mexicani sus-pusi au emis-o fatã de sistemul medical din tara lor. Fãrã sã fiu tinut la curent cu toate acestea, am înteles cã sarcina mea se terminase si cã nu-mi mai rãmînea decît sã fiu politicos si deontologic, si sã nu distrug încrederea pe care bolnavul o avea în medicii care urmau sã-1 îngrijeascã. Am trimis deci o scrisoare de multumire si cu scuze doctorului Garcia din Mexico, spunîndu-i cã circumstantele hotã-rîserã altfel decît prevãzusem. Apoi am redactat un raport compl6'
MEMORII        285
Dentar, pe care 1-am atasat la dosarul din ultimii sase ani si pe care : 1-am încredintat lui Kean.
I-am mãrturisit Maiestãtii Sale cã mã îndoiam cã as putea avea un rol activ alãturi de el la New York, tinînd cont de ceea ce stiam eu despre structura medicalã si despre obiceiurile americanilor, dar cã eram de acord sã-1 însotesc pînã acolo, dacã si-ar fi dorit acest lucru. Mi-a multumit spunîndu-mi, asa cum avea curtoazia s-o facã de fiecare datã în cursul vizitelor mele precedente, cã sarcinile meseriei mele mã chemau cu sigurantã la Paris si cã fãcusem deja foarte multe pentru el. A adãugat cã ne vom revedea cu certitudine dupã aceea. M-a rugat sã vã transmit recunostinta lui si dumneavoastrã, si profesorului Milliez, adãugind cã-1 admira pe acest om «atît de vîrstnic si atît de bolnav» care a avut curajul sã vinã la Paris ca sâ-1 consulte pe el. Maiestatea Sa Regina m-a primit apoi în particular si mi-a oferit un cadou simbolic: un bol de argint gravat cu armele dinastiei Pahlavi, scuzîndu-se pentru cã nu avea posibilitatea sã-mi ofere un obiect original persan. Apoi a spus, ca pentru a se scuza, cu un surîs timid: «Puteti sã-1 puneti pe biroul dumneavoastrã ca sã vã tineti creioanele în el!» I-am oferit Maiestãtii Sale o scrisoare în care îi adresam cîteva cuvinte personale, urãrile mele de bine si în care îmi exprimam încrederea absolutã în marile calitãti ale medicinei americane si în colegii nostri care aveau sã se ocupe de rege de acum înainte. Apoi m-am simtit foarte singur.
Am plecat înapoi la superbul Hotel Las Quintas unde locuiam, dupã care am refãcut drumul de la Cuernavaca la Mexico, rea-mintindu-mi aceastã aventurã de la primul dumneavoastrã telefon din seara aceea de duminicã... Din vizitã în vizitã (erau deja în jur de cincizeci) mã gîndeam cã, dintr-o cauzã sau alta, urmãtoarea nu va mai avea loc. De data aceasta, chiar asa se si întîmplase. Simteam o usurare gîndindu-mã cã sarcina mea se încheiase, dar în acelasi timp si o neliniste deoarece nu reuseam sã mã gîndesc decît te pacientul pentru care fãcusem atîtea si pe care acum nu-1 mai Puteam ajuta deloc."
286        
Nu e mai putin adevãrat cã si eu, si regele am fi preferat rea la Mexico. Era ceva deranjant în faptul cã eram primiti în Statele Unite din motive medicale, dupã ce ne refuzaserã de atîte ori înain„ te, cînd ceruserãm azil. Mie îmi mai era si fricã de manifestatiile <je ostilitate pe care sosirea noastrã le-ar fi produs. Mai era si animozitatea noastrã referitoare la clasa politicã americanã. Dar nu numai cuplul Armao-Kean ne împingea într-acolo, ci si familia regelui care avea mare greutate si care insista pe acelasi lucru, în special printesa Ashraf care considera cã în New York fratele ei ar fi mai bine îngrijit decît în Mexico. Aceastã controversã m-a fãcut sã mã confrunt cu o problemã de constiintã; sentimentele mã îndemnau sã respect pãrerea profesorului Flandrin si sã rãmînem în Mexico, dar, pe de altã parte, nu voiam sã-mi asum aceasta responsabilitate: dacã i se întîmpla ceva rãu regelui, nu mi-as fi putut-o ierta niciodatã. Asa cã am ajuns la concluzia cã nu trebuia sã mã opun acestei plecãri.
Din ce cauzã Statele Unite, care se temeau pentru siguranta ambasadei lor de la Teheran, au luat hotãrîrea de a ne deschide granitele? Ziaristul Pierre Salinger, care a reconstituit dezbaterile tinute atunci în Statele Unite, la nivelul cel mai înalt, a explicat circumstantele în care Casa Albã a hotârît acest lucru:
„în momentul în care Departamentul de Stat a confirmat cã sahul era grav bolnav si cã în Mexico nu putea fi tratat asa cum o cerea boala lui, secretarul de stat a recomandat presedintelui Carter sâ-1 primeascã în Statele Unite. Cyrus Vance a subliniat cã era vorba despre un caz de urgentã medicalã care nu putea fi interpretat drept autorizatie de rezidentã.
Decizia a fost luatã de Casa Albã pe 19 octombrie 1979, în timpul micului dejun sãptâmînal din fiecare dimineatã de vineri, pe care Jimmy Carter îl rezerva problemelor de politicã externã. Sigur cã acest lucru presupunea asumarea unui risc, dar datoram acest gest sahului, care fusese tratat asa de rãu în ultimele luni, atunci cînd îsi exprimase dorinta de a se instala în Statele Unite si fusese anuntat cã nu era bine venit.
Carter însusi era de pãrere cã trebuia sã facem un gest în fa' voarea sahului. Reticentele lui nu erau cauzate decît de teama de a
MEMORII        287
provoca evenimente supãrãtoare la Ambasada Americanã de la 'Teheran, înainte de a lua c hotãrîre, a cerut pãrerea participantilor obisnuiti la micul dejun de vineri: vicepresedintelui Walter Mon-dale, lui Cyrus Vance, lui Zbigniew Brzezinski, lui Harold Brown, piinistru al Apãrãrii, si lui Hamilton Iordan, secretar general al Casei Albe. Recomandarea a fost unanimã: sã-i permitem sahului sã intre în Statele Unite.
Carter a acceptat aceastã pãrere si a adãugat: «si ce mã sfãtuiti sã fac în momentul în care vor lua cu asalt ambasada si-i vor lua ostatici1 pe ai nostri?»
Douã sãptãmîni mai tîrziu, pe 4 noiembrie 1979, s-a produs lucrul de care se temea Carter: studentii islamisti au luat cu asalt Ambasada Americanã si i-au tinut ostatici patru sute patruzeci si patru de zile pe cei saizeci de diplomati care se aflau înãuntru."
„Trebuia sã alegem între o atitudine simplã de decentã si umanitarism si râul eventual care se putea abate asupra personalului de la ambasada noastrã din Teheran", va scrie mai tîrziu Cyrus Vance. Republica Islamicã refuza sã creadã cã sotul meu era într-adevãr bolnav si pretindea cã a mers în Statele Unite pentru a prelua puterea asupra Teheranului cu ajutorul acestei tãri...
Iatã cele cîteva rînduri pe care mi le-am scris în carnet în ajunul plecãrii noastre la New York: „Sînt foarte îngrijoratã pentru sãnãtatea sotului meu. Bineînteles cã sper si încerc sã-1 conving si pe el sã o facã, dar angoasa m-a coplesit. A slãbit mult si în anumite momente e cuprins de dureri insuportabile. Nu stiu ce as putea face pentru el, nici un medicament nu îi usureazã chinurile si medicii nu-si pot explica motivele acestor crize.
Decizia de a merge la New York a fost foarte greu de acceptat pentru mine.
Americanii au sfîrsit prin a ne trimite un medic, pentru a se convinge cã sotul meu era într-adevãr bolnav. Cã toatã povestea asta cu boala lui nu e cumva doar un pretext pentru a obtine viza. Dacã ar fi stiut cît de putin ne doream si unul, si celãlalt sã mergem la ei!"
Pierre Salinger, Otages, Ies negociations secretes de Teheran, Buchet-Chastel, 1981.
288

l
Am plecat spre New York în noaptea de 22 spre 23 octornbri la bordul unui mic avion particular. Nu luaserãm cu noi decît stric' tul necesar, pentru ca presedintele Jose Lopez Portillo ne asiguras cã dupã ce se va termina totul vom reveni în vila noastrã de l Cuernavaca. Urma sã facem o escalã la Fort Lauderdale, în Florid^ pentru formalitãtile de intrare si din acel moment lucrurile aveau sa se aranjeze din mers. Pilotul a aterizat cu bine la Fort Lauderdale dar a încurcat pistele, asa cã nu ne-a asteptat nimeni la aeroport Era foarte cald în avion si am coborît sã fac cîtiva pasi pe jos, desi nu aveam voie. între timp, Robert Armao dãdea telefoane ca sã rezolve neîntelegerea. Un inspector de la Ministerul Agriculturii a urcat la bord sã ne întrebe dacã noi eram cei care transportam plante si sã vadã dacã nu aveam ceva perisabil în avion.
în fine, dupã o orã de asteptare, oficialii care erau pe un alt aerodrom au ajuns la noi si am reusit sã decolãm spre New York. Am ajuns acolo o datã cu primele licãriri ale diminetii. Din fericire, televiziunile nu veniserã si noi am cerut sã mergem la apartamentul printesei Ashraf, în partea de est a orasului, unde ar fi trebuit sã fie si copiii. La intrarea în stradã, unul dintre americanii care lucrau cu Robert Armao ne-a fãcut semn sã nu ne apropiem: o multime de ziaristi se înghesuiau sub ferestrele printesei Ashraf, asa încît soferul a întors si ne-a condus direct la New York Hospital.
Ne fuseserã rezervate douã camere la etajul al saptesprezecelea: una pentru rege si cealaltã ca sã aibã unde sã astepte persoanele care îl însoteau. Camerele erau asezate în capãtul coridorului pentru a putea fi supravegheate cu usurintã, iar partea aceea a holului putea sã rãmînã închisã.
Dupã ce sotul meu a fost luat în primire de cãtre medici si dupã ce a adormit, am plecat la printesa Ashraf. Tot timpul zborului de la Cuernavaca la New York mã gîndisem la cuvintele pe care trebuia sã le folosesc pentru a-i anunta pe copii cã tatãl lor era bolnav, grav bolnav. Speram sã le pot vorbi în liniste înainte ca sotul meu sã fie dus la spital, dar n-am putut din cauza ziaristilor. Trebuia sã le mãrturisesc totul urgent: secretul bolii suveranului, atît de bine pãstrat din 1974, putea sã fie dezvãluit dintr-o clipã într-alta de cãtre
l
MEMORII        289
medicii de la New York Hospital. Posturile de radio si de televi-ziune ar difuza imediat stirea, asa cã era foarte probabil ca ei sã afle acest lucru din gura ziaristilor, adicã în modul cel mai dureros si jpai violent cu putintã.
Interventia chirurgicala a fost stabilitã pentru a doua zi de la venirea noastrã, adicã pe 24 octombrie. Mi-au dat voie sã-1 însotesc pe suveran pînâ la usile sãlii de operatii. Chiar înainte de a le trece pragul gîndindu-se, probabil, la ce era mai rãu, a spus aceste cuvinte strîngîndu-mi cu putere mîna: „Sã ai grijã de copii si nu te lãsa cãlcatã în picioare".
Chirurgul a început sã-i opereze vezica biliarã, dar era evident cã ar fi trebuit sâ-i scoatã si splina. De ce n-a fâcut-o? A explicat ulterior cã i s-a pãrut prea complicat sã facã amîndouã operatiile în acelasi timp, pentru a-si schimba apoi scuza prin aceea cã incizia pe care o fãcuse era prea micã si nu-i permitea sã ajungã la splinã.
Cu toate acestea, pe moment, a pãrut sã fie multumit de munca lui. Numai apoi a început sã-si nuanteze optimismul. Recitind cele scrise de mine pe data de 25 octombrie, regãsesc dovada acestei operatii brutale:
„în dimineata aceea eram încrezãtoare, plinã de sperantã si de energie. Am încercat sã-i încurajez pe toti cei care mi-au telefonat în ziua aceea, pînã în momentul în care medicii mi-au spus un lucru care mi-a sfîsiat inima: 50% din cei care sufereau de boala aceea aveau sansa sã mai trãiascã între douãsprezece si optsprezece luni; 50% puteau spera sã-si revinã. Cînd am început sã-i pisez cu întrebãrile, au cam dat înapoi si mi-au spus cã nu existã reguli, cã totul depinde de felul în care va reactiona pacientul la tratament.
Doamne, ajutã ca sotul meu sã rectioneze bine! Imediat dupã operatie s-a simtit bine si medicii pãreau sã fie foarte multumiti."
Doar peste un timp mi-am dat seama pînâ în ce punct aceastã operatie fusese gresit fãcutã. Am aflat apoi cã medicul chirurg care fãcuse operatia a cerut foarte multi bani — as putea spune cã un pacient anonim ar fi fost mai bine îngrijit decît o personali-
. Profesorul Flandrin, pe care 1-am sunat imediat, avea sã facã
290

dupã mai multi ani un bilant coplesitor, adresat tot profesorul^-Jean Bem ard:
„Asa cum vã amintiti cu sigurantã, am primit la Paris un telefOtl de la oncologul american al pacientului, doctorul Morton Colernan I-am explicat cît am putut eu de bine toatã povestea pe care ar fi tre, buit s-o stie, pentru ca eu îi încredintasem dosarul detaliat lui Kean
Acesta din urmã nu-si tinuse promisiunile. Din ceea ce s-a aflat mai tîrziu, Morton Coleman (pe care chiar Kean îl alesese ca oncolog) a fost el însusi stupefiat sã afle cã Maiestatea Sa a fost operat fãrã sã stie nimic despre acest lucru si fãrã sã fie de acord. Kean a început sã colaboreze cu un sef al Departamentului de medicinã interna, doctorul H. Williams, care era endocrinolog. Odatã pus diagnosticul de litiazã biliarã, operatia a fost încredintatã unui chirurg evident prost ales, deci nici nu meritã sâ-i fie lãsat numele posteritãtii. El a fãcut incizia abdominalã gresit, în partea oblica subcostalã dreapta, renuntînd la splenectomie, fãrã sã stie despre ce era vorba. Mult mai grav încã, în urma unei litiaze operate în conditii clinice prielnice, a lãsat un calcul obstructiv pe calea biliarã principalã, rezultatul unei greseli condamnabile pentru cã nu fãcuse nici un fel de radiografie terminalã postoperatorie! Stupefactia si chiar ilaritatea s-au abãtut asupra lumii medicale si în Statele Unite, si în alte colturi ale lumii. Nu era vorba despre «ce e mai bun» oferit de cãtre medicina americanã, ci despre «ce e mai rãu», ceea ce existã în toate tãrile lumii, într-adevâr, aveam de ce sã fiu la pã-mînt. Iar urmarea a fost înlãntuirea consecintelor acestei neîndemî-nãri vinovate."
Foarte curînd, sotul meu a început sã fie victima unor dureri îngrozitoare. Nu se plîngea, dar suferinta i se citea pe fatã. Abia atunci medicii si-au dat seama cã nu fuseserã eliminati toti calculii-Cînd s-a luat hotârîrea de a face o endoscopie si nu o altã incizie, tînãrul medic a protestat pentru cã în seara aceea avea bilete la operã! Am fost socatã. Sotul meu se afla la capãtul puterilor, iar acel om, a cãrui vocatie era de a îngriji bolnavii, de a le usura sufc' rintele, era în primul rînd preocupat de locul lui de la teatru.
MEMORII        291
în paralel, doctorul Morton Coleman a început lupta împotriva cancerului suveranului. Centrul anticancer al Memorial Sloan-Kettering se afla chiar fatã în fatã cu New York Hospital. Cele douã clãdiri erau legate prin niste galerii subterane si prin aceste galerii rezervate personalului îngrijitor am fost rugati sã ne ducem la sedintele je raze. si de ceea ce mã temeam n-am scãpat: de cum s-a aflat de prezenta noastrã acolo, manifestantii iranieni au venit sub ferestrele spitalului, asa cum aveau sã revinã în flecare zi, din acel moment. Sotul meu îi auzea rugîndu-se pentru moartea lui, îi auzea urlînd: ,Moarte sahului!" chiar în clipele acelea cînd se lupta cu moartea. HU stiu ce sã zic, cred cã Domnul însusi a vrut sã se termine toate acestea, în orice caz, s-a întîmplat ceva care m-a emotionat puternic: muncitorii americani care lucrau pe un santier din apropiere, deranjati de comportamentul manifestantilor, au început si ei sã protesteze, dar împotriva iranienilor. si chiar dacã regele nu si-a dat seama de toatã aceastã agitatie, în mod sigur n-a putut sã ignore tensiunea extremã care ne înconjura. Personalul centrului anticancer fusese într-adevâr reticent în a ne primi de frica unei rãzbunãri a Teheranului, deci conditiile noastre de securitate se reduceau la un fel de cvasiclandestinitate. Mi se spunea: la ora cinci dimineata. Mã trezeam la ora patru dimineata, alergam la spital unde aflam cã sedinta fusese amînatã pentru ora zece seara sau cã medicul nu era acolo, cã plecase la tarã. Aveau grijã sã-mi arate cît de putin ne doreau si de flecare datã trebuia sã trecem prin acele galerii subterane lugubre, pline cu saci de lenjerie murdarã. Regele era asezat într-un fotoliu cu rotile, iar eu încercam sâ-1 apãr pe cît puteam de curentii de aer. De la moartea tatãlui meu, îmi aminteam de spital ca de un loc oribil care semãna teribil cu cosmarul pe care îl trãiam aici.
Da, cosmar. Recitesc aceastã paginã, scrisã la sfîrsitul lui octombrie în caietul meu:
„Doamne, dacã trebuie sã moarã, mãcar sã nu sufere. Oare acest lucru ar recompensa toatã viata lui trãitã în slujba altora? Niciodatã nu se plînge si mai gãseste puterea sã zîmbeascã. Din toatã lumea primim flori, telegrame, cãrti postale. De la prieteni aPropiati, de la membrii familiei, de la alti suverani si condu-
F	1	1 J
		i,
		1"
	i	
		1
!		
		
292

cãtori de stat si de la studenti. Trebuie sa le rãspund, sã-mi tot curajul si sã le multumesc. Pentru mine lumea nu mai are nici un sens. Mâ simt pustiitã. La Teheran, Khalkhali a spus cã are de gînd sã trimitã pe cineva sã-1 omoare pe rege chiar în camera !Uj de spital. Cît despre Khomeini, acesta intentioneazã sã trimitã doi medici sã vadã dacã regele e într-adevãr bolnav sau doar se preface, minte ca sã obtinã protectia CIA.
în fiecare dimineatã plec la spital. Cîteodatã intru pe poarta principalã, dar de cele mai multe ori trebuie sã intru pe la subsol, sã trec prin holurile pline cu cosuri cu gunoi, cu scaune si cu mese rupte. Bietii muncitori de la subsol sînt cu totii de culoare, nu vezi nici mãcar un singur alb. Rãmîn lîngâ sotul meu, nu mâ simt bine decît cu el. Afarã sînt oameni foarte nervosi, îngrijorati, n-am nici un chef sã-i aud vorbind, sã-mi povesteascã temerile sau sã le ascult sfaturile. si între timp mai trebuie sã mâ ocup si de treburile mãrunte, sã vorbesc la telefon cu cei care mã sunã, sã rãspund la scrisori. Nu pot sã-mi vãd copiii atît de des pe cît mi-as dori, nici mãcar n-am timp sã arunc un ochi pe cãrtile lor de scoalã.
Sînt la el în camerã, e ora trei dupã-amiaza. El doarme, iar eu, ca o nebunã, am inima plinã de spaimã. Lumina trece filtratã printre storuri. Totul e linistit, de jos se aude zgomotul masinilor, uneori sirena politiei sau a unei ambulante, iar de sus miscarea elicelor unui elicopter. El vrea sã meargã, dar nu pot sâ-1 privesc, e prea dureros sã-1 vãd cu picioarele atît de subtiate. N-are mai mult de 64 de kilograme. Trebuie sã-i dau sperantã, sã-1 încurajez, sã-i zîmbesc. Acest om care a încãruntit pentru tara lui... Presedintele Sadat ne-a telefonat si ne-a spus: «Avionul meu te asteaptã, frate. Oricînd vrei, esti bine venit». Jehan Sadat a sunat de mai multe ori: «Nu-ti apleca urechea la ce scriu ziarele». si apoi: «Sîntem aici, Farah, sîntem aici cu totii»".
în acele zile îngrozitoare, regele a avut bucuria sã primeascã aceastã scrisoare plinã de dragoste si de respect de la fiul nostru cel mare, Reza:                ...- ,
,       l      .      '   .  '         !     :          - ' ' ) '           'V'".'- '•',   ,
„Dragul meu tatã,    •'"'•-"l'   ''•'•'••••••! !i        •   • • : •
M-am rugat la Dumnezeu cel «Atotputernic sa te însãnãtosesti cît mai repede. Sînt sigur câ-mi va îndeplini dorinta pentru cã m-am gîndit mult si
MEMORII        293
jjji-am dat seama ca tu n-ai fãcut nimic râu. ti-ai dedicat toatã viata poporului si vointei lui Dumnezeu. Sînt convins cã Dumnezeu te iubeste si cã întotdeauna te va apãra. Sã stii cã nu vei fi niciodatã singur si cã j-ugãciunile a milioane de oameni sînt cu tine. Lucrurile nemaipomenite pe care le-ai fâcut pentru tara noastrã draga nu vor fi niciodatã uitate.
îl rog pe Dumnezeu sa te pãzeascã de-a pururi, tu esti singurul motiv pentru care trãiesc.
Primeste toatã dragostea mea,
Reza."
Mult mai tîrziu, fiul meu cel mare mi-a povestit cît a fost de mirat descoperind cum vorbea presa despre tatãl lui, dupã ce îl lãudase ani de-a rîndul. „E ceva de neînteles, a devenit de la o zi la alta un «despot», «un tiran». Eu însãmi aveam impresia cã nu vorbeau despre acelasi om. Cel pe care îl cunosteam eu era atît de respectat, atît de devotat tãrii lui. Voiau brusc sã convingã lumea cã domnise ca un dictator, dar noi stiam prea bine cã era o minciunã."
Da, tensiunea din jurul nostru era îngrozitoare, ca si ura ale cãrei strigãte mã urmãreau pretutindeni. Mã simteam hãituitã de multimile oarbe de care gãrzile de corp si politistii americani mã apãrau cu brutalitate, îmi mai amintesc si acum vorbele unui om care mã însotea, conducîndu-mã spre ascensor: „Cineva o sã treacã o datã pe lîngâ dumneavoastrã si... poc! un glont în cap", a spus el si si-a lipit douã degete de tîmpla mea. „Cîtã delicatete!" m-am gîndit eu.
Doar cîteva personalitãti au reusit sã ajungã la rege, în ciuda cordonului de sigurantã si sã încerce sâ-1 sprijine, îmi amintesc în special de vizita fostului ministru de Finante, Hushang Ansary si de cea a doctorului Abdol Hossein Samii, care fusese ministru al stiintelor si Cercetãrii. A venit si Frank Sinatra, care cîntase în Iran, si i-a adus sotului meu o medalie a Sfîntului Cristofor, patronul cãlãtorilor, lucru care, în exilul în care eram, m-a emotionat mult. Regele 1-a primit si pe ultimul lui sef de cabinet, Seyyed Hossein Nasr. în drum spre spital a fost oprit pentru cã depãsise viteza, dar cînd le-a spus politistilor unde se ducea, acestia si-au exprimat simpatia, mi-a spus el, si 1-au lãsat sã plece.
294

O datã sau chiar de douã ori, m-am dus la grãdina cu Leila si cu Ali-Reza, micutii mei rãtãciti în toatã aceastã nie. Mãcar la scoalã nu erau prea nefericiti, Leila la si Ali-Reza la Saint-David. Farahnaz, în schimb, care era la peri, sion, la Ethel Walker, o scoalã excelentã, unde fusese trimisã special pentru a fi apãratã de acest climat oribil, nu era prea multumitã Se simtea prea departe de noi, era o schimbare prea bruscã pentru ea si, o datã cu trecerea anilor, a început sâ-mi parã foarte râu ca n-am lâsat-o si pe ea împreunã cu ceilalti. Mai ales atunci cînd mi-am dat seama cã n-o sã se simtã rãu, ci dimpotrivã, într-o zi cînd era bolnavã, mi-a spus ce i-a zis unul dintre profesori: „Faci mofturile astea, pentru cã esti printesã?" Tatãl ei era pe moarte, pierduse totul si nici mãcar în aceastã situatie n-avea dreptul la un pic de compasiune.
Odatã am fost de acord sã mã plimb printr-un magazin ca orice femeie normalã, însotitã de o prietenã. Am hotârît sã ne dãm drept frantuzoaice si am adoptat numele de Michele si Jacqueline. La un moment dat m-am trezit fatã în fatã cu o vînzâtoare care s-a uitat lung la mine si mi-a spus:
— îmi cer scuze, doamnã, dar semãnati foarte mult cu cineva... - Cu cine?
— Cu sotia sahului!                 ''                 ••
Am zîmbit:                  ' "'•• .'  '   •"'"••• •'•' •     •'     •:••'.••..•:'•••:
— Mi s-a mai spus.
— Ei bine, mi-e milã de dumneavoastrã, nu e deloc bine sã semãnati cu ea în momentele astea....
Nu era deloc usor, iar tensiunea a crescut pînâ aproape sa explodeze, cînd, pe 4 noiembrie, de dimineatã, America a aflat cã drept rãzbunare a Teheranului împotriva intrãrii noastre în Statele Unite, fusese ocupatã Ambasada Americanã la Teheran, iar diplo" matii de acolo erau acum prizonierii islamistilor.
Aflînd despre sosirea noastrã la New York, douãsprezece zile mai tîrziu, ayatollahul Khomeini a inventat „complotul americanilor pentru a-1 aduce din nou pe sah la putere", într-o clipã §i'a
f f                                                                                                 MEMORII        295
:   t
chemat studentii, în special pe cei de la Teologie, cu scopul de a-si înmulti la maximum atacurile asupra Statelor Unite si Israel, pentru a obliga America sã le trimitã criminalul, împãratul destituit". gra evident cã aceastã luare de ostatici fusese initiatã de cãtre creierul" revolutiei si avea ca scop obtinerea extrãdãrii suveranului în Teheran.
Nu avea, în schimb, acordul prim-ministrului, a domnului Mehdi Bazargan care a demisionat pe loc, ca si a ministrului de Externe, jbrahim Yazdi, lipsind astfel dintr-o datã Statele Unite de singurii lor interlocutori din sînul noii puteri iraniene.... Fostul presedinte al Miscãrii pentru libertate, Mehdi Bazargan asistase fãrã sã clipeascã la executia unor femei sî bãrbati a cãror unicã vinã fusese câ-si serviserã tara pe timpul domniei sotului meu. Cît despre Ibrahim Yazdi, acesta stãtuse printre judecãtorii si tortionarii care hotârîserã sã ucidã oameni remarcabili prin curajul, demnitatea si loialitatea lor, precum generalul Mehdi, Rahimi1 si Nassiri. Dar fãrã îndoialã cã s-au gîndit cã o loviturã în fortã împotriva Ambasadei Americane depãsea de data aceasta ceea ce „etica" lor personalã putea admite.
Drama ambasadei a consternat pe bunã dreptate poporul american, iar presa s-a fãcut imediat ecoul mîniei îndreptãtite a acestuia. De pe pozitia mea, mi-a fost foarte greu sã judec lucrurile. Sigur, furia era îndreptatã înspre „fanaticul medieval" de la Teheran, dar pe ici, pe colo se mai afirma si cã toate acestea se întîmplau din cauza sotului meu si atunci mã orbea suferinta. Pentru mine, care asistam la calvarul de fiecare zi al acestui om, sã-i aud din nou gonindu-1, exprimîndu-si dorinta usor ascunsã de a se debarasa de persoana lui, era peste puterile mele.
Gãsesc în caietul meu aceste notite fãcute în acele zile îngrozitoare din noiembrie 1979 si care exprimã perfect, cred eu, starea niea de spirit din momentul acela:
„8 noiembrie. Au amînat din nou sedinta de radioterapie de teamã ca OLP sã nu atace spitalul. E groaznic pentru cã nu mai putem pleca în altã parte. Acum stiu cã pînâ la sfîrsitul zilelor noastre
Generalului Rahimi i-a fost tãiat bratul drept înainte de executie deoarece îndrãz-nise sã salute cînd fusese pronuntat numele regelui.
296

nu va mai exista nici un loc linistit pentru noi. Boala sotului meu e pe cale sã provoace un al treilea rãzboi mondial, în stradã, tineri' americani ne-au luat apãrarea si sînt gata sã se lupte cu studenti' iranieni care cer extrãdarea noastrã. «Luati-1 pe Carter, noi îl pâstrârn pe sah», strigau ei. Strigãtele lor mâ mai usurau putin, dar cînd stiam cã-i loveau pe iranieni, chiar si pe khomeinisti, mã durea sufletul Noi eram fãrã sã vrem cauza acestei nenorociri, a acestei tensiuni."
„9 noiembrie, în noaptea aceasta va beneficia în cele din urma de o sedintã de raze. Pentru sigurantã, m-au rugat sã nu mai vin Am rãmas acasã, dar nu pot sã adorm. La ora 4 dimineata, am dat telefon sã aflu ce se întîmplase. Mi-au spus cã totul a mers bine si m-am gîndit la el, tîrît de-a lungul acelor coridoare sumbre din subsol... Mi s-a pãrut insuportabil, asa cã m-am sculat si am cerut uneia dintre masinile de politie sã mâ plimbe pe strãzile linistite ale New York-ului. La întoarcere, am trecut totusi pe la spital si 1-am vãzut, iar acest lucru m-a linistit complet."
„11 noiembrie. M-am trezit devreme sã merg la scoala lui Farahnaz care se aflã în afara orasului. Pe de o parte acest lucru m-a calmat pentru cã am admirat peisajul, am vãzut arborii, am ascultat muzica lui Vivaldi si a lui Mozart. scoala lui Farahnaz aratã bine, dar micuta nu se simte bine aici. Am suferit mult vãzînd-o singura. Ce cumplite sînt toate problemele acestea pentru copii!"
„14 noiembrie, încerc sã-mi pãstrez moralul ridicat, nu mã uit la televizor, nu ascult radioul, nu citesc ziarele. Zgomotul televizorului, mai ales, îmi creeazã o stare de neliniste profunda. Carter a afirmat cã nu va mai cumpãra petrol din Iran; iranienii au rãspuns cã-1 vor vinde în altã parte si mult mai scump. Acum, au început încetul cu încetul sã vorbeascã despre averea noastrã. De la 23 de miliarde au trecut la 30, ceea ce e complet fals. Khomeini a spus: «Au plecat cu veniturile din productia de petrol pe un an întreg, trebuie extrãdati si judecati.» Bani-Sadr a afirmat cã în toatã istoria nu existã un om mai rãu decît sotul meu. Bietii americani sînt într-o posturã foarte dificilã: cînd ai de-a face cu nebuni, nu stii ce hotãrîre sã iei si e imposibil sa prevezi viitorul."
MEMORII        297
„15 noiembrie. Atmosfera este îngrijorãtoare, dar trebuie sã-mi pãstrez speranta. Nu vreau sã se poatã spunã într-o zi: «Vai, sãraca je ea, n-a putut sã reziste acestor greutãti!» Mã gîndesc cã ar trebui sa plecãm de aici pentru cã sînt gata sã ridice împotriva noastrã poporul american cu ideile lor despre presupusa noastrã avere. Au început acum sã spunã cã regele trebuie judecat ca un criminal international. Khomeini este pe cale sã distrugã un popor întreg, dar sotul meu e cel care trebuie judecat. Dacã existã Dumnezeu, de ce nu face ceva?"
„16 noiembrie. Scriu la mine în camerã. E o veveritã minunatã care vine des la balconul meu, îi dau arahide, ne-am împrietenit. Am lucrat cu X la manuscrisul Memoriilor regelui, în dimineata aceasta am fost foarte nelinistitã la spital. Mi-e fricã sã nu-1 extrãdeze pe sotul meu sau sã nu sustinã acel tribunal care ar trebui sã-1 judece."
„20 noiembrie. Studentii i-au eliberat pe americanii de culoare, dar unul dintre ei a spus: «Sîntem americani ca toti ceilalti, nu vrem sã profitãm în felul acesta de culoarea noastrã.» Carter a amenintat cã va interveni cu fortã armatã, dacã li se va face vreun râu ostaticilor. Se zvoneste cã un submarin atomic ar fi pãrãsit Filipine.
N-am nici o clipã de liniste, îmi spun: dacã plecãm din Statele Unite si-i omoarã pe ostatici, vor spune: dacã n-ar fi plecat, nu s-ar fi întîmplat asta. Dar dacã mai stãm, vor forma probabil acel Tribunal International... Mã gîndesc la bietii nostri copilasi, îmi doresc sã nu sufere.
Sînt de acord sã mã extrãdeze pe mine singurã ca sã nu fie murdãritã opera sotului meu, care a fost unul dintre cei mai buni suverani ai Iranului, ca nici un soldat american sã nu calce pãmîntul Iranului, ca lumea sã nu devinã un haos din cauza dementei unui fanatic religios."
„27 noiembrie. E ora 10 seara. Regele trebuie operat din nou de calculul lãsat de cãtre chirurg. A venit din Canada un medic german. Interventia ã fost stabilitã pentru mîine, dar din motive de securitate o vor face la noapte.
Aceastã poveste ã Tribunalului International îmi îngheatã sîn-gele, am impresia cã trãiesc precum un condamnat în anticamera
298

mortii. Dacã regele merge în fata unui tribunal, ce vor spune tot' acei conducãtori de stat care timp de ani de zile i-au lãudat munc în folosul Iranului? Oare îl vor condamna si ei? Dacã asa e lumea prefer sã nu mai trãiesc în ea.
Am mers în sala de operatie, sotul meu era foarte calm, îi introduseserã un tub în gît. Ceea ce mi-a frînt inima a fost faptul cã a mai avut putere sã zîmbeascã. în aceeasi clipã, la Teheran se spunea: «Avem dovezi cã sahul nu e bolnav...», iar eu îl vedeam aici cu sonda în gît si cu cearsaful plin de sînge... Mi se rupe sufletul de mila lui. Nu mi se pare drept sã sufere atît, nici cu trupul si cu atît mai putin cu sufletul."
„28 noiembrie. Carter a dat un interviu. A afirmat: «Nu vom ceda santajului», ceea ce poate însemna cã nu are de gînd sâ-1 extrãdeze pe sotul meu. Pentru prima datã, presedintele american mi s-a pãrut curajos: «Considerãm cã guvernul iranian este responsabil de luarea acelor ostatici, a spus el. Cînd sahul a venit aici, nimeni n-a fãcut nici un fel de presiune asupra mea. A fost propria decizie si consider cã am fãcut bine primindu-1. Nu regret nimic si nu cer nimãnui iertare. sahul este liber: cînd sãnãtatea i-o va permite, va putea sã plece»."
Din data de 8 noiembrie, sotul meu îi împãrtãsise presedintelui Carter consternarea lui si-i spusese cã, pentru a nu complica negocierile care se anuntau deosebit de dificile, va pleca din Statele Unite cît de repede va putea. Ideea de a crea un Tribunal International pentru a-1 judeca se pare cã a fost sugeratã de cãtre americani pentru a îmblînzi Teheranul care cerea extrãdarea regelui. Aceastã idee a cãpãtat importantã pentru mine, dupã cum constat acum cînd recitesc cele scrise în carnet, probabil pentru cã presa i-a fãcut un puternic ecou. Dupã o vreme, nu s-a mai vorbit deloc despre acest tribunal, singura amenintare a rãmas extrãdarea care, în ciuda asigurãrilor presedintelui Carter, atîrna deasupra umerilor sotului meu pînã la întoarcerea noastrã în Egipt, în martie 1980, si pînã la moartea sotului meu, patru luni mai tîrziu.
MEMORII        299
Pe la sfîrsitul lui noiembrie, medicii au estimat ca suveranul putea sâ pãrãseascã în curind spitalul, ne-au si precizat de altfel cã aveau pevoie de patul lui. Astfel, am început sã visãm cu usurare la ^toarcerea noastrã la Cuernavaca. Robert Armao 1-a trimis din nou acolo pe adjunctul lui, Mark Morse, pentru a pune vila sub supraveghere si pentru a se asigura cã totul este în ordine. Sosirea noastrã a fost fixatã pentru data de 2 decembrie. Dar pe 30 noiembrie, o nouã veste ne-a dãrîmat: Mexicul, la rîndul lui, ne refuza azilul.
Aceastã rãzgîndire bruscã a presedintelui Jose Lopez Portillo rni se pãrea de neînteles. Dacã guvernul mexican se temea pentru ambasadele lui din tãrile arabe, de ce-si mai reînnoise invitatia si dupã luarea de ostatici de pe 4 noiembrie? Mi s-a dat mai tîrziu o altã explicatie: Fidel Castro 1-a anuntat pe presedintele mexican cã va vota pentru intrarea târii lui în Consiliul de Securitate al Natiunilor Unite cu conditia sã nu ne mai primeascã.
Aflînd despre refuzul Mexicului din gura consulul general al acestei tãri la New York, Robert Armao a rãmas fãrã glas, asa cum a povestit mai tîrziu Pierre Salinger care a reconstituit acest episod.
„«Nu vã cred, a reusit el sã articuleze pînã la urmã. Chiar azi de dimineata am primit confirmarea de la palatul prezidential si totul era în regulã.» Consulul 1-a rugat sã-1 sune el însusi pe ambasador, pe domnul Hugo Margain, care i-a confirmat informatia în urmãtorii termeni: «sahul nu mai este o persoanã doritã în Mexic. Trebuie sã întelegeti cã prezenta lui devine o amenintare a intereselor noastre nationale.» Descurajat, continuã Pierre Salinger, Armao a venit la spital. A stat timp de o orã lîngã camera regelui si s-a întrebat cum sã-i dea vestea îngrozitoare. Apoi a intrat unul dintre membrii corpului de gardã si i-a spus: «E un buletin de stiri la televizor si aparatul lui e deschis, e mai bine asa decît sã-i spuneti dumneavoastrã.»
Dar sahul se uita pe alt canal asa cã nu a aflat nimic, iar Armao a trebuit sâ-1 anunte pînã la urmã. Timp de cîteva clipe, regele 1-a fixat cu privirea, neîncrezãtor: «Dar de ce?» a întrebat el la sfîrsit."1
De cum a fost informatã, Casa Albã a cãutat o solutie temporarã, dupã care a fost informat si Lloyd Cutler, consilierul juridic al
Pierre Salinger, op. cit.
300

presedintiei, în legãturã cu deciziile luate. Totul s-a desfâsurat foarte repede, asa cã atunci cînd eu am fost pusã la curent, nou] nostru loc de exil era deja stabilit: baza aerianã de la Lackland, ia Sân Antonio, în Texas.
Sotul meu a fost cel care mi-a dat vestea, la telefon: „Plecarã în Texas, mi-a spus el. Guvernul american ne cere sã pãstrãm destinatia strict secretã. Sã nu spui nimãnui, nici copiilor."
Cum? Sã plecãm fãrã sã spunem copiilor, fãrã sã stie unde sîn-tem? Pe moment, mi s-a pãrut o cruzime insuportabilã, peste puterile mele, dar am încuviintat si am tãcut. Plecarea noastrã a fost stabilitã pentru a doua zi, la prima orã.
în seara aceea am fost la printesa Ashraf, iar cînd o prietena m-a invitat a doua zi la micul dejun am acceptat, pentru a nu trezi bãnuieli. M-a întrebat ce feluri de mîncare iraniene îmi plãceau si am mintit si eu cum m-am priceput.
în noaptea aceea n-am reusit sã adorm si mi-am petrecut vremea vorbind cu Cambise Atabai. Regele era la spital, iar eu locuiam împreunã cu copiii. Mã gîndeam la ei, la dezamãgirea Leilei, care nu avea decît 9 ani în clipa în care va constata cã am dispãrut fãrã sã le zicem un cuvînt, iar acest lucru mã durea. Ceea ce s-a si întîmplat. De cum s-a trezit a întrebat: „Unde este mama?" si nu 1-a crezut pe domnul Atabai, cînd i-a spus cã am plecat. Era de neconceput pentru mintea ei de copil ca mama sã plece fãrã s-o sãrute. A alergat în camera mea. Nici astãzi nu pot sã povestesc aceastã scenã fãrã sã mã doboare supãrarea. Neîncrederea Leilei, durerea ei descoperindu-mi absenta... Era de-a dreptul înnebunitor.
La primele semne ale diminetii, mi-am adunat cîteva lucruri si am iesit în stradã: în clipa urmãtoare, reflectoarele m-au ametit, toatã presa era acolo, anuntatã nu se stie cum. Cum, mi se interzicea sã-nii îmbrãtisez copiii, iar ei îi informaserã pe ziaristi. M-am urcat într-o masinã a politiei si am plecat pe loc. Era groaznic si amuzant în acelasi timp: parcã eram într-un film cu James Bond. In masina mea erau si oameni de la CIA, si de la FBI, si din toate pãrtile eram înconjurati de masini încãrcate cu agenti de la Securitate. Condus într-un convoi asemãnãtor, regele a sosit si el la aero-
'      MEMORII        301
port. Aici ne astepta un avion militar apãrat de oameni cu cãsti, cu veste antiglont si înarmati cu mitraliere. Ni s-a spus sã urcam. Oare eram amenintati? Mi-am spus în sinea mea în noaptea aceea cã incredibila regizare nu avea alt scop decît acela de a ne înnebuni.
Primirea socantã care ni s-a fãcut la baza din Lackland mi-a întãrit aceastã impresie. De cum am coborît din avion, fãrã nici o explicatie, fãrã sã ne salute, ne-au urcat într-o ambulantã care a demarat în trombã, virînd si frînînd atît de brusc uneori, cã am cãzut unii peste altii — biata doctor Pirnia, care venise cu noi, s-a lovit rãu la cap de plafonul masinii, în cele din urmã masina s-a oprit, ni s-au deschis portierele si am descoperit atunci care era noul nostru refugiu: aripa de psihiatrie a spitalului militar! Regele a fost instalat într-o camerã cu ferestrele zidite, iar eu într-una a cãrei usã n-avea mîner si în tavan era fixat un microfon. Eram stupefiatã, nu-mi venea sã-mi cred ochilor, iar oamenii îmbrãcati în alb care pãreau sã fie acolo pentru a ne supraveghea nu ne spuneau nimic. Cum camera mea avea o fereastrã (ce-i drept cu gratii), am dat fuga s-o deschid. Literalmente mã sufocam, dar o infirmierã mi-a fãcut semn cu capul cã n-am voie sã ating fereastra. Din fericire, a intrat doamna doctor Pirnia între timp. „Spuneti-le cã mã sufoc, dacã nu deschid geamul!"
Au fost de acord sã întredeschidã fereastra si acei zece centimetri de aer proaspãt m-au salvat. Ca sã nu-mi ies din minti, am început sã descriu minutios acea camerã în carnetul meu si i-am fãcut chiar si o schitã.
Cînd a apãrut Mark Morse, eram asa de surescitatã, cã am început sã strig: „Sîntem la închisoare? Carter ne-a trimis la închisoare? Sîntem arestati?"
Mi s-a dat voie sã dau cîteva telefoane si 1-am sunat pe Cambise Atabai la New York, ca si pe alti cîtiva prieteni. Le-am spus tuturor: >,Dacâ nu mai primiti nici o veste de la noi, sã stiti cã sîntem la Lackland într-o resedintã supravegheatã". Eram asa de tulburatã, încît nu rni-am dat seama cã, dacã am fi fost cu adevãrat într-o resedintã supravegheatã, n-am fi avut voie sã comunicãm cu exteriorul.
302

între timp, Robert Arrnao, si el iritat, a mers sã discute cu tarii. Am aflat peste cîteva ore sã fuseserãm cazati acolo doar pe moment si cã urma sã ni se pregãteascã un apartament micm într-unul din imobilele rezervate personalului bazei. Cînd ne-arn vãzut în cele din urmã în camerele acelea micute si plãcut mobilate am rãsuflat usurati.
„Sejurul" nostru la Lackland n-a durat decît douã sãptâmîni si a fost mai cãlduros decît pãrea initial. Generalul Acker, comandantul bazei, a venit sã se intereseze de confortul nostru. Cea mai mare parte a pilotilor iranieni erau formati în Statele Unite, astfel cã prin intermediul acelor aviatori învãtase cu usurintã sã cunoascã si sã iubeascã Iranul. Ne-a spus cã aveau cu totii un mare respect pentru rege. Sotul meu a fost evident bucuros sã audã acest lucru si sã-si dea seama cã era înconjurat de o atmosferã de simpatie si chiar de complicitate (în momentul în care a schimbat cîteva impresii de zbor cu cîtiva dintre ofiteri).
Generalul Acker a fãcut tot ce i-a stat în putintã sã ne îndulceascã exilul: ne-a chemat de mai multe ori la cinã, ni i-a prezentat pe ofiterii lui si, în clipa în care am vrut sã joc tenis, mi-a cãutat un partener din anturajul lui. Tenisul, de fapt sportul, în general, este o terapie pentru mine, un mod de a rezista fizic si psihic. Chiar si astãzi, în toiul celor mai grele încercãri, tenisul mã ajutã sã nu mã prãbusesc. Trebuia sã fac un efort fizic ale cãrui efecte benefice le percepeam imediat. Era singurul meu spatiu de libertate, pentru cã generalul, îngrijorat pentru siguranta noastrã, spusese politicos sã nu ne depãrtãm de imobil. Totusi, aveam voie sã ne plimbãm prin împrejurimi, împreunã cu doi dintre ofiterii nostri, cu coloneii Jahanbini si Nevissi, urmati si ei de Securitatea americanã. Coloneii iranieni considerau opresiv acest lucru, iar eu rîdeam de ei:
— Ei bine, acum aflati pe pielea voastrã cît e de rãu sã fii tot timpul urmat de garda de corp. înainte vã spuneam adesea acest lucru, dar nu mã credeati.
MEMORII        303
Astfel rîdeam uneori în captivitatea noastrã. Pentru a ne arãta simpatia lor, ofiterii americani ne aduceau casete sau tricouri care îl ridiculizau pe Khomeini.
Cu toate acestea, pe 7 decembrie 1979, ne-a lovit o veste teribilã: Shahriar Shafiq, fiul printesei Ashraf, fusese ucis la Paris. Chiar cînd se pregãtea sã intre în casa surorii lui, care locuia în vila pupont din arondismentul al XVI-lea, un motociclist i-a tras un glont în ceafã si, înainte de a pleca, 1-a mai împuscat o datã, ceea ce i-a fost fatal.
în vîrstâ de 34 de ani, ofiter de marinã, Shahriar era foarte respectat si iubit atît de rege, cît si de mine. Aflîndu-se încã în Iran, în momentul Revolutiei Islamice, a reusit sã plece din tarã traversînd Golful Persic la bordul unei micute ambarcatiuni. Odatã scãpat, a încercat sã organizeze rezistenta. Iubit si admirat în Marinã pentru modestia si calitãtile lui de ofiter, a pãstrat legãtura cu multi dintre colegii lui rãmasi în Iran. Sotul meu a avut o discutie îndelungatã cu el în Bahamas, cu trei sau patru luni mai devreme, si Shahriar i-a spus cã avea de gînd sã continue lupta. Era unul dintre acei oameni pe care oricînd te puteai baza.
Moartea lui 1-a aruncat pe rege într-o disperare mutã. Distrusã, printesa Ashraf a venit la noi la Lackland, unde am putut sã plîn-gem împreunã. Dumnezeule, cînd se va opri acest vîrtej ucigas? Unul dupã altul, dispãreau toti oamenii care înâltaserâ Iranul.
Dupã cum era de asteptat, Sadegh Khalkhali, preotul însetat de sînge de la Teheran, si-a revendicat si aceastã nouã crimã, prevenind întreaga lume cã „asasinatele vor continua pînã cînd vor fi eliminati toti lacheii mizerabili ai sistemului decadent". Franta nu 1-a descoperit nici pînâ azi pe asasinul lui Shahriar Shafiq.
Probabil cã supãrarea a agravat starea de sãnãtate a regelui. Nu era supravegheat de nici un medic si splina lui se mãrea continuu. Profesorul Flandrin, pe care 1-am anuntat despre acest lucru la telefon, mi s-a pãrut îngrijorat si s-a mirat cînd i-am spus cã îi prescriseserâ din nou Clorambucil. „O nouã aberatie", avea sã scrie el mai tîrziu.
Dar nici pentru sãnãtatea suveranului, nici pentru Casa Albã care dorea sã ne vadã mai repede plecati din Statele Unite, situatia
304

noastrã de la Lackland nu mai putea dura. Dar unde sã Departamentul de Stat ne-a anuntat ca pînã si Africa de Sud, declarase initial cã ne poate primi, si-a retras invitatia. Era foart dureros, aveam senzatia cã sîntem niste paria în ochii întregii lum[ chiar si pentru tãrile cu un regim nu prea democratic, cum ar f Africa de Sud, în care se mai practica apartheidul, si unde, oricum n-as fi vrut sã merg.
în cele din urmã, pe 12 decembrie, secretarul general al Casei Albe, Hamilton Jordan, ne-a înstiintat cã suveranul din Panama era de acord sã ne primeascã. El ne-a adus o invitatie oficialã din partea generalului Omar Torrijos. Nu puteam face altceva decît sã acceptãm.
Mai rãmînea doar sã ne ocupãm putin si de sãnãtatea sotului meu. Doctorul Benjamin Kean, care a fost la originea operatiei din New York, a venit sâ-1 examineze pe rege împreunã cu doctorul Williams, care fusese si el prezent în echipa operatorie de la New York. si unul, si celãlalt au considerat indispensabilã ablatiunea splinei. Dacã era ceva urgent, se pare cã administratia americanã era de acord sã se facã acesta operatie în Statele Unite, desi domnul Hamilton pãrea foarte interesat sã pãrãsim tara cît mai curind posibil. „Sã plecãm, a hotãrît sotul meu, si-o sã fac eu operatia mai tîrziu, în Panama."
Casa pe care ne-au oferit-o acolo se afla pe insula Contadora, în Arhipelagul Perlelor, la treizeci de minute cu avionul sau cu elicopterul de orasul Panama. Era casa ambasadorului panamez, Gabriel Lewis, care fusese de acord sã ne-o punã la dispozitie. Cînd am coborît, ne-a surprins cãldura teribilã de acolo, iar noi veniserãm cu haine de iarnã.... Vila avea patru camere, dintre care una foarte mare ocupa tot etajul întîi. Avea si balcon. Acolo 1-arn instalat pe sotul meu. Avea nevoie de odihnã, de putin confort în starea de obosealã teribilã în care se gãsea, dar n-am reusit sã i-1 ofer. Dacã închideam fereastra, se sufoca, dacã o deschideam, se fãcea un curent îngrozitor, ceea ce nu era indicat în situatia lui-Cînd mã uitam la el, îngrijorarea mã înnebunea: ce pot face pentru el pe insula aceasta minusculã unde nu cunosteam pe nimeni?
MEMORII        305
Din primele zile petrecute în Panama pãstrez amintirea unei tristeti cumplite. Cîteva rînduri din carnetul meu stau mãrturie:
„16 decembrie. Regele nu se plînge niciodatã, stã calm si e arnabil, indiferent ce se întîmplã. Cît mai are de trãit? Nu stiu. Asa de bolnav în mijlocul acestei insule pierdute în Oceanul Pacific, 00iedã si cãlduroasã... Bietul meu sot! Insulele mã sufocã, chiar dacã sînt foarte frumoase si oamenii foarte amabili. Astâ-searã vãd totul în negru, sînt terminatã. Pînã si oftatul meu sunã altfel. Nu am nici o altã solutie, decît sã rãmîn în viatã pentru sotul si copiii mei. Toti iranienii exilati sînt nefericiti."
„18 decembrie. Tinerii panamezi au manifestat în fata Ambasadei Americane; generalul Torrijos ne-a spus sã nu fim îngrijorati. Sper cã nu vom crea probleme si aici. Dacã da, unde ne mai ducem? Nu mai rãmîne decît Egiptul si nu e sigur cã americanii ne vor lãsa sã mergem acolo."
„19 decembrie. Se împlinesc zece zile de cînd regele nu se simte bine. S-a hotãrît cã trebuie operat la splinã, dar cînd? si unde? Sînt foarte nelinistitã. Trec de la sperantã la disperare, zilele mele se scurg într-un haos complet, îl admir pe omul acesta care, în ciuda durerii, mai are puterea sã-si pãstreze zîmbetul. A mai slãbit, iar ochii i-au devenit imensi, în anumite momente, îi surprind nelinistea din priviri. Doamne, tine-1 în viatã!"
Din fericire, copiii au putut sã vinã la noi de Crãciun, împreunã cu mama. Trãiau departe de noi, dar mãcar nu erau obligati sã suporte aceastã rãtãcire îngrozitoare, umilitoare, distrugãtoare. Casa de aici era prea micã pentru toti, asa cã am închiriat o vilã din apropiere. Aceste zile de vacantã au fost ca o pauzã în nesfîrsitul nostru calvar. Ne-am plimbat cu totii si ne-am scãldat împreunã ca pe vre-ttiea, atît de îndepãrtatã, cînd mergeam la Kish. Mi-am reluat partidele de tenis avînd ca partenerã o uruguayanã, Mariella, care Muncea la un hotel din apropiere si a cãrei bunãtate rn-a restabilit din punct de vedere moral. Regele se simtea putin mai bine si ve-nea adesea sã se uite la noi cum jucam. A jucat chiar cîteva mingi! Aceste clipe furate nefericirii care ne coplesise mi-au rãmas în
306

memorie ca niste tandre amintiri, într-o dupã-amiazâ, n-arn ma-rezistat ispitei de a face schi nautic, trecuse atîta timp de cînd n mai fãcusem... Atunci, am avut surpriza sâ-i aud pe cei de la Secu ritate fluierînd, i-am vãzut agitîndu-se în toate felurile, fãcîndu-^-semne: golful era plin de rechini, iar noi habar n-aveam.
în zilele acelea, regele a acordat un interviu televizat ziaristuluj britanic David Frost. I-a spus cã fanaticii religiosi din Iran nu întelegeau lumea modernã si ca aveau sã facã mult rãu târii. A încercat sã rãspundã cu sinceritate la fiecare întrebare, fãrã sã disimuleze îndoielile. Astfel, în momentul în care ziaristul 1-a întrebat care sînt motivele Revolutiei Islamice, suveranul i-a rãspuns asa: „V-atn spus deja, domnule Frost, tot nu pot sã înteleg ce s-a întîmplat." întrebat despre pretinsa lui „nebunie a grandorii", a rãspuns sincer: „Oare nebunia grandorii contribuie la stabilitatea regiunii din vecinãtatea Oceanului Indian?" în fine, la întrebarea legatã de SAVAK, al cãrui rol si imagine reprezentau un posibil pericol la adresa monarhiei, regele a dat urmãtoarea replicã: „Aveau posibilitatea sã impunã ceea ce credeau cã e bine pentru tarã si e posibil sã se mai fi si înselat."
Autoritãtile panameze 1-au desemnat pe doctorul Adan Rios sã supravegheze evolutia bolii suveranului. Cancerolog format în Statele Unite, serios si aparent competent, domnul Rios a venit de mai multe ori în luna ianuarie 1980 sã-1 ausculteze pe sotul meu si sã-i facã prelevãrile de sînge de care avea nevoie.
Mai tîrziu, aveam sã aflu cã avusese loc deja o disputã diplomaticã pentru a se afla dacã regele va fi operat la Spitalul Gorgas, aflat în zona americanã a canalului si condus tot de cãtre americani, sau la Centrul Medical Paitilla, condus de cãtre panamezi. Doctorul Kean si doctorul Williams luptau pentru Spitalul Gorgas; doctorul Rios înclina spre Paitilla. Pînâ cînd, în februarie, constatînd ca ablatiunea nu mai putea fi amînatã, 1-au internat în mare grabã la Paitilla pentru o serie de examinãri preliminare.
Acesta este momentul în care a izbucnit altercatia dintre medic11 americani si cei panamezi, altercatie care avea sã se sfîrseascâ, pu
MEMORII        307
si simplu, prin anularea operatiei, cu riscul de a grãbi moartea sotului meu.
între timp, evident foarte îngrijoratã, 1-arn rugat pe profesorul Flandrin sã vinã pînã în Panama, astfel cã a stat si el în primele rînduri ale acestui rãzboi de susceptibilitãti, ale cãrui efecte le-am simtit si eu, si sotul meu.
Citez aici din povestirea profesorului Flandrin, bogatã în informatii referitoare la acest episod dramatic al exilului nostru:
„M-a sunat din nou Maiestatea Sa Regina, care m-a rugat de data aceasta sã mã duc în Panama si sã evaluez situatia. Sosirea mea n-a fost declaratã în mod oficial. Am luat un Concord de la Air France pînã la New York, unde am rãmas în tranzit pentru un zbor Braniff spre Panama City. Cînd am coborît din Concord la Aeroportul Kennedy, am avut surpriza sã aud anuntul: «Domnul Flandrin este rugat sã vinã la biroul de informatii.» M-am gîndit imediat cã se întîmplase ceva râu. Nu. Mesajul care îmi era destinat era cu totul altul, dar asta nu înseamnã cã mi-a micsorat teama. Mi se cerea sã-1 sun pe domnul Robert Armao la domiciliul lui din New York. M-am gîndit cã urma sã-mi transmitã oral ce avea de comunicat. Am vorbit la telefon cu sotia lui, care mi-a spus pur si simplu cã Bob dorea sã mã informeze cã nu trebuia sã-mi continuu cãlãtoria, ci sã merg la el acasã, sã-1 vãd pe pacient. Asa cã n-am mai luat avionul Braniff si am plecat cu taxiul la adresa indicatã. Toate acestea pãreau sã confirme ipoteza pesimistã care mi se fixase în minte. Taxiul s-a oprit în fata unei locuinte putin neobisnuite pentru mine, într-o zonã destul de centralã a New York-ului. [...] Nu i-am pus întrebarea care-mi stãtea pe limbã, dar mi-am dat seama din atitudinea lui cã nu apãruserã probleme noi de sãnãtate pentru Maiestatea Sa. Am fost stupefiat si i-am spus cã trebuia sã anunte pe loc la Panama cã nu soseam cu zborul acela. M-a linistit spunîndu-mi cã nu era nici un fel de problemã. Am îndrãznit totusi sâ-i cer mai multe informatii, încercînd în acelasi timp sã rãmîn cool. [...]
N-am avut de ales si a trebuit sã beau tãriile pe care Bob mi le-a oferit si lãudat, iar în loc de orice explicatie, sã mã multumesc cu promisiunea cã ne vom vedea cu «totii» a doua zi de dimineatã
308

pentru a «sta de vorbã». Asadar, fusesem «arestat» în mijlocul cãlãtoriei si asteptam sã vãd dacã nu mã bagã chiar la închisoare încîntãtorul meu tovarãs rn-a dus într-un hotel si s-a întors dupã mine a doua zi de dimineatã... ca sã mã ducã în... biroul particular al doctorului Kean! Turbam! Benjamin Kean era acolo, jovial, fumînd ca de obicei un trabuc gros. Era acolo si colegul lui, doctorul Williams, cu pãrul alb, cu fata galbenã si cu un zîmbet discret. Mai erau acolo, în afarã de Armao, încã trei sau patru persoane pe care nu le cunosteam. Atentia tuturor era concentratã asupra mea. Aveam mai degrabã impresia cã mã aflu în fata unui juriu sau în fata unui tribunal, decît cã sînt cu niste prieteni la un pahar. Lucrurile s-au petrecut repede. Am cerut sã mi se dea niste explicatii clare, aducîndu-le aminte cã Maiestatea Sa Regina mã chemase expres si cã fãrã un contraordin din partea ei doream sã-mi continuu cãlãtoria. Doream o explicatie pentru aceastã oprire, ca sã nu-i spun arestare. Bineînteles cã s-au grãbit sã mã linisteascã; Kean mi-a explicat în bine cunoscutul sãu stil strãlucitor cã el era «medicul personal al Maiestãtii Sale», cã el era cel responsabil, cã una, cã alta... Pe scurt, cã n-aveam de ce sâ-mi mai dau osteneala sã mã duc în Panama! în ceea ce mã priveste, eram hotãrît sã mã duc, trecuse de mult timpul naivitãtilor candide. Le-am spus din nou ca, fiind chemat chiar de cãtre pacient, numai el singur era în mãsurã sã mã opreascã din drum si cã aveam de gînd sã plec chiar în dupã-amiaza aceea cu avionul Braniff, pe care trebuia sâ-1 iau cu o zi înainte..., dacã nimeni din asistentã n-avea nimic împotrivã. Siguranta mea si-a fãcut efectul. Am stat o lunã în Panama, fãrã sã pot comunica deloc cu sotia mea, care trebuia sã înteleagã si ea ce putea de la televizor. Eram hotârît sã nu mã interesez deloc de doctorul Kean si sã fac ceea ce mi se pãrea mie necesar.
Episodul de la New York a fost unul de cea mai joasã spetã. Cel de la Panama — ca si deciziile luate în Mexic — a fost un episod al subordonãrii problemelor medicale calculelor sordide ale unei poli" tici de calitate inferioarã. Ajuns la Panama City, am fost pus în legãturã cu doctorul Adan Rios. Aveam în sfîrsit în fata mea un medic pregãtit pentru sarcina care i se dãduse. N-am avut nici o problema
MEMORII        309
în a ne întelege, în a ne alcãtui o listã cu dificultãti si a ne sfãtui în privinta lor. Primele contacte cu medicii americani de la Spitalul Gorgas au avut loc fãrã nici un fel de probleme. Dupã ce am vãzut pacientul în vila în care fusese cazat pe insula Contadora, am fãcut urmãtoarele constatãri: radioterapia de la New York, desi nu fusese fãcutã la timp, reusise sã elimine ganglionii din partea subclavicu-larã stingã, al cãror caracter agresiv îmi fusese indicat de biopsie; cu toate cã, practic, nu mai beneficia de chimioterapie, bolnavul era pancitopenic, avînd în special o puternicã trombopenie si o neutro-penie adîncã, contrastînd cu o bunã tolerantã clinicã, începeau sã aparã si cîteva elemente de suprainfectie respiratorie, care nu erau însã deocamdatã grave. Splina devenise enormã, mult mai mare decît era în 1974. Se pãrea cã aceastã crestere era de datã foarte apropiatã, deci o crestere rapidã, care mã fãcea sã mã tem de o localizare la nivelul splinei a limfomului agresiv, mai degrabã decît de o revenire a sindromului limfoproliferativ initial. Problema era clarã, trebuia sã stim care era situatia mãduvei pentru a vorbi despre hipersplenism sau despre extinderea tumoralã a mãduvei în mecanismele de citopenie periferice. Adan Rios era de acord cu analiza, mea; Kean si Williams erau încã la New York, deci am putut sã pun în practicã pe loc ultimul meu act liber în calitate de medic, luînd o probã de mielogramâ, analizã suportatã de cãtre pacient cu calmul sãu obisnuit.
Acestea se petreceau chiar a doua zi dupã venirea mea în Panama. Nu aveam nici un motiv pentru a pierde timpul. Am luat împreunã cu Adan Rios un avion micut cu elice si am plecat pe istm. Acolo, la Spitalul Gorgas, am realizat coloratia mielogramei si am examinat frotiul. Am avut parte de o surprizã plãcutã, aproape nesperatã: mãduva era foarte bogatã în celule, fãrã nici un alt element limfoid anormal. Exista un grad oarecare de hiperplazie eritoblas-ticã, pentru care am cãutat semne de hiperhemolizã imunologicã adãugatã, în acel moment, mai exista sansa ca acea cãdere splenicã sã mai fie încã localizatã si ca pancitopenia sã fie legatã de hipersplenism. [...] Dupã splenectomie intentionam sã încep o polichi-mioterapie de tip CHOP (sau o schemã cu dozã puternicã din acest
310

tip). Adan Rios care avea o experientã îndelungatã în chimioterapie ajunsese si el la aceleasi concluzii.
I-am împãrtãsit deci Maiestãtii Sale propunerile noastre terapeutice si am început sã ne gîndim la conditiile practice necesare unei astfel de interventii, într-o primã fazã, conditiile chirurgicale nu pãreau sã ridice probleme speciale si, oricum, nu asta ne interesa cel mai tare. Conditiile de reanimare hematologicã riscau, în schimb, sã ne facã niste probleme mai serioase. Asa cã Adan Rios a luat legãtura cu domnul D. Anderson si a sunat-o pe Jane Hester, a cãrei reputatie în materie de reanimare transfuzionalã si de transfuzie de globule albe nu lãsa nici o urmã de îndoialã. Experienta ei în ceea ce priveste separatorii de celule IBM ni se pãrea un atu pretios, de care nu voiam sã ne lipsim. Adan Rios o cunostea si ea a fost de acord sã vinã împreunã cu un inginer IBM, pentru cã era nevoie de un separator de celule IBM, care nu exista în Panama.
Treaba noastrã pãrea deci sã se desfãsoare în conditii rezonabile, în aceastã situatie, 1-am sunat pe Kean sã-1 informez cã situatia pacientului îmi cerea sã rãmîn aici. Asa cã a venit si el în Panama. A sosit la Contadora împreunã cu doctorul Williams. Le-am spus care era situatia si le-am împãrtãsit intentia mea de a-i face regelui o splenectomie. A urmat o ceartã între mine si doctorul Kean. El nu era de acord cu splenectomia, nu din motive de strategie, pe care am fi putut sã le discutãm, ci pentru cã estima cã splenectomia era foarte periculoasã, sfîrsindu-se în majoritatea cazurilor cu moartea pacientului! I-am citat cã rata mortalitãtii în cazul splenectomiei este mai micã de l %!
Maiestatea Sa a confirmat cã era de acord cu mine, asa cã doctorul Kean a trebuit sã accepte si el deciziile mele. în mod evident, lucrul de care se temea era sã nu-i scape afacerea din mînã si cu zîmbetul pe buze 1-a anuntat pe rege cã «avea sâ-1 cheme pe cel mai mare chirurg care exista»! Toatã lumea si-a tinut respiratia, iar el a pronuntat numele lui Michael De Bakey. Numele îmi spunea ceva, evident, era un mare specialist în chirurgia cardiovascularã, dar, dupã pãrerea mea, nu aveam nici un element potrivit ca sã pot judeca pertinenta acestei alegeri. Maiestatea Sa n-a rectionat pe loc, auzind acest nume: ori nu i-a spus nimic, ori n-a lãsat sã se vadã.
MEMORII        311
jCean a pãrut foarte surprins, pentru cã era convins ca numai acel (jurne va avea un efect magic asupra stãrii de spirit a pacientului. Adan Rios si Jane Hester, în schimb, si-au manifestat stupefactia si s-au opus din toate puterile. Eram de fatã cînd Jane Hester i-a spus jvlaiestãtii Sale ceea ce gîndea: i-a spus foarte ferm si fãrã nici un ocol cã De Bakey n-avea nici o legãturã cu chirurgia cancerologicã abdominalã si cã tot ce se petrecea acolo era o aberatie. Eu nu aveam cum sã intervin în situatia datã si am spus doar cã nu depindea de mine sã aleg dintre mai multi chirurgi americani pe care oricum nu-i cunosteam. Kean a înteles cã fusesem neutralizat din acest punct de vedere si cã nu-i mai rãmînea decît sâ-i considere pe Adan Rios si pe Jane Hester drept cantitãti neglijabile, ceea ce nici n-a întîrziat sã facã.
Aceastã strategie n-avea însã sorti de izbîndã, pentru cã americanii nu-i luaserã în calcul si pe panamezi. Exista, într-adevãr, deasupra lui Adan Rios o ierarhie medicalã care nu accepta sã se petreacã ceva pe teritoriul tãrii lor, fãrã consimtãmîntul si participarea ei. Rolul mai tulbure sau mai putin tulbure al unora dintre actori, în special al doctorului Garcia (altul decît cel din Mexico), chirurg la Clinica Paitilla, interferentele politice care au avut loc între guvernul american si generalul Torrijos sînt destul de clare si nu e treaba mea sã vorbesc despre ele. Vreau doar sã precizez cã actiunea noastrã medicalã se petrecea pe fondul unor negocieri între administratia Carter si Teheran pentru recuperarea ostaticilor. Aceastã realitate devenise deja palpabilã, chiar si pentru mine.
Timpul trecea, se irosea. Apãruserã alte discutii între americani si panamezi, legate de locul în care urma sã aibã loc operatia: la Spitalul Gorgas sau la Clinica Paitilla? Relatiile începeau sã se deterioreze. De Bakey sosise într-adevãr cu avionul lui special, cu asistent, anestezistã, infirmierã, toate acestea precedate de un interviu la plecarea din Huston. De la perioada de tãcere absolutã în care trãisem, trecusem la cea a flashurilor si a televiziunii în direct. Aceastã laturã a problemei nu le-a plãcut deloc panamezilor, iar, pe de altã parte, Kean a pus paie pe foc cu o declaratie intempestivã datã unui ziar american. Se subîntelegea cã medicina panamezã nu
312

era capabilã sã rezolve acesta situatie medico-chirurgicalã, de aceea a fost nevoie sã fie chemat chirugul american providential etc.
Din clipa aceea, a început rãzboiul între cele douã tabere Maiestatea Sa a fost dus la Panama City si spitalizat la Clinica Paitilla, pentru cã intervenise o complicatie respiratorie, în momentul acela, eram singurul ferit de lovituri pentru cã nu apartineam nici unei pãrti; fiecare încerca sã mã atragã de partea lui si sã rnã foloseascã apoi împotriva celorlalti. De Bakey era, pur si simplu prietenos si simpatic cu mine. Chirurgul panamez, Garcia, mi-a expus punctul lui de vedere, într-o zi, m-a întrebat: «Avem noi nevoie de vedeta aceea, de De Bakey? Splenectomia nu e o problemã pentru mine, pot s-o fac cu mîna stingã si cu dreapta la spate!» I-am spus cã era vorba despre o splinã foarte mare, cu o hemopatie malignã în plinã desfãsurare si aceste lucruri cereau o atentie deosebitã. Regele era perfect constient de bãtãlia care se dãdea, iar aceasta o dovedeste remarca pe care a fãcut-o într-una din zilele acelea: «Domnule Flandrin, sînteti ca elvetienii în pozitie neutrã fatã de beligeranti!»
Din tensionatã, situatia a devenit de-a dreptul conflictualã: militarii panamezi au înconjurat Clinica Paitilla, aflatã foarte aproape de Hotelul Holliday Inn, unde eram noi. Nimeni nu avea voie sã intre, iar acest lucru era valabil si pentru medicii americani, si pentru mine. Politia a început sã ne verifice camerele si ne-a fãcut cârduri plastifiate cu fotografiile noastre, pe care le-au luat cu ei; asta fãcea parte oarecum din serviciul antropometric... înarmati cu aceste permise de trecere, am putut, în sfîrsit, sã iesim din hotel si sã ne ducem la Patailla, bineînteles, stînd permanent în perimetrul camerelor de luat vederi. Aici, a avut loc un fel de masã rotundã cu autoritãtile panameze si cu americanii. Nu-mi dãdeam deloc seama care era subiectul discutiei, dar a reiesit cã doctorul De Bakey putea sã participe la operatie, dar nu sã o si conducã. Ne-am dus sã examinãm bolnavul. Maiestatea Sa era în costum si ne-a primit într-o atmosferã glacialã. A ascultat argumentele si, din cîte îmi aduc aminte, concluzia a fost cã nu era nici o grabã, cã oricum pneumopatia, pe care o avea atunci, avea sã revinã la cîteva zile dupa
MEMORII        313
operatie etc. Am tâcut tot timpul, n-am participat la dezbatere, în clipa în care trebuia sã iesim din camerã si ceilalti medici începuserã sã se retragã, am rãmas în mod ostentativ nemiscat. Regele mi-a fãcut semn de încuviintare si am rãmas singur cu el. Panamezii si americanii se uitau unii la altii cu coada ochiului si n-au reactionat în nici un fel. Maiestatea Sa m-a întrebat direct: «Domnule Flandrin, credeti cã trebuie sã mã las operat aici?» La care i-am rãspuns: «în mod sigur nu, n-am nici un fel de încredere în ceea ce se poate întîmpla». Mi-a rãspuns: «Asta e si pãrerea mea». Dupã cîteva cuvinte, am iesit si eu.
Neîncrederea mea nu era îndreptatã împotriva unei sau alteia dintre echipele medicale, pentru cã nu le cunosteam nici pe una, nici pe cealaltã. Neîncrederea mea se datora atmosferei îngrozitoare care domnea acolo si care mi se pãrea complet incompatibilã cu ceea ce aveam noi de gînd sã facem. Nu era vorba despre o simplã splenectomie, ci de prima etapã a unui lant de decizii medicale. si aceastã cascadã avea sã fie si lungã, si dificilã. Era necesarã o liniste elementarã si tocmai aceasta lipsea cu desãvîrsire.
Eram deja de aproape o lunã în Panama, iar decizia pe care o luasem împreunã cu Adan Rios, chiar a doua zi de la sosirea mea, nu fusese nici acum îndeplinitã. Starea clinicã a bolnavului, lãsat fãrã nici un fel de terapie, începuse sã se înrãutãteascã si nu mã gîn-deam decît la evolutia anatomicã ineluctabilã a limfomului, cãruia i se dãduse frîu liber. Ultima sansã era sã plece din Panama si sã încerce sã actioneze. Echipa americanã, indiferent de responsabilitatea ei din momentul acela, ajunsese la aceeasi concluzie. Se stie acum în ce grad influentau totul interesele politice ascunse si imposibil de dezvãluit. Eu nu eram la curent cu nimic, normal, dar era clar cã se tinea cont de consideratii dincolo de domeniul medical, într-o zi, pe cînd stãteam de vorbã în camera mea cu De Bakey, acesta a primit un telefon din Statele Unite. Interlocutorul lui îl întreba (aceasta se petrecea în ultimele zile petrecute în Panama) dacã o interventie chirurgicalã era într-adevãr necesarã. De Bakey a rãspuns cã el nu era decît chirurgul si cã decizia de splenectomie era a mea, dar cã pãrea într-adevãr necesarã si urgentã. Dupã care a
314

anuntat: «Dar vi-1 dau pe profesorul Flandrin care este aici cu mine si care vã poate da argumente». Cred cã era Hamilton Iordan la telefon. I-am recitat cupletul meu si i-am spus cã era tîrziu deja si cã trebuia actionat cît mai repede. Pe cît am putut întelege, o interventie la Panama în momentul acela îl deranja cumplit.
Dupã întrevederea de la Patailla, s-a asternut o «pace» relativã. La ordinea zilei era un fals adevãr, în care nu credea nimeni: infectia respiratorie ne obliga sã amînãm operatia pentru mai tîrziu. Asa cã toatã lumea s-a retras si s-a pus pe asteptat."
Fãrã îndoialã cã încurcãtura lui Hamilton Jordan, evocatã discret de cãtre profesorul Flandrin, se explicã prin strategia adoptatã de Panama pentru a încerca sã rezolve criza ostaticilor. Aceastã strategie presupunea arestarea sotului meu. Exista oare aprobarea Casei Albe? Nu stiu. Dar e evident cã, operat, regele n-ar fi putut locui decent într-o casã supravegheatã.
încã din prima noastrã zi în Panama, generalul Torrijos a sperat sã joace un rol în eliberarea ostaticilor de la Teheran si astfel sã-1 scoatã pe prietenul lui, Carter, din acest impas dramatic. Generalul voia sã-i multumeascã în felul acesta presedintelui american care, la începutul anului 1978, convinsese Congresul sã înapoieze canalul statului Panama. Astfel, prin dorinta initialã de a veni în ajutorul presedintelui, se explica si ospitalitatea lui Omar Tarrijos în ceea ce ne privea.
Pe moment n-am stiut nimic, dar am avut foarte repede un sentiment de nesigurantã în Panama, impresia cã, sub zîmbetele de bun venit, se ascundeau intentii mai putin mãrturisite, într-o zi, am descoperit într-o debara din spatele casei un magnetofon si o instalatie electrica, despre care am înteles repede cã serveau la înregistrarea convorbirilor noastre telefonice. Se gîndea oare generalul sã ne extrãdeze în schimbul ostaticilor? Nu, fãrã îndoialã, americanii erau împotriva acestui lucru, cel putin public. Cãuta doar un subterfugiu pentru a-i îndupleca pe cei de la Teheran si pentru a gãsi un deznodãmînt.
Iar acesta i-a fost oferit chiar de cãtre Iran, care a trimis în P2" nama doi avocati însãrcinati sã depunã o cerere oficialã de extrã-
MEMORII        315
dare. Maestrii Christian Bourguet, de nationalitate francezã, si Hector Villalon, argentinian, au sosit împreunã în timpul sãrbãtorilor de Crãciun, pe care Ie petrecuserãm în familie pe insula Contadora. Bineînteles cã nu ne-au spus nimic, dar, în cursul lunii ianuarie, presedintele statului Panama, Aristides Royo, ne-a informat în legãturã cu acest lucru si ne-a sfãtuit foarte amabil sã ne cãutãm un avocat care sã ne apere de o amenintare din Teheran. Despre ce era vorba? Atunci ne-a spus cã doi avocati lucrau la alcãtuirea unui dosar cu asa-zisele „crime ale sahului". Nu ni s-a pãrut deloc normal sã alegem un panamez care sã ne apere de astfel de acuzatii, pentru cã el n-ar fi putut sã mãsoare nici opera sotului meu, nici sã-si dea seama de dementa acestui proces început de cãtre islamisti. Totusi, aceastã dezvãluire a început sã ne îngrijoreze în legãturã cu adevãratele intentii ale autoritãtilor de aici.
Generalul Torrijos, care nu rata nici o ocazie de a ne linisti, dorea, de fapt, sã scoatã un profit din aceastã cerere de extrãdare, pentru a da un gaj Teheranului. Cum? Am aflat mai tîrziu. Legea panamezã spunea cã în urma unei cereri de extrãdare, autoritãtile erau obligate sã aresteze persoana respectivã. Generalul cãuta sã se convingã cã arestarea regelui va avea un asemenea impact, cã numai acest simplu gest putea sâ-i determine pe studentii islamisti sã-i elibereze pe ostatici. Potrivit istoricilor, Sadegh Ghotbzadeh, care era pe atunci la presedintia Republicii si care îi trimisese pe cei doi avocati, credea si el cã va putea sã-i înduplece pe studenti numai prin anuntul ca sotul meu era retinut într-o resedintã supravegheatã.
în timp ce avocatii lucrau la alcãtuirea dosarului de extrãdare, pe plan medical, cele douã echipe se râzboiau asa cum a descris profesorul Flandrin. Dacã nu aveam informatii în legãturã cu amploarea realã a amenintãrilor ce planau deasupra capetelor noastre, simteam cel putin tensiunea pe care o provocau gesturile si faptele noastre. Unii dintre ziaristi, cei pe care îi cunosteam mai bine decît pe altii, ne repetau mereu: „Plecati din Panama, e periculos", într-o zi, Mark Morse, asistentul lui Armao, care se ocupa de problemele noastre cotidiene pe insulã, a dispãrut pur si simplu. Am descoperit mai tîrziu cã fusese arestat de cãtre oamenii din Securitatea
316

panamezã. Pentru a obtine eliberarea, Armao a trebuit sã alertez Casa Albã. în cele din urmã, ne-am dat seama cã telefonul nostru nu mai functiona. Cînd am observat, mi s-a spus cã, într-adevâr firul fusese tãiat pentru cã... nu plãtisem factura! Au restabilit legã, tura, dar, în mod curios, timp de trei zile a fost imposibil sã-i gãsim la telefon pe generalul Torrijos si pe ambasadorul sãu, Gabriel Lewis în casa cãruia locuiam.
în acest context irational, am sunat-o pe Jehan Sadat care ne cerea regulat informatii despre noi. întelesesem, în cele din urma cã nici un medic nu-1 va opera pe sotul meu în Panama si cã situatia noastrã era fãrã scãpare. Eram convinsã cã sînt ascultatã asa cã, în starea de zãpãcealã în care mã aflam, i-am spus s-o sune pe cumnata mea la New York si sã afle de la ea ce se tesea în jurul nostru, fãrã sã mã gîndesc cã si pe ea o ascultau. Jehan Sadat a înteles si mi-a spus: „Veniti în Egipt, vã asteptãm".
Sotia presedintelui egiptean avea sã relateze acest episod în Memorii, în felul urmãtor:
„Farah m-a sunat din Panama în martie 19SO: «Jehan, situatia noastrã e disperatã. Cancerul sotului meu i-a atins splina si, dacã nu se opereazã, va muri. Nu pot sã am încredere în nimeni.» «De ce, Farah, de ce?» Pãrea gata sã izbucneascã în plîns. «Nu stiu, e greu de explicat la telefon, mi-a spus ea pentru a-mi sugera cã linia era ascultatã. Dar trebuie sã plecãm imediat din Panama. Sînt niste rapoarte alarmante.» stiam foarte bine la ce fãcea aluzie pentru cã auzisem si eu zvonurile care spuneau cã statul Panama intentiona sã negocieze cu Khomeini, sã-1 trimitã pe sah în Iran, la moarte sigurã. «Dar, Farah, si operatia?» «Vai, nu stiu ce sã fac, Jehan! Trebuie sã-1 scot din spitalul acesta.» stiam exact ce voia ea sã spunã, desi refuzam sã cred asa ceva. Oare Khomeini avea de gînd sã meargã pînã-ntr-acolo, încît sã-1 ucidã pe sah chiar pe masa de operatie? «Nu poti sã chemi medici americani sã-1 opereze?» «Guvernul din Panama nu le dã autorizatia sã intre», a rãspuns ea cu voce tremurãtoare. «Dar în mod sigur, guvernul Statelor Unite poate interveni în favoarea lor.» «Guvernul american? a întrebat Farah cu amãrãciune. Ne-a ajutat cît pentru tot restul zilelor noastre.» [...] «Farah, trebuie sã veniti imediat în Egipt.»
MEMORII        317
Oare ce pedeapsã nouã mai avea de îndurat? Farah îsi pierduse tara. Acum, îsi putea pierde si sotul. L-am sunat pe Anuar în biroul lui si i-am vorbit despre gravitatea situatiei. «Tocmai i-am spus lui parah cã poate sã vinã în Egipt împreunã cu sotul ei. Am fãcut rãu?» «Nici gînd, Jehan, mi-a rãspuns el. Spune-i lui Farah cã-i trimit imediat avionul prezidential.» «Esti sigur? stii cã se va crea vîlvã.» par el era sigur. «Asta o sã-i placã lui Dumnezeu», mi-a spus el. Cînd am sunat-o pe Farah sâ-i spun vestile bune, nu-i venea sã creadã: «O sã le dea voie medicilor egipteni sâ-1 opereze? m-a întrebat ea neîncrezãtoare. Esti sigurã?» îi fusese fricã atît de multã vreme, cã nici nu mai stia în cine sã aibã încredere. «Da, Farah, da», i-am repetat eu iarãsi si iarãsi."1
Perspectiva plecãrii noastre 1-a alarmat imediat pe Carter care ne-a trimis doi emisari, pe consilierul lui juridic, Lloyd Cutler, si pe cineva de la Departamentul de Stat care muncise în Iran, Arnie Raphel. I-am primit la Contadora si am insistat sã stau tot timpul acestei întîlniri lîngã sotul meu. Ei refuzaserã ca Armao si colonelul Jahanbini sã asiste la discutie. Domnul Raphel a început prin a evoca în termeni foarte plãcuti pentru noi cei cinci ani pe care îi petrecuse el la Esfahan. A vorbit despre faptul cã a remarcat grija regelui pentru poporul sãu si faptul cã eu renuntam la tot pentru a-i ajuta pe cei sãraci, în secunda urmãtoare, tonul sãu mi-a displãcut profund pentru cã mi-am dat seama cã, insistînd astfel pe devotamentul nostru, dorea sã-1 determine pe sotul meu sã se sacrifice în criza actualã. Cu cît vorbea mai mult, cu atît simteam cum creste mînia în mine. E normal ca regele sã se sacrifice pentru poporul lui, mã gîndeam eu, dar mi se pare inadmisibil din punct de vedere moral sã i se cearã sã se sacrifice pentru a îndupleca un stat criminal care îndrãzneste sã ia ostatici niste diplomati strãini pe teritoriul lui.
Apoi, Lloyd Cutler a invocat îngrijorarea Statelor Unite cu privire la perspectiva plecãrii noastre în Egipt. Prezenta noastrã la Cairo risca sã slãbeascã pozitia, si asa foarte dificilã, a presedintelui Sadat si sã dãuneze eforturilor de pace ale tãrilor din Orientul Mijlociu. I-am rãspuns rãspicat cã presedintele egiptean, care îsi
1 Jehan Sadat, A V/oman ofEgypt, New York, Ed. Simon & Schuster, 1987.
318

reînnoise invitatia, nu avea nevoie de nimeni care sâ-i spunã cum trebuie sã se poarte. Domnul Cutler si-a exprimat apoi regretul ca nu mai rãmînem în Panama unde, spunea el, operatia ar putea fj fãcutã la Spitalul Gorgas. „Vreau sã mor onorabil, nu pe masa de operatie, pentru cã cineva a fãcut o gresealã sau pentru cã a fost mituit", a rãspuns calm sotul meu.
Atunci, domnul Cutler, ca orice diplomat cu experientã, a pus în joc si ultimul sãu atu: Statele Unite erau gata sã ne deschidã granitele din nou pentru ca regele sã poatã fi operat la Huston, dar în ipoteza aceasta si pentru a nu înrãutãti evenimentele din Teheran, era indispensabil ca sotul meu sã abdice. „Poporul n-ar putea sã înteleagã acest lucru", am rãspuns eu solemn. Apoi, dupã o scurtã tãcere, ani adãugat cã în ipoteza aceasta tronul ar reveni fiului nostru, Reza. Iar dacã el dispare, mai este cel mic. Iar dacã fiul nostru cel mic e împiedicat sã facã acest lucru, va fi altcineva din familie.
„Nici n-am luat în considerare la modul serios oferta americanilor, va scrie sotul meu în ultima editie a. Memoriilor, terminatã la Cairo. De un an si jumãtate promisiunile americanilor nu mai valorau mare lucru."
Era vineri, 21 martie 1980. A doua zi de dimineatã, presedintele Carter 1-a sunat pe presedintele Sadat, pentru a-1 convinge sã nu ne primeascã. N-a reusit si am aflat dupã aceea cã presedintele Egiptului i-a rãspuns astfel lui Carter: ,Jimmy, I want the Shah Aere, and alive"1.
în aceeasi zi, sotul meu i-a confirmat lui Lloyd Cutler plecarea noastrã cît mai grabnicã în Egipt. Presedintele Sadat ne propusese sã ne trimitã avionul prezidential, dar americanii au considerat cã era de preferat sã închiriem un avion de pe teritoriul lor, lucru care putea fi fãcut chiar atunci. Pe moment, ne-am întrebat de ce nu voiau sã plecãm cu avionul egiptean; am înteles însã motivul lor la Azore, în timpul unei escale, care, din fericire, n-a reusit sã se transforme în luare de ostatici.
în fine, duminicã, 23 martie, la orele 14, la trei luni de la sosirea noastrã pe insula Contadora, ne-am îmbarcat pe un avion DC-8 de la Evergreen Airlines. Avionul, folosit de obicei pentru zboruri
1 „Jimmy, îl vreau pe sah aici si în viata" (în englezã în original).
MEMORII        319
charter, nu avea spatiu suficient de confortabil, pentru ca sotul rneu, care avea febrã, sã se poatã întinde. Am rugat-o pe o prietenã din copilãrie, pe Elli Antoniades, care venise de la New York la Contadora sã ne vadã, sã ne însoteascã pînã la Cairo. Aveam nevoie de suport moral, iar ea n-a ezitat nici o clipã. Ne-am asezat una lîngã alta, dar eram atît de sigurã cã avionul era întesat cu microfoane, cã n-am avut curaj sâ-i vorbesc.
Iatã cîteva rînduri pe care le-am scris imediat dupã decolare:
„23 martie. Vederea acestui bãrbat bolnav, cu ochii aprinsi de febrã, mã distrugea. Sigur cã alãturi de Jehan vom fi printre prieteni, nu sînt nelinistitã: numai sã nu ne facã necazuri prea mari fratii nostri musulmani... Bietii mei copii, mã doare sufletul cînd mã gîndesc la ei. N-au putut sã vinã alaltãieri, de No Ruz, la noi. La telefon n-am putut sã le explic în ce situatie sîntem si de ce nici unul dintre toti acei medici nu 1-a operat pe tatãl lor. Probabil cã stiau, pentru cã aveau vocile triste, mai triste ca de obicei. Cînd pilotul ne-a anuntat cã tocmai pãrãsiserãm spatiul aerian panamez, toatã lumea a rãsuflat linistitã. Dar mai e mult pînã în Egipt si mi-e fricã sã nu i se facã rãu sotului meu."
Noaptea, am fãcut o escalã la Azore, oficial, pentru a face plinul cu kerosen. Ne preveniserã si am avut grijã ca, înainte sã plec, sã consult o hartã pentru a sti exact unde se afla aceastã localitate. La început totul a fost normal; dar în timp ce încercam sã ne punem din nou în functiune aparatul, cîteva oficialitãti pline de respect s-au prezentat sã-1 salute pe rege. Desi se clãtina, sotul meu a gãsit putere sã se ridice pentru a-i primi cu demnitate si a le multumi. Imediat dupã aceea, am iesit sã iau putin aer, gîndindu-mã cã urma sã decolãm dintr-o clipã în alta. în timp ce mergeam pe pistã, îi explicam stewardului care mã însotea în ce situatie se afla Iranul. Era frig si, la un moment dat, bãrbatul acela mi-a pus vesta lui pe umeri. A mai trecut un sfert de orã; de ce nu mai plecam odatã?
Cînd am intrat din nou în cabinã, vîntul îsi fãcea de cap si am constatat cã temperatura dinãuntru scãzuse mult. Sotul meu tremura si i-am adus o pãturã. Dupã aceea m-a cuprins nelinistea: trecuse o orã! Ce însemna aceastã asteptare? Oare nu era o ultimã tentativa
320         
de a ne împiedica sã ajungem în Egipt? Eram pe o bazã americana într-un avion american, deci totul era posibil. Lui Robert Arrnao care plecase sã afle ce se întîmpla, i-a spus un responsabil de la bazã cã avionul trebuia sã astepte autorizatie ca sã survoleze anumite teritorii, ceea ce nu suna deloc credibil. S-au scurs astfel mai bine de patru ore, într-o spaimã cumplitã, în cele din urmã, astep-tîndu-mã la ce era mai rãu, 1-am sunat pe un prieten de la Paris sã-i spun care era situatia noastrã. I-am spus cã regelui îi era foarte râu si cã noi eram retinuti la Azore. Dacã ni se întîmpla ceva râu, contam pe el sã alerteze lumea. La rîndul lui, Armao încerca în zadar sã-1 contacteze pe Hamilton Iordan.
în cele din urmã, avionul a primit autorizatia de decolare. Ce se petrecuse? Ziaristii si istoricii vor da mai tîrziu o explicatie a acestei escale interminabile. Aproape gata sã depunã o cerere oficialã de extrãdare, avocatul Teheranului, Christian Bourguet, îi ceruse lui Hamilton Jordan sã ne intercepteze avionul la Azore si sã-1 aducã înapoi în Panama, pentru cã Sadegh Ghotbzadeh spunea cã e sigur cã va obtine eliberarea ostaticilor, dupã ce va fi anuntatã arestarea regelui. Hamilton Jordan a consimtit sã ne opreascã momentan aparatul, fãrã sâ-1 avertizeze pe presedintele Carter. O datã cu trecerea orelor, vâzînd cã nu are nici un semn încurajator de la Teheran, a renuntat sã mai acorde încredere angajamentelor lui Ghotbzadeh si ale emisarului lui, Bourguet.
Ceea ce nu înseamnã cã cererea de extrãdare oficialã n-a fost depusã luni, 24 martie, imediat dupã ce am ajuns la Cairo. Ce-ar fi fãcut generalul Torrijos, dacã ar fi sosit la timp? Totul mã face sã cred ca n-ar fi ezitat sâ-I închidã pe sotul meu într-o resedintã supravegheatã.
Multi ani mai tîrziu, ministrul de Externe al Portugaliei mi-a povestit cã, vãzînd cã avionul nostru nu mai decoleazã, si-a pus agentii sã sune în America. „Au fost foarte evazivi, mi-a spus el, nu mi-au dat nici o explicatie rezonabilã." Deranjat de aceastã atitudine, guvernul Portugaliei 1-a trimis a doua zi pe ambasadorul sãu la Departamentul de Stat. I s-a rãspuns cã aceastã problemã nu era treaba Statelor Unite si, în consecintã, nu puteau da nici o explicatie.
MEMORII        321
Paisprezece luni de rãtãciri, suferinte fãrã numãr, umilinte teribile, iatã ce se întîmplase de la plecarea noastrã din Egipt. Pentru a le mai atenua, presedintele Sadat ne astepta împreunã cu sotia sa la aeroport pe traditionalul covor rosu. Era prezentã si Garda de Onoare. Regele a fost atît de impresionat, cã i s-au umezit ochii. Ca si cu paisprezece luni în urmã, presedintele Sadat 1-a îmbrãtisat cu cãldurã. sahul era foarte slãbit.,,Privindu-I, avea sã scrie mai tîrziu Jehan Sadat, am fost din nou socatã de absurditatea americanilor. sahul cobora treptele avionului cu mare greutate, era asa de slab, cã aveai impresia cã poartã un costum de douã ori mai mare decît ar fi avut nevoie. Fata îi era lividã. Dacã vreun om avea nevoie de prieteni, el era acela."
Sosirea noastrã a fost precedatã de o dezbatere în Parlament. Presedintele Sadat fusese autorizat sã ne primeascã în numele principiilor fundamentale de umanitate si ospitalitate, cu 384 de voturi pro si 8 contra. Asa cã întreaga tarã stia ce se petrece. O multime veselã venise la aeroport sã ne întîmpine.
Presedintele egiptean ne pregãtise Palatul Kubbeh, aflat într-un frumos parc, izolat de zgomotul orasului. Simbolic, a tinut sâ-i facã onorurile suveranului bolnav, înainte de a ne însoti la spitalul militar Maadi, unde îi fusese rezervatã o întreagã aripã, în fine, erau îndeplinite toate conditiile pentru a i se face acea ablatie a splinei, preconizatã de profesorul Flandrin cu un an înainte, în timpul sejurului nostru la Bahamas si animatã mereu.
Erau îndeplinite si toate conditiile necesare pentru venirea copiilor. Speram sã fie alãturi de tatãl lor, înainte de aceastã operatie ale cãrei riscuri îmi erau bine cunoscute. Au ajuns foarte repede si, pentru prima datã de la plecarea noastrã din Teheran, ne-am strîns în familie, fãrã teama cã vom fi alungati de la o zi la alta. Cu candoarea celor zece ani ai sãi, Leila voia sã stie de ce boalã suferea tatãl ei. Am încercat sã-i spun cã unul dintre organe nu mai functiona bine si ea, bineînteles, pentru a se linisti, m-a întrebat dacã aveam de gînd sâ-i punem unul nou, mai bun.
Cinci zile s-au scurs înaintea acestei interventii, cinci zile trãite într-o teamã cumplitã. Dimineata si seara, strãbãteam lungul drum care despãrtea Palatul Kubbeh de Spitalul Maadi. îmi aduc aminte
322

cã, dupã noptile mele nedormite, claxoanele masinilor din Cairo mã înnebuneau. Am început sã merg cu tampoane de vatã în urechi sã nu mai tresar îngrozitã la fiecare pas. Regele, înconjurat de ur, personal plin de solicitudine, îsi regãsise linistea si acest lucru era esential. Egiptenii îsi manifestau prietenia în mii de feluri: unii sunau la spital sã doneze sînge, multi dintre ei îi trimiteau scrisori lungi. La portile spitalului, vînzâtori si gurâ-cascã, interogati de cãtre ziaristii din lumea întreagã, nu aveau pentru suveranul pe care îl numeau „frate" decît cuvinte cãlduroase. Cît de departe eram de manifestatiile de urã de la New York Hospital!
în timpul acesta se pregãtea o echipã medicalã sub conducerea doctorului Taha Abdel Aziz, medicul personal al presedintelui Sadat, în care am avut din prima clipã încredere deplinã. Din nou, îl las pe profesorul Flandrin sã relateze în ce conditii s-a realizat, pe 28 martie 1980, „splenectomia" mult asteptatã:
„Aflasem, ca toatã lumea, cã Maiestatea Sa plecase din Panama si ajunsese la Cairo. Telefonul meu n-a întîrziat sã sune; Maiestatea Sa Regina mã chema alãturi de ei la Cairo.
Plecînd, nu mi-am dat seama exact ce va urma. Ajungînd la Cairo, am aflat cã De Bakey si echipa lui fuseserã si ei chemati aici. Presupun cã el stia acest lucru, chiar de cînd plecase regele din Panama. A venit cu o echipã mare, cu asistentul lui australian, cu anestezista, cu infirmiera si, în plus, cu o echipã de biologi care aveau sarcina de a o înlocui pe Jane Hester, scoasã definitiv din joc. La toate acestea s-a adãugat si aparitia echipei Kean-Williams. Fusesem la Maiestatea Sa, care era spitalizat la Maadi si cãruia îi fusese rezervat un etaj întreg. De la fereastra camerei lui se vedea Nilul si, în depãrtare, piramidele de la Gizeh si vechiul Cairo, în care strãmosul meu, Joseph Flandrin, fusese numit guvernator de cãtre generalul Bonaparte în momentul expeditiei în Egipt. Stãteam la cãpãtîiul acestui monarh si mã gîndeam la toate acestea. De la insula Contadora, în care privirea mi se pierdea pe întinderea oceanului si urmãrind zborul pelicanilor, decorul se schimbase, dar, din pãcate, problema medicalã risca sã rãmînã neschimbatã. El era, în aparentã, în aceeasi stare ca în Panama, dar trecuse o lunã în care
MEMORII        323
nimeni nu fãcuse nimic si patru luni de cînd nu mai primise nici un tratament, de la plecarea din Mexic.
Maiestatea Sa a pãrut bucuros cã mã vede. I-am spus numai cuvinte optimiste si încurajatoare. Deontologia si logica îmi impuneau sã-mi afirm toatã speranta pe care, chipurile, o aveam în doctorul De Bakey. Cu toate cã mã întrebam dacã logica atitudinii mele, stabilite cu o lunã înainte, mai râmînea valabilã, nu aveam nici o putere sã opresc cursul lucrurilor si nu puteam sã fac altceva în punctul în care mã aflam, decît sã sustin echipa. [...]
Toatã ierarhia serviciului medical egiptean era acolo, condusã de cãtre un cardiolog, medicul personal al presedintelui Sadat. Curtoazia si calmul acestui om, doctorul Taha, mi-au fost de mare ajutor mai tîrziu, cînd au început sã fie discutii aprinse între echipa francezã si cea egipteanã. Mi-am întîlnit acolo un prieten vechi, doctorul Amin Afifi, hematologul echipei egiptene si ginerele presedintelui Sadat.
Nimic nu mai stãtea acum în calea splenectomiei, care a fost fãcutã de cãtre De Bakey, ajutat de cãtre asistentul lui australian si de cãtre medicii egipteni, printre care doctorul Nur. Operatia a durat putin, splina era imensã. Am cerut insistent sã se facã o biopsie a ficatului. Bilantul de extensie efectuat în timpul explorãrii abdominale mi s-a pãrut cã prezenta mase ganglionare evidente. Eram în sala de operatie, dar departe de cîmpul operator înconjurat, evident, de toatã echipa chirurgicalã, asa cã n-am vãzut operatia în amãnunt. Nur mi-a spus mai tîrziu cã, în timpul sectionãrii nilului splinei, vãzuse cã fusese lezatã coada pancreasului. I-a spus lui De Bakey sã dreneze si sã nu coasã operatia, dar acesta nu 1-a ascultat. Dupã terminarea operatiei, chirurgul a fost aplaudat la iesirea din blocul operator. Maiestatea Sa Regina si fiul ei cel mare asistaserã la aceastã operatie în fata unui ecran de televizor, situat cu un etaj mai sus.
în primele douã zile, totul a mers bine. în cea de-a treia zi, pacientul a început sã aibã dureri toracice la baza posterioarã stingã cu proiectie scapularâ. Acest lucru mi s-a pãrut ciudat si i-am împãrtãsit lui De Bakey temerile mele legate de ceea ce se putea petrece în loja splenicã. Asistentul australian mi-a rãspuns sec si
324

m-a trimis la plimbare. De Bakey însã a spus imediat: «Fii atent (be careful), cînd Georges spune ceva, are un motiv întemeiat!» La scurt timp dupã aceea, am vãzut cã se fãceau pregãtiri histologice în sala de operatii. Splina era chircitã de noduli tumorali care corespundeau localizãrii limfomului cu celule mari. în mod logic ficatul era sediul leziunilor nodulare periportale de aceeasi natura încã si mai râu era faptul cã un fragment de tesut glandular — pan_ creatie — era inclus în hil. Am avut imediat dovada la microscop. Discutînd cu prietenul meu Afifi, am aflat de incidentul Nur. M-arn întors la Paris peste o sãptâmînã, petrecutã la Cairo, lâsîndu-1 în urma mea pe De Bakey si echipa lui si temîndu-mã, ca si Nur, de formarea unui abces subfrenic. Mi se pãrea putin probabil ca un om de nivelul si de calitatea lui De Bakey sã nu aibã aceeasi pãrere."
Fiind prea emotionatã, în momentul inciziei am întors capul, dupã care privirea mea nu s-a mai dezlipit de pe ecranul televizorului. As fi vrut atît de mult sã-i transmit sotului meu o parte din puterea si sãnãtatea mea! Reza era, într-adevâr, si el lîngâ mine. Splina era enormã, avea un kilogram nouã sute. Regele s-a simtit putin mai bine, dar a fost distrus, aflînd cã medicii îi desoperiserã celule canceroase si în ficat. Pâmîntul îmi fugea de sub picioare. Cînd e atins ficatul, se stie cã sansele sînt minime.
în ciuda durerilor persistente, sotul meu pãrea sã se restabileascã încet-încet si, în curînd, doctorii i-au permis sã pãrãseascã spitalul. Desi eram foarte pesimistã, cînd 1-am vãzut pe omul acela atît de drag mie pãsind încet pe aleile parcului Kubbeh, mi s-a pãrut cã o minune cereascã se înfâptuise. Trãia, supravietuise cruzimii incredibile a istoriei. Trebuia sã profite de flacãra care îl anima. Dar pentru cît timp oare?
Pentru cã în cele din urmã reusisem sã ne întîlnim cu totii, am hotãrît sã rãmînem aici si, dupã cum am fost încurajati de presedintele Sadat si de sotia lui, ne-am înscris copiii la scolile si la universitãtii6 din Cairo, dorind ca primii doi sã termine anul început în Statele Unite. Astfel, în primãvara aceea a anului 1980, Reza si Farahnaz au intrat la colegiul american din Cairo — Cairo American College.
MEMORII        325
în acel moment a început sã se punã problema atît de dureroasã a succesiunii sotului meu. Reza era constient de gravitatea bolii suveranului, constient de sarcinile grele pe care le putea avea de îndeplinit în scurt timp, dar cum sã ridice aceastã problema, fãrã sã evoce cu cruzime moartea tatãlui sãu? într-o bunã zi, mi-a vorbit de intentia lui de a-si asuma întreaga sarcinã care îi va reveni, de a-si sluji tara, asa cum fãcuse si tatãl lui, de a lupta si chiar de a muri, dacã era nevoie, pentru binele poporului acestuia, astãzi subjugat de clerici medievali si fanatici, îmi amintesc si acum cuvintele lui:
„Sînt mostenitorul tatãlui rneu, viata mea nu are sens decît dacã este pusã în slujba Iranului. Sînt gata sã mã sacrific pentru tarã. Dacã reusesc, cu atît mai bine, dacã nu, mãcar stiu cã am încercat. Nu mi-e fricã de moarte."
Simtea nevoia sã afle care erau sfaturile tatãlui lui, dar cum sã începem aceastã discutie, fãrã sã-i dãm sotului meu senzatia cã nu mai sperãm cã se va însãnãtosi? Omeneste, era insuportabil.
Dupã cîteva zile de gîndire, i-am propus lui Reza sã meargã sã-i cearã sfatul presedintelui Sadat, care era ca un frate pentru mine si ca un unchi pentru copiii mei. Presedintele era în Alexandria, unde am mers împreunã. Ne-a ascultat cu acea solicitudine, asa de rarã la personalitãti, dupã care a gãsit repede o solutie:
— întreabã-1 pe suveran de ce fel de oameni i-ar plãcea sã fie înconjurat acum. Simpla desemnare a acestor oameni va fi pentru Reza ca un testament al tatãlui sãu. A doua zi, va putea sã-i cheme la el; si-i vor arãta calea pe care trebuie s-o urmeze, asa cum ar fi fâcut-o si tatãl lui, dacã sãnãtatea i-ar fi permis-o.
întrebat, sotul meu a spus trei nume: unul era Amir Aslan Afshar, care fusese ambasadorul Iranului în diferite tãri, înainte de a deveni seful protocolului si de a ne urma în exil; al doilea era Nosratollah Moinian, seful lui de cabinet; iar al treilea era cel al generalului Reza Azimi, care era în exil la Paris. Numai doi dintre acesti oameni s-au dovedit a fi demni de încrederea pe care le-o acorda regele: domnul Afshar si generalul Azimi.
S-au mai scurs asa cîteva sâptãmîni într-o atmosferã plãcutã, îl vedeam pe sotul meu simtindu-se putin mai bine, îl vedeam zîmbind
326

si, în ciuda tuturor greutãtilor, îmi revenea speranta. Tuturor celor care mã întrebau, le spuneam: „Aveti încredere, regele îsi revine încetul cu încetul, trebuie sã credem în viitor." Dar chiar a doua zi, el n-avea nici mãcar putere sã se ridice si mi se tãia respiratia.
Copiii erau totusi fericiti, se simteau bine în noile lor scoli, în care profesorii erau foarte amabili cu ei si se bucurau cã ne gãseau acasã cînd se întorceau de la ore. Tot personalul palatului si oamenii de la Securitate erau foarte atenti cu noi. Nu voiam sã stric aceste momente, devenite atît de pretioase, si mã stâpîneam rugîndu-1 pe Dumnezeu sã nu mã lase sã mã prãbusesc. Ne duceam viata ca orice familie, seara fãceam teme, dupã cinã, copiii cei mari ieseau cu prietenii si îi auzeam rîzînd cînd plecau... Fiecare clipã de veselie a unuia sau a altuia era pentru noi un bun inestimabil.
în acele sãptãmîni, mai multe personalitãti iraniene au venit în vizitã la suveran, îmi amintesc, în special, de vizita generalului de aviatie Mehdi Ruhani. Generalul i-a transmis sotului meu anumite informatii asupra miscãrilor de rezistentã. Regele rãmãsese în bune relatii cu generalul Oveissi, care crease o retea de rezistentã, formatã în principal din militari, dintre care foarte multi munceau încã în Iran. Regele 1-a primit si pe seful meu de cabinet, pe Huashang Nahavandi, care era si el activ în miscarea de rezistentã. Putin mai tîrziu, dupã a doua operatie pe care avea s-o suporte sotul meu, generalul Bahram Aryana a venit si el la cãpãtîiul lui sã-si declare loialitatea. si generalul Aryana pusese bazele unei miscãri de rezistentã la Paris si voia sã-1 informeze despre acest lucru pe rege, care nu mai avea de trãit decît cîteva sãptâmîni. îmi amintesc cu drag de aceastã întîlnire. în fine, si vizita printului Bernard din Olanda, care venise special sã-1 sprijine si sã-1 îmbãrbãteze pe sotul meu, ne-a impresionat mult.
între timp, sotul meu a început sã se simtã din ce în ce mai rãu, a reapãrut si febra, din ce în ce mai mare. I se fãcuserã atîtea transfuzii, atîtea antibiotice, cã nu mai avea nici o venã intactã. Nu mai avea deloc poftã de mîncare. Degeaba încercam si eu, si copiii sã-1 distrãm, sã-1 facem sã mãnînce, nu mai putea înghiti nimic. Medicii
MEMORII
327
nu cãzuserã de acord asupra motivelor acestei febre si slãbiciuni. Doctorul Coleman pretindea cã ar putea fi o salmonelozâ. Profesorul Flandrin îsi pãstra pãrerea cã începuse sã se dezvolte un abces. l Apropiatii lui De Bakey se gîndeau cã fãcuse o pneumonie. A trebuit sã fie din nou spitalizat.
Apelez din nou la scrierile profesorului Flandrin, de data aceasta ultimele:
„Nu mai aveam vesti direct de la Cairo, dar eram tinut la curent de cãtre un prieten iranian care era la Paris si era un apropiat al familiei regelui. Ceea ce am aflat m-a lãsat perplex pentru cã, o datã cu trecerea timpului, începusem sâ-mi spun cã ipoteza mea nu : mai putea fi adevãratã, dar situatia se dovedea a fi cu mult mai ; gravã. Pãrea cã se stabilise din nou un du-te-vino de medici ameri-I câni. Am primit apoi informatii mai precise chiar de la Maiestatea Sa Regina. Acum totul pãrea sã cadreze perfect cu dezvoltarea unui abces subfrenic. I-am spus sã-1 cheme de urgentã pe De Bakey, pentru cã ne îndreptam spre catastrofã. Cred cã acesta a considerat cã întoarcerea lui ar fi inutilã si a cerut doar sã i se trimitã radiografiile abdomenului. Continuam, prin intermediul prietenului meu iranian, sã-mi exprim pesimismul si mirarea, cu atît mai mult cu cît l acesta îmi descria o agravare continuã. Kean pãrea sã fi iesit din ; joc. Venise în schimb Coleman, oncologul din New York, împre-una cu alti medici americani. Nici urmã de De Bakey; pãrea sã nu | admitã ipoteza abcesului subfrenic. Lectura ulterioarã a dosarului mi-a arãtat cã luptaserã împotriva febrei cu o cascadã nebuneascã de doze de antibiotice. Totul fãrã nici un efect, normal. Din motive care probabil cã-si au si ele explicatia, eram tinut departe de derularea faptelor. Ultimele noutãti primite de la prietenul meu iranian erau catastrofale. Nu mi-a ascuns pesimismul lui si i-am spus cã, în conditiile acestea, totul era pierdut. Se împlineau deja trei luni de cînd dura toatã povestea aceasta, iar eu nu mai eram inclus în problema medicalã, îmi reluasem munca la Saint-Louis si i-am întrebat i
f pe cei de la Cairo dacã puteam lipsi de acolo. De sase ani renunta-
t;. sem la toate concediile, în afara unui scurt sejur în casa pãrintilor
mei, iar acolo stãteam permanent lîngã telefon. Psihologic „"orbind,
328

voiam sã tai acest fir. Am primit acordul si am plecat împreunã cu sotia mea la Nantes, la una dintre surorile mele. Am lãsat totusi pe robot numãrul meu de telefon de acolo, împins de un ultim scrupul
Intentionam sã mergem la Belle-île pe care n-o mai vãzusem pînã atunci, dar o furtunã violentã ne-a blocat la Nantes, pentru mai multe zile. Aici am primit un apel prin care eram chemat de urgentã la Cairo împreunã cu un internist. M-am asigurat de colaborarea unui coleg, dupã care am mai primit un apel în care mi se spunea cã trebuie sã vin cu un pneumolog capabil sã facã o fibro-scopie bronsicã. Eram atunci gata sã plec la Paris, fie ce-o fi. Ajuns la Paris, 1-am cãutat în miez de noapte pe profesorul Philippe Even, pe care îl cunosteam bine si cãruia i-am explicat care era situatia. Mi-a spus: «Am omul care îti trebuie, e asistentul meu, doctorul Herve Sors, îl anunt imediat». A doua zi, la Rossy, 1-am recunoscut pe tînârul care tinea în mînâ o cutie care semãna cu un toc de clarinet. Fãrã îndoialã, acela trebuia sã fie fibroscopul. într-adevãr, aveam dreptate. Am fãcut cunostintã si i-am povestit în linii mari despre ce era vorba. Cererea unui fibroscop era justificatã, probabil, de ipoteza unui abces pulmonar, înainte sã stie despre ce era vorba, Sors s-a gîndit cã era vorba despre o reactie pleuralã deasupra abcesului subfrenic, ceea ce s-a dovedit a fi exact.
Am ajuns la Cairo si Maiestatea Sa nu era chiar pe moarte, pentru cã a mai avut putere sã glumeascã pe seama aiurii noastre de tinerei. I-a spus cuiva din camerã despre mine: «încercati sã ghiciti cîti ani are?» Aveam pe atunci 47 de ani si era una din marile lui plãceri sã-i vadã pe oameni întinerindu-mã cu zece ani. Situatia era, de fapt, catastrofalã. Pacientul avea o infectie gravã. Exista, într-adevãr, o reactie pleuro-pulmonarâ a infectiei subdiafragmice care nu era foarte evidentã. A fãcut fibroscopia care, asa cum ne si asteptam, n-a arãtat nimic anormal. Oare mai puteam actiona în fata acestui tablou de supuratie subdiafragmicã ce dura de trei luni? Problema era sã gãsim un chirurg. N-am vrut sã-i refuz pe egipteni din prima, dar ceea ce trebuia fãcut nu era la îndemîna oricui. Datoritã lui Sors, care a intrat în contact cu reanimatorii de la Paris,
MEMORII        329
s-au avansat cîteva nume. Trebuia sã ne miscãm repede, era 30 iunie si-mi era teamã de începutul concediilor în Franta.
Am fost sfãtuit sã vorbesc cu doctorul Pierre-Louis Fagniez, care lucra la Henri Mondor si care avea practica acestei chirurgii complicate, ca „mîna a doua". Mi s-a spus cã propunea o procedurã originalã si eficace în abordarea acestor probleme de necrozã pan-creaticã infectatã. Datoritã solidaritãtii si amabilitãtii colegilor consultati, am reusit sã fac aceastã alegere si am avut norocul sã-1 gãsesc pe Fagniez acasã, în acea dupã-amiazã de sîmbãtâ. A fost de acord sã vinã si a luat avionul spre Cairo a doua zi de dimineatã, îsi luase si anestezistul cu el. Am plecat sã-1 iau de la aeroport si am dat peste un bãrbat tinerel si slãbut, zîmbitor si relaxat, în care urma sã ne punem cu totii ultimele sperante.
A vãzut imediat solutia, mi-a confirmat pe loc ipotezele si i-a explicat Maiestãtii Sale pozitia lui. I-a fãcut o micã schemã anatomicã si i-a explicat ce avea de gînd sã facã. Maiestatea Sa a fost de acord si i-a spus: «Da, acum e momentul sã luãm taurul de coarne» si a imitat gestul. Interventia a fost stabilitã pentru a doua zi, pentru cã starea generalã era alarmantã. Bolnavul, deshidratat, avea nevoie sã fie «udat» înainte de anestezie. Colegii nostri egipteni erau foarte pasivi si nu pãreau prea încîntati de aceastã nouã «nãvãlire» pe teritoriul lor. în realitate, ei ne-au usurat munca si doctorul Coleman a fost cel care ne-a fãcut probleme. El nu era de acord cu nici una dintre conditiile noastre, agãtîndu-se de ipoteza unei simple complicatii digestive sub pretextul unei hemoculturi care iesise pozitivã pentru o salmonela. A încercat sã ne facã sã renuntãm la decizia de a-1 opera, spunînd cã trebuia sã asteptãm sã vinã de la New York un specialist în salmonela. Eram la limita rãbdãrii. Incidentul n-a fost apreciat de cãtre Maiestatea Sa Regina, care m-a chemat si mi-a spus cã se supãrase, cã mã respectase întotdeauna pentru calmul meu, cã obisnuiam sâ-mi pãstrez sîngele rece etc. Am rugat-o sã mã ierte si am adãugat cã «am glumit destul pe seama sãnãtãtii Maiestãtii Sale». Mi s-a pãrut zguduitã de brutalitatea exprimãrii mele. Iar eu am continuat: «E ca la rugby, existã un moment în care trebuie sã plachezi, chiar si violent!» Am riscat, dar s-a hotãrît cã
330

interventia va avea loc. Era prea usor sã spui si sâ-i faci pe oameni sã creadã toate minunile. Dupã trei luni de cînd spuneam cã avea un abces subfrenic, aveam sã fiu judecat la iesirea din sala de operatie. Cred cã de data aceasta, toatã lumea întelesese cã detineam puterea, sustinut de cãtre opiniile tinerilor mei colegi francezi si cj trebuiau sã mã urmeze.
Dimineata, înainte ca Fagniez sã intre în sala de operatie, a avut o discutie cu Maiestatea Sa Regina, pentru a primi acordul ei formal. Ea discutase cu De Bakey, care se afla atunci în Belgia si care i-a spus cã nu avea nimic împotriva interventiei chirurgului francez, dar cã dorea sã discute cu el la telefon. Maiestatea Sa Regina 1-a mai sunat o datã pe De Bakey, dar în momentul acela nu a reusit sã-1 gãseascã, asa cã i-a cerut lui Fagniez sã înceapã operatia.
Sala de operatie era plinã: Fagniez, anestezistii, cei care se ocupau de instrumente, chirurgii egipteni, printre care si doctorul Nur (el avea sã si ajute la efectuarea acestei operatii) si multi altii. Fagniez a numãrat treizeci si cinci de persoane si mi-a fãcut semn sã fac ceva! Am dat exemplu iesind si cerînd sã iasã si celor care nu erau necesari operatiei. Au rãmas vreo cincisprezece. M-am instalat într-o camerã alãturatã si am mai intrat din cînd în cînd, pentru a vedea cum decurge operatia. Coleman rãmãsese «în civil». Stãteam fatã în fatã gata de atac. încercase pînã în dimineata aceasta sã se opunã interventiei si era furios cã nu reusise. Fagniez mã tinea permanent la curent cu ce se întîmpla în interior. Trebuia fãcutã, potrivit tehnicii lui, o incizie la limita subcostalâ stingã pentru a aborda direct colectia purulentã. Dupã cîteva clipe m-a chemat. Eram «îmbrãcat» si am intrat. Fagniez si chirurgii egipteni erau pe cale sã elimine un litru si jumãtate de puroi si de resturi necrozate ale pancreasului. Eram mai degrabã turbat de neputintã, decît plin de satisfactie. Am iesit din sala de operatie. Vestea fãcuse înconjurul blocului operator. Coleman mi-a strîns mîna si mi-a spus: «Bravo, congratulations!» Am coborît imediat la etajul inferior unde era Maiestatea Sa Regina împreunã cu printesa Ashraf. Le-am spus despre ce era vorba-si-au manifestat bucuria si usurarea. Maiestatea Sa Regina mi-a
MEMORII        331
spus plinã de entuziasm: «Duceti-vã sus la doctorul Fagniez si cîntati-i Marseillaise la ureche!»
Dar trebuia, din pãcate, sã vedem si dincolo de aceastã operatie. M-am gîndit la cele întîmplate în Mexico. Oare mai puteam salva ceva? Fagniez nu fãcuse altceva decît sã aplice aforismul lui Hipo-crate: dupã «apa» americanilor, adusese «fierul» cu care drenase abcesul... cît despre rest, ar fi trebuit sã putem sã purtãm «focul», într-adevâr, toatã problema cancerului râmînea în aer si aceastã problemã de fond fusese practic neglijatã de la plecarea din Mexico. Cele ce au urmat au fost îngrozitoare si în nici un moment n-a fost posibil sã se reia tratamentul."
în noaptea aceea si în cele ce au urmat, am dormit la spital, în-tr-o camerã vecinã cu cea a sotului meu. Am lãsat usa deschisã permanent, pentru a mã asigura în orice clipã cã mai respirã, cã mai trãieste. Bãtãile inimii lui, amplificate de monitor, îmi însoteau propria respiratie.
Din noptile acelea de insomnie, epuizatã de fricã, de supãrarea copiilor si de supãrarea mea, pãstrez doar aceste cîteva rînduri:
„5 iulie, miezul noptii. Mi-e fricã în seara asta. Mi-e fricã. Nu stiu dacã e din cauza lipsei de somn sau e doar o presimtire groaznicã. Sotul meu doarme. Nici nu stiu ce scriu, nu stiu nici mãcar limba în care scriu. Cîteodatâ mã înec, plutesc între putere si slãbiciune, între acceptare, resemnare si revoltã, în ce zi sîntem? Nimeni nu mai stie. Merg dintr-o camerã în alta. Sâ-mi vãd sotul atît de slab, scheletic, în patul acesta de spital, mã ucide literalmente. Oamenii de pe coridoare au fetele îngrijorate, inimile noastre cresc de sperantã de o sutã de ori pe zi si cad sfãrîmate, tot de atîtea ori. N-am dreptul sã cad, trebuie sã am cuvinte de încurajare pentru fiecare."
Operatia doctorului Fagniez a fost un succes si sotul meu poate acum sã se ridice, sã se aseze. Iranienii ne-au implorat sã-i lãsãm sâ-1 vadã si, dupã cîteva zile, a putut chiar sã primeascã vizite. Fostul ministru al Muncii a venit la cãpãtîiul lui sã evoce greutãtile rezistentei. El spunea cã trebuie sã explicãm ce este identitatea
332

li •=
iranianã si sã spunem care este locul esential al monarhiei de-a lungul istoriei. Avea sã râmînã apoi în Egipt si sã-1 învete pe tînârui rege care este geografia socialã a Iranului.1 Am rãmas tot timpul lîngã sotul meu si mi se pãrea socant sã vãd cu cîtã fervoare veneau acei oameni sâ-1 implore sã le dea un sfat, o pãrere, pe el, care era atît de bolnav. Mi-a venit ideea sã-i citesc ceva. A acceptat cu plãcere si i-am citit o parte din Memoriile generalului de Gaulle pe care-1 întîlnisem cu douãzeci de ani în urmã si care rãmînea în ochii lui un exemplu de hotãrîre si de curaj. Nu vorbea aproape deloc sau spunea doar fraze scurte.
Era constient de starea lui, de extrema lui sensibilitate, constient de tot ceea ce se petrecea în jurul lui. Luna aceea de iulie era luna Ramadanului, iar personalul spitalului întinsese o masã mare în capãtul coridorului pentru a putea mînca seara. Dacã se afla în salon în acel moment, regele îmi spunea: „Hai sã mergem în camera mea, dacã stau aici îi deranjez si nu vor putea mînca linistiti." Atunci îmi spuneam: „Iatã cã pînã si în ultimele clipe ale vietii a stiut sã-si depãseascã conditia de om si sa uite suferintele lui pentru binele celorlalti."
în acele ultime zile, Jehan Sadat a scris aceste rînduri care mã emotioneazã atît de mult:
„Anuar mi-a telefonat în timpul conferintei (se afla în Danemarca) pentru a-mi spune cã sahul era din nou bolnav. Cînd m-am dus la cãpâtîiul lui împreunã cu Farah si cu copiii, mi-am dat seama cã sfîrsitul îi era aproape. sahul era mai palid si mai slab ca oricînd. Respira cu mare greutate. Cu toate acestea se impunea prin demnitate, nu avea nici o slãbiciune. Dimpotrivã, se vedea din felul în care stãtea sprijinit de perne cã era un luptãtor. Medicii spuneau cã suferea înfiorãtor. Dar nu s-a plîns niciodatã. Cred cã Dumnezeu îl iubea mult pe omul acesta, dacã îi dãdea puterea sã suporte toate încercãrile acestea într-un mod demn, mi-am spus pe cînd m-am apropiat de el. «în curînd o sã vã simtiti mai bine si o sã mergem în
1 Domnul Shafa s-a ocupat de predarea istoriei si o altã persoanã de literatura persana.

'\J;t   MEMORII        333
Alexandria, unde o sã ne relaxãm», i-am spus eu. Am zãrit lacrimi în ochii lui Farah. «Fii tare, nu-i arãta ce simtij i*am spus. E inteligent si o sã te înteleagã.»"1
Uneori, seara, priveam Nilul si piramidele care se profilau undeva în depãrtare si-mi spuneam: suveranii, guvernatorii, generalii au vãzut si ei aceastã priveliste, aceastã luminã, acest fluviu, au trãit, au fost fericiti, iubiti, trãdati, dupã care au murit. Sîntem aici si noi si, la rîndul nostru, vom muri, dar cu toate acestea Nilul va continua sã curgã si peste alte milenii. Acest lucru m-a ajutat sã accept destinul asa cum era.
Regele si-a recãpãtat ca prin minune fortele, asa cã pe 26 iulie am hotãrît sâ-i trimitem la Alexandria pe cei trei copii mai mici. Voiam sã-i scot din acea atmosferã stresantã a spitalului, în care trãiau de mai bine de o lunã.
Dar chiar în acea searã, sotul meu a intrat în comã.
„Era în timpul postului, va scrie mai tîrziu profesorul Flandrin, si în tara aceea asa de strictã în privinta acestuia, nici nu se punea problema sã nu se respecte obiceiurile. Ne-am întors la sfîrsitul dupã-amiezei la Hotelul Meridien, pentru a merge la Spitalul Maadi la începutul noptii, dupã ce se terminase postul si dupã ce soferul nostru mîncase. Asa cã în seara aceea am mîncat si noi la hotel. De cîteva zile eram îngrijorat si încordat. Ca si cum as fi presimtit ceva, le-am zis lui Fagniez si reanimatorului nostru cã trebuie sã mergem la spital fãrã întîrziere. Cînd am ajuns, pe tot etajul domnea o liniste neobisnuitã si o atmosferã de consternare. Situatia se agravase brutal, o paralizie pãrea ca se abãtuse peste toti, iar noi nu fuseserãm anuntati de ceea ce se întîmplase cu douã ore înainte. Pacientul era fãrã puls, fãrã tensiune, atins de o hemoragie internã fulgerãtoare. Toatã familia era paralizatã si starea aceasta cuprinsese tot personalul de acolo. Minunatele infirmiere egiptene, care fuseserã sprijinul nostru principal, erau consternate, plîngeau sau stãteau pur si simplu apatice. Medicii egipteni, fãrã îndoialã din aceleasi cauze ca si noi, nu erau acolo. Probabil cã erau acasã si mîncau.
1 Jehan Sadat, A Woman ofEgypt, op. cit.
334

Acest spectacol a declansat la reanimatorul nostru, la Fagniez si la mine o reactie la fel de fulgerãtoare. La scurt timp dupã ce 1-arn gãsit pe anestezistul egiptean care ne-a ajutat tot timpul si a obtinut mereu sîngele de care aveam nevoie (resursele acelui spital pãreau cã nu se mai terminã), bolnavul si-a revenit. Am iesit pe coridor unde am întîlnit-o pe Maiestatea Sa Regina si pe printesa Ashraf O emotie de nedescris i-a cuprins pe toti si chiar acum, dupã trecerea timpului, încã o mai resimt. Cu totii pãreau sã fie prada aceleiasi consternãri. Atunci s-a petrecut episodul care m-a rãscolit cel mai tare din toatã aceastã lungã poveste si care nu se referea la cel care urma sã moarã, ci la cei care aveau sã trãiascã dupã.
Am rezumat situatia pentru Maiestatea Sa Regina si pentru printesa Ashraf. stiam cã regele avea sã moarã în noaptea aceea si le-am spus acest lucru. Am rugat-o pe reginã sã-i avertizeze pe copii. Am aflat atunci cã acestia plecaserã chiar în ziua aceea la Alexandria, pentru cã în ultimele zile fusese o atmosferã entuziastã, regele reusind sã meargã si sã se aseze Ia masa aceea improvizatã la capãtul coridorului. Dar mãcar pe cei doi mai mari trebuia sã-i anuntãm. Maiestatea Sa Regina a fost de acord si m-a rugat pe mine sã le spun. N-am înteles si i-am spus: «Dar, Maiestate, nu eu, ci Maiestatea Voastrã trebuie sã le spuneti!» Gîtuitâ de emotie, mi-ã rãspuns: «Nu, eu n-o sã pot.» Am insistat: «Dar, Maiestate, trebuie sã fie cineva din familie care sã facã asta.» Mi-a spus: «Nu sînteti decît dumneavoastrã, vã revine dumneavoastrã sarcina sã le spuneti.» Asa cã am fost nevoit sã-mi stãpînesc propria emotie si sã sun la Alexandria, îmi aduc aminte cã a rãspuns fata cea mare, printesa Farahnaz, care mi-a spus cu vocea ei de copil: «Oh, sînteti doctorul, cum se mai simte tata?» A trebuit sã rãspund cã nu se simtea prea bine, ceea ce n-a fost deloc usor. Datoritã reanimatoru-lui nostru, regele a mai fost constient cîteva ore si a putut sã vorbeascã cu sotia lui, cu printesa Ashraf, sora geamãnã, cu printul mostenitor si cu copiii lui cei mari.
îmi amintesc în special de fiica lui cea mare, Farahnaz, care stãtea ghemuitã pe marginea patului, sãruta mîna tatãlui ei si repeta în persanã cu un zîmbet extatic: «Baba, baba.» Pe marginea stingã a
MEMORII        335
patului, noi continuam sã-i supraveghem tensiunea arterialã si sã-i pompãm sînge. Ne-am limitat la gesturile de bun-simt. A doua zi de dimineatã, monarhul s-a stins. De sub perna defunctului, Maiestatea Sa Regina a scos sub ochii mei sãculetul cu pãmînt pe care îl luase din Iran, în clipa în care plecaserã în exil.
în tot acest timp, în mijlocul acelui val de emotie si de durere mi-am amintit de comportamentul uimitor al printului mostenitor Reza. Acest nou diadoh era foarte tînãr, dar prin demnitatea atitudinii lui si prin felul în care reusea sã se controleze, arãta cã-si dãdea seama de noua lui situatie. Am vorbit cu el timp îndelungat si i-am încredintat copiile tuturor documentelor pe care le aveam. stiu cã mi-a spus referitor la colegii mei si la mine însumi: «Lumea poate sã spunã ce vrea, eu îmi voi aminti mereu ceea ce am vãzut»".
Da, într-adevãr, Farahnaz stãtea pe marginea patului tatãlui ei, Reza era în picioare, iar eu eram pe partea cealaltã, alãturi de medici. Regele a respirat scurt de douã ori, dupã care a inspirat adînc si apoi a rãmas nemiscat. Murise. O vreme am rãmas neclintiti. Atunci, printesa Ashraf mi-a suflat: „închide-i ochii!" Asa am fãcut, dupã care am scos într-adevãr sãculetul cu pãmînt din Teheran si rugãciunile pe care i le pusesem sub pernã. El purtase toatã viata lui aceste rugãciuni asupra lui, într-un sãculet de pînzâ. Doamna doctor Liussa Pirnia a scos verigheta de pe degetul regelui si mi-a dat-o. O port de atunci pe acelasi deget cu a mea.
Am iesit cu totii din camerã. Apoi, unul cîte unul ne-am întors sã-1 sãrutãm pentru ultima oarã pe suveran. Cînd i-am atins fruntea cu buzele, am avut impresia fugitivã cã era viu.
Vestea mortii regelui i-a fãcut sã încremeneascã pe cei cîtiva iranieni care se aflau pe coridor, împãrtãseam aceeasi supãrare.,,Regele nu mai e, le-am spus, dar nu trebuie sã ne pierdem curajul, ci sã continuãm sã luptãm, sã mergem pe calea pe care ne-a arãtat-o."
Apoi am sunat-o pe mãtusa Louise, care locuia la Paris, pentru cã nu voiam sã afle aceastã veste de la radio.
Acum trebuia sã le spunem cã tatãl lor a murit si celor doi copii mai mici, Leila si Ali-Reza, care îsi petrecuserã noaptea la Palatul
336

Kubbeh. Ajungînd la palat, am avut surpriza sâ-i gãsim acolo pe presedintele Sadat, pe sotia si pe fiica lui. Ne asteptau toti trei sã ne arate primii afectiunea lor si sã ne încurajeze, asa cum fãcuserã încã din prima noastrã zi de exil. De cum s-a trezit, mi-a spus guvernanta, ca si cum ar fi simtit ceva, Leila s-a dus direct în camera lui Ali-Reza de care era foarte legatã. Asa cã au aflat împreunã vestea din gura guvernantei: „Tatãl vostru este acum în cer cu îngerii", le-a spus ea. Leila a iesit din camerã, fãrã sã-si arate supãrarea, iar cînd guvernanta s-a dus în camera ei, a gãsit-o asezîndu-si hainele negre pe pat.
în noaptea aceea n-am avut putere sã stau singurã si i-am rugat pe copii sã rãmînã cu mine. Reza, Farahnaz si Leila au venit imediat. Ali-Reza a vrut sã râmînã singur cu durerea lui. Ne-am întins niste saltele pe jos si am dormit îmbrãtisati.
Funeraliile au avut loc pe 29 iulie 1980, la douã zile dupã moartea regelui. Trupul lui a fost depus la Palatul Abdin, unde s-a intonat imnul regal. Am fost cu totii extrem de rãscoliti, pentru cã era prima datã cînd îl auzeam dupã plecarea din Iran. Apoi, cortegiul care însotise trupul sahului a plecat de la Palatul Abdin si s-a dus la Moscheea el-Rifai, unde sotul meu a fost înhumat temporar. Traditia tãrilor musulmane cerea ca femeile sã nu meargã în spatele sicriului, dar eu am insistat sã fiu acolo. „Facem cum vrea Farah", le-a spus presedintele Sadat celor de la protocol.
Odihnindu-se pe un afet de tun, tras de cai si acoperit cu un drapel imperial, trupul suveranului a fost salutat pe tot timpul drumului de cãtre o multime care psalmodia: „La elaha el l'Allah" („Nu existã alt Dumnezeu decît Allah"). Noi mergeam în fruntea cortegiului, în dreapta mea, mergea Leila în rochie albã, Farahnaz si Ali-Reza. în stînga, Richard Nixon si fiul meu cel mare, Reza. Presedintele egiptean, Jehan Sadat, si fratii regelui, Gholam-Reza, Abdol-Reza si Ahmad-Reza, mergeau de o parte si de alta a noastrã. Cîtiva prieteni fideli, regele Constantin al Greciei si regina Anne-Ma-rie, printul Victor Emmanuel de Savoia ne urmau si ei alãturi de ambasadorii anumitor tãri. Regele Hassan al II-lea îl timisese pe unul dintre apropiatii lui, Mullay Hafid Alani. Acesta venise cu o
MEMORII        337
pînzã pe care erau brodate rugãciuni, care acoperise piatra Kaaba de la Mecca si care urma sã fie depusã pe lintoliul sotului meu.
La Moscheea el-Rifai, trupul regelui a fost coborît într-un cavou special, aflat la subsol. Reza a fost cel care 1-a însotit. Dupã el, cu de la sine putere si fãrã sã cearã voie nimãnui, a coborît si Ali-Reza, ceea ce nu era prevãzut. Mai tîrziu, medicii mi-au spus cît a fost de important pentru el cã a vãzut unde se odihnea tatãl sãu. Din pãcate, femeile nu aveau voie sã coboare, asa cã nici eu, nici Farahnaz si nici Leila n-am vãzut care era ultimul loc în care avea sã se odihneascã regele. Din acele clipe, îmi amintesc cu multã emotie de generalul de aviatie Ruhani, care îmi mãrturisea tristetea sa de a fi singurul reprezentant al armatei prezent.
„Niciodatã n-am vãzut funeralii nationale mai impunãtoare, avea sã scrie Jehan Sadat în Memorii. Anuar a fost cel care le-a organizat pînã în cel mai mãrunt detaliu. Sute de studenti de la Academia Militarã conduceau procesiunea, îmbrãcati în uniforme albe, galbene si negre, în functie de rangul lor, cîntînd la instrumente, în spate mergeau soldatii cu coroane de trandafiri si irisi, urmati de ofiteri cãlare. Apoi venea un escadron de bãrbati care purtau decoratiile militare ale sahului pe niste perne de catifea neagrã si care mergeau chiar în fata sicriului acoperit cu drapelul iranian si tras de opt cai arabi. Urmam noi.
Era cald, foarte cald la Cairo în ziua aceea de varã, iar noi am mers pe jos cele trei mile care despãrteau Palatul Abdin de moscheea unde avea sã fie înmormîntat sahul. si tatãl sahului fusese îngropat aici, înainte ca sahul sâ-i aducã osemintele în Iran. Potrivit programului stabilit de Anuar, eu mergeam lîngâ Farah si a fost singura datã cînd am mers într-o procesiune funerarã. «Sã faci ceea ce face si Farah, trebuie s-o ajutãm sã treacã de ziua aceasta tristã si grea.» Asa cã am rãmas lîngã ea, mergînd împreunã cu copiii ei.
în spatele nostru, cît vedeai cu ochii, se întindea multimea care venise sã onoreze amintirea regelui. Toti ministrii guvernului egiptean mergeau cu noi, ca si fostul presedinte al Statelor Unite, Richard Nixon, ca si regele Constantin al Greciei, ambasadorii Germaniei de Vest, ai Frantei, Australiei si Israelului, ca si un numãr enorm de
338

egipteni. Lumea se înghesuia pe strãzi, în balcoane si pe acoperisuri, ca sã poatã vedea trecerea procesiunii. Muzica rãsuna mai tare decît oricînd. Erau mai multe flori decît am putut vreodatã sâ-mi imaginez. Erau funeraliile cele mai spectaculoase care avuseserã loc vreodatã în Egipt, ultima ocazie de a demonstra lumii întregi cã sahul merita mai mult decît primise, decît felul în care se purtaserã cu el. Egiptul, cel putin, n-a întors spatele unui prieten."
întorcîndu-mâ în ziua aceea atît de împovãrãtoare la Palatul Kubbeh, as fi vrut sâ-i spun regelui cã mã purtasem bine, cã rãmãsesem demnã si dreapta, în ciuda supãrãrii care mã orbise. Era ciudat, nu-mi venea sã cred cã nu mai era acolo, cã nu va mai fi niciodatã. si copiii se purtaserã excelent si îi admirasem; trãiserã fiecare clipã, oprindu-si lacrimile sau ascunzîndu-le.
A '   u ,s   >               i ,                . r »
«'             l                     t'i.         C                 t   J.'           3 J          ,         .      J                               l   '   "I.          i<
,   l. •                               tfli                              A                                               l    l   l           l         <                             '   ,
»• ,   .   '       .v •<        !' i                i     î j   H,            r -i/   ,t    <
j    i.      '  '}'          '            • i   J  r    ' *,        ;'        .           '    ,    i .    KK     '-v
i i      '    >'           ,,'/••'(          >}i \ i.      <  '     '   i n
"in   ,4,1   i '  i ',1                M   Vi
• l'<        '              '.  .                             .>        ]    l              >       L'/1    ,1     I    /
i         j-, i, Ti'! 'J1     in    Mc  •    ,1.     »       ; v
!<J"      li'l             '             ..'l         ,l.j   '         ,-'               -i       l     (
l            ! j   i  t'TVi'U /   /"'           !      [Lill             l           i         - n ii
l      l J i      '      l
i 'i ',
) *     U  i
PARTEA A V-A
••'<••!*•»'<•;: s* • .iii, •„., o;
Reza mai avea trei luni pînâ împlinea vîrsta de 20 de ani, vîrstã la care Constitutia îi permitea sã-i urmeze regelui la tron. Trei luni în care eu eram regentã1. Am înteles repede cã acesta nu era un cu-vînt gol. Chiar de a doua zi dupã funeraliile regelui m-au coplesit relatiile pe care nu încetase nici o clipã sã le întretinã cu toate retelele de rezistentã, create peste tot în lume. Cererile de audiente s-au înmultit rapid; toti acei oameni — fosti ministri, responsabili politici, ofiteri sau simpli militanti — care aleseserã exilul pentru a lupta, doreau sã-mi propunã tot felul de initiative, sã afle pãrerea mea sau sã obtinã sprijinul pentru cutare sau cutare proiect. Pe moment m-au deranjat, pentru cã nu-mi dãdeau voie nici mãcar sâ-mi respect doliul, dar, dupã ce a mai trecut timpul, mi-am dat seama cã
1 Martorã a gîndurilor profunde ale regelui din ultimele sale zile, am considerat de datoria mea sã redactez, a doua zi dupã moartea sa, textul urmãtor, care reflectã ceea ce sotul meu resimtea si voia sã le spunã compatriotilor sãi înainte de a se stinge din viatã: „în acest moment în care, departe de pãmîntul meu natal, prins în ghearele acestei abominabile boli, îmi trãiesc ultimele clipe, adresez acest mesaj poporului meu care traverseazã una dintre cele mai sumbre perioade din istoria sa.
Amintiti-vã ca tara noastrã a cunoscut multe suisuri si coborîsuri, dar cã atacurile venite din afarã n-au putut stinge niciodatã fãclia culturii si a civilizatiei iraniene. Sînt convins cã aceastã fãclie va învinge tristele tenebre care s-au abãtut asupra Iranului si cã o renastere nationalã se va produce.
Sper cã fiul meu, care este încã destul de tînãr, si care, ca toti tinerii iranieni, este plin de mîndrie nationalã, va ridica din nou drapelul sfînt al Iranului. si-1 va pãstra drept, sprijinindu-se pe poporul iranian.
îl încredintez pe tînãrul print mostenitor lui Dumnezeu cel atotputernic si marelui popor iranian. Aceasta este ultima mea vointã".
342

activitatea si fervoarea lor m-au salvat din disperarea adîncâ, în care eram gata sã mã prãbusesc.
Principalele grupuri de rezistentã se constituiserâ în Franta, în Marea Britanic si în Statele Unite, dar existau cîteva si în Germania, si în Turcia. Fiecare responsabil avea propriile pãreri în legãturã cu ceea ce trebuia sã facem pentru a începe lupta si asteptau, normal, sã-mi exprim adeziunea. Unii dintre ei solicitau o întîlnire de cele mai multe ori clandestinã, iar eu îi primeam pe cei care mi se pãreau mai de încredere. Vorbeam si la telefon, la orice orã din zi si din noapte. Uneori trebuia sã astept sã se facã ora douã sau trei dimineata pentru a putea intra în legãturã cu Statele Unite. Discutiile erau dificile, epuizante, trebuia sã-mi dau acordul pentru niste initiative despre care nu fusesem perfect informatã. Trebuia sã luptãm, chiar dacã la început nu eram prea multi.
Cu generozitatea lui obisnuitã, presedintele Sadat m-a invitat sã rãmîn cît îmi va face plãcere la Palatul Kubbeh. Primul nostru birou 1-am instalat într-una din aripile palatului, în capãtul unui coridor plin cu mobile dezafectate, cu geamuri sparte. Era absolut necesar sã centralizez si sã coordonez activitatea iranienilor exilati. Foarte repede am primit concursul unei femei tinere, Lila, care ne-a asigurat secretariatul, si al unui ziarist francez, care ne-a organizat toatã comunicarea. Amîndoi ne-au ajutat foarte mult si nu si-au economisit eforturile.
Pentru a mã întîlni cu cei care nu puteau fi vãzuti la Cairo din motive de Securitate, presedintele Sadat m-a autorizat sã folosesc un apartament aflat la patruzeci de minute de Palatul Kubbeh. Toate acele drumuri fãcute în cãldura si în zgomotul insuportabil al capitalei Egiptului erau epuizante si trebuia sã-mi adun toatã vointa pentru a rezista, în acea perioadã a trebuit sã suport o interventie chirurgicalã foarte dureroasã si sã trec peste suferintã pentru a mã întîlni cu oamenii, pentru a-i asculta, pentru a argumenta si a încerca în fiecare clipã sã fiu foarte atentã si sã le dau sperantã interlocutorilor mei.
De multe ori îl luam si pe fiul meu Reza la aceste întîlniri, stiind cã în curînd va trebui sã-si asume singur responsabilitatea de a
MEMORII        343
comanda diferitele initiative ale comunitãtii din exil. Mergeam împreunã la presedintele Sadat pentru a-i cere pãrerea si sfatul si ne-am întîlnit împreunã în perioada aceea cu regele Hussein si cu regina Nur a Iordaniei, ca si cu regele Hassan al II-lea al Marocului. si unii, si altii ne-au primit cu cãldurã si amabilitate. Regina Nur avea sã-mi rãmînã pe toatã perioada exilului o prietenã pretioasã.
Marea noastrã bucurie, din acea lunã de haos, a fost crearea unui post de radio clandestin, care transmitea glasurile exilatilor, care ne permitea sã ne adunãm, sã explicãm ceea ce se petrecea cu adevãrat în Iran si sã dãm informatii asupra diferitelor grupuri de opozanti. Ideea acestui radio ne venise încã de cînd sotul meu mai era în viatã. Vorbiserãm amîndoi despre un radio, iar el fusese de acord. Solicitate, autoritãtile egiptene ne-au acordat permisiunea lor. Mai rãmînea doar sã trecem la fapte, în climatul de suspiciune, care ne înconjurase din prima zi a exilului nostru, acest radio a reprezentat un pericol în plus. Eram constienti si stiu cã în interiorul palatului nici nu îndrãzneam sã vorbesc despre proiectul nostru cu Cambise Atabai, care conducea acum biroul meu, de fricã sã nu fim ascultati. De cele mai multe ori mergeam în parc. Din respect pentru Guvernul egiptean, trebuia sã pãstrãm secretul si, pe de altã parte, nici nu voiam sã se stie cã eu eram în spatele acestei initiative. Trebuia sã ne definim politic si orientarea viitorului nostru post si, normal, sã gãsim profesionisti curajosi si capabili sã conducã aceastã actiune, chiar cu pretul vietii. Pentru toate aceste probleme, am solicitat discret sprijinul vãrului meu, Reza Ghotbi, care crease si condusese televiziunea iranianã si care era acum în exil la Paris, unde constituise deja principala retea de rezistentã. Principiul fondator a fost acela al reunirii tuturor iranienilor din exil împotriva noului regim, indiferent de divergentele lor. Postul de radio era vocea tuturor si fiecare putea sã se exprime.
Au fost chemati doi bãrbati si o femeie care munciserã la Ra-dioteleviziunea Iranianã pentru a constitui primul nucleu al redactiei. Am închiriat un apartament la Cairo sub un nume de împrumut si acolo s-a instalat cu mare discretie acest trio. si-au luat nume europene pentru a îndepãrta orice bãnuialã, cu toate cã vocile lor
344

erau cunoscute în Iran. Ieseau cît mai putin posibil pentru a nu atrage atentia. Munca lor consta în asamblarea si difuzarea cît mai rapidã a nenumãratelor documente si mãrturii care veneau din toatã comunitatea exilatã, dar si din interiorul Iranului. Multe dintre casete erau înregistrate la Paris, unde aveam corespondenti, si trimise la Cairo. Aveam corespondenti si în Emirate, si în Golful Persic, si un informator în Germania, care dispunea de o retea de corespondenti în Iran. Din tara noastrã primeam rapoarte scrise cu cernealã simpaticã.
Am avut nevoie de nouã luni de muncã, înainte de a începe sã emitem, îmi amintesc ce emotie puternicã m-a coplesit cînd domnul Atabai a venit sã-mi spunã cã totul era gata, cã vocea noastrã se auzea, în sfîrsit, pe unde. Am luat un radio micut si m-am închis în dormitorul meu. Am deschis larg fereastra, eram asa de fericitã, vocea aceea era ca o primã cucerire, ca un prim pas spre libertate, o primã victorie.
între timp, pe 31 octombrie 1980, am sãrbãtorit la Palatul Kubbeh cei 20 de ani ai lui Reza si deci si succesiunea lui simbolicã la tron. Cu un an mai devreme izbucnise rãzboiul dintre Iran si Irak si, constienti de noua nenorocire care tocmai se abãtuse asupra tãrii noastre, am redus la minimum ceremonia, în fata unei singure camere de luat vederi si în fata unui singur ziarist al presei scrise, fiul meu a pronuntat cîteva cuvinte de sperantã.l
„Dragii mei compatrioti, surori si frati, mi se încredinteazã aceastã responsabilitate suprema dupã trista disparitie a augustului meu tatã, într-una dintre cele mai sumbre perioade din istoria noastrã, în momentul în care principiile noastre nationale si spirituale, valorile noastre istorice si culturale, civilizatia sînt amenintate din interior; în momentul în care anarhia, prãbusirea economicã si declinul prestigiului nostru international au provocat violarea integritãtii noastre teritoriale de cãtre o agresiune exterioarã pe care o condamnãm.
stiu sigur cã nici unul dintre voi, care aveti un spirit patriotic si o mîndrie nationalã înnãscute, cã nici unul dintre voi, care este puternic legat de identitatea nationalã si de credintã, de principiile sacre
1 Textul integral se aflã în Anexe. ,
MEMORII        345
ale islamului autentic, de valorile istorice si de patrimoniul vostru cultural n-a vrut sã se întîmple un asemenea dezastru. Sînt convins cã nici un popor, indiferent de conditia lui, nu poate sã-si doreascã asa ceva. De aceea, întelegîndu-vã suferintele si ghicindu-vã lacrimile ascunse, mã alãtur durerii voastre. stiu cã, la fel ca si mine, dupã ce veti traversa aceastã perioadã neagrã, veti vedea rãsãrind lumina unei zile noi. Mai stiu cã aveti în adîncul inimilor voastre convingerea fermã cã, la fel ca în trecut, istoria noastrã milenarã se va repeta si cosmarul va lua sfîrsit. Dupã întuneric va veni si lumina, întãriti de amarele noastre experiente, vom întreprinde cu totii, într-un mare elan national, reconstructia tãrii. Datoritã unor reforme adecvate si cu participarea activã a tuturor, vom reusi sã ne atingem idealurile. Vom reconstrui un Iran în care vor domni egalitatea, libertatea si dreptatea, împinsi de adevãrata credintã în islam, de spiritualitate, de dragoste si de tolerantã, vom face din Iran o tarã prosperã si mîndrâ care va avea locul pe care îl meritã printre natiuni."
Cîteva sãptãmîni mai tîrziu, Reza a anuntat autoritãtile din Teheran cã era gata sã se întoarcã si sã lupte, la comanda unui avion de vînãtoare, împotriva invadatorilor irakieni.
,,în acel moment crucial pentru viata tãrii noastre, avea sã scrie el mai tîrziu, doream sã-mi pot vãrsa sîngele pentru libertatea tãrii noastre." Toatã noaptea ne-am strãduit sã transmitem mesajul lui prin telex diferitelor ministere din Teheran. Unele dintre ele între-rupeau comunicarea, altele acceptau sã primeascã tot textul, dar nimeni nu ne-a rãspuns. La rîndul meu, fãcusem public un comunicat în care declaram: „în calitate de iranianã si de mamã a printului mostenitor, constientã de responsabilitãtile istorice care îmi revin de acum înainte, îmi exprim speranta cã evenimentele dramatice la care participãm acum se vor sfîrsi, cã fortele strãine, care cred cã pot sã invadeze Iranul, vor învãta odatã pentru totdeauna ca acest pãmînt apartine iranienilor. Acestia nu vor tolera niciodatã prezenta fortelor nelegitime pe teritoriul lor".
Ascensiunea fiului meu cel mare la responsabilitãti a fost începutul unei perioade tulburi si dureroase pentru noi. De la o zi la alta, anumite persoane, întelegînd cã puterea trecuse în alte mîini,
346

s-au întors spre Reza si veneau sâ-1 viziteze la palat, fãrã ca mãcar sã treacã sã mã salute. Era dureros, dar acest lucru îmi mai arãta încã o datã o altã laturã a naturii umane, iar eu zîmbeam trist. Altii, în schimb, continuau sã discute numai cu mine, ca si cum nimic nu se întîmplase. în aceastã situatie, stiu cã am început sã-mi cobor ostentativ privirile, astfel încît interlocutorul meu sã înteleagã cã, de acum înainte, trebuia sã vorbeascã cu fiul meu, care stãtea lîngâ mine. Doream sã le dau de înteles cã, de acum înainte, deciziile îi apartineau tînârului rege si cã, dacã rãmîneam lîngâ el, o fãceam numai pentru a-1 ajuta cu experienta si cu sfaturile mele.
Acest lucru n-a fost foarte bine înteles la început. Unii dintre responsabili au venit sã mã implore sã nu mã retrag, spunîndu-mi cã, dupã ce am domnit douãzeci de ani, nu puteam sâ-i abandonez într-o perioadã atît de dramaticã. Cuvintele lor mã puneau în încurcãturã, pentru cã nu voiam sã le dau impresia acelor oameni, care aveau încredere în mine si care luptau în clandestinitate, cã mã deziceam de cauza noastrã. Trebuia deci sã le explic fãrã încetare cã râmîneam angajatã în rezistentã, dar cã, de acum înainte, sub autoritatea fiului meu. „Dacã aveti încredere în mine, le spuneam, aveti încredere si în aceastã decizie a mea."
Au urmat apoi presiuni asupra mea sã intervin în componenta cabinetului fiului meu, sã-i prezint cutare sau cutare persoanã, sâ-1 alung pe unul sau pe altul. si în cazul acesta a trebuit sã le explic cît de important mi se pãrea pentru tînãrul rege, pentru reusita lui, sã-si poatã alege singur colaboratorii, într-o independentã si o liniste completã. Simteam cã Reza voia sã zboare cu propriile aripi, lucru care, normal, trebuia încurajat. Le spuneam interlocutorilor mei: „Lâsati-i timp sã descopere persoanele în care sã aibã încredere si împreunã cu care va simti dorinta sa munceascã".
în acest climat dificil, în care unii intrau în rivalitate cu ceilalti, s-a produs lucrul de care mã temeam cel mai mult: anumite persoane au încercat sã creeze rivalitãti între fiul meu si mine. Eu aveam legãturi cu diferitele grupuri de rezistentã si nu voiam ca numele lui Reza sã fie legat de un grup, mai mult decît de altul, iar acest lucru nu mi s-a iertat. Fiecare grup voia sâ-1 atragã pe tînãrul
MEMORII        347
rege, pentru a obtine în felul acesta cît mai multe avantaje. Asa ca au încercat sã-mi neutralizeze influenta, sã-1 convingã pe Reza cã eu aveam o mare responsabilitate în prãbusirea monarhiei din cauza ideilor mele prea „liberale" si a influentei exercitate de mine asupra sotului meu. Aceste zvonuri rãuvoitoare erau purtate în mare parte de niste persoane pe care le consideram corupte si care dãunaserã deja destul de mult monarhiei. Toate aceste jocuri de influentã asupra fiului meu care era asa de tînâr mi s-au pãrut extrem de dureroase. El nu putea sã-si dea seama cîtâ josnicie si ambitie vanã erau în aceste perfidii. Speram în sinea mea cã va întelege într-o zi, cã era nevoie ca timpul sã-si punã amprenta asupra lui. îmi repetam cã trebuia sã rezist. Sã rezist cu demnitate, în unele zile, în care toate acestea mi se pãreau prea dureroase si nedrepte, încercam sã vãd esentialul. „Luptãm pentru viitorul Iranului, îmi spuneam eu, cauza noastrã este imensã si meritã toate sacrificiile, restul lucrurilor rãmîn în plan secundar."
Dupã cîteva luni, Reza a afirmat cã doreste sã plece în Maroc împreunã cu anturajul lui. Am înteles cã dorea sã se depãrteze pentru a-si întãri independenta, dar mi se pãrea regretabil cã voia sã pãrãseascã Egiptul, care îi oferea atîtea posibilitãti de actiune, pentru Maroc, care probabil cã nu era prea binevoitor în ceea ce-1 privea. I-am spus, dar nu 1-a interesat prea tare, asa cã a trebuit sâ-i reunesc în jurul nostru pe toti colaboratorii apropiati, pentru a anunta cã eram gata sã plec din Cairo: „Acum, le-am spus eu, esential este Iranul, nu persoana mea. Pentru viitorul cauzei noastre, este de preferat ca tînârul rege sã rãmînã în Egipt. Asa cã sînt dispusã sã plec, dacã acest lucru îl face pe Reza sã revinã asupra deciziei lui." Dar n-a fost cazul si fiul meu a plecat în Maroc, asa cum dorea. Regele Hassan al II-lea 1-a primit cu multã afectiune si atentie.
Am pãstrat o amintire dezagreabilã din toatã aceastã perioadã, în care trebuia sã lupti pe toate fronturile deodatã, personal, politic, familial, ceea ce devenise de nesuportat. Dar, în ciuda tuturor greutãtilor, am reusit în acel prim an de doliu sã ne reorganizãm viata de familie, pe care n-am mai avut-o de la plecarea noastrã în exil. Acum locuiam din nou cu totii împreunã — cel putin înainte de plecarea lui Reza, în Palatul Kubbeh. Copiii îsi reluaserâ studiile si
348

erau încîntati de amabilitatea pe care le-o arãtau toti, la scoalã, pe stradã si chiar si la palat, unde toatã lumea se purta foarte frumos cu ei. Sosind din Statele Unite unde fuseserã foarte chinuiti, mai ales de cãtre profesori, erau foarte bucurosi sã întîlneascã în Egipt numai zîmbete si bunãvointã. Era ca o întoarcere la ai nostri, la comunitatea noastrã familialã si culturalã.
Faptul cã locuiam împreunã le redase copiilor simtul umorului, care ne înveselea si ne bucura asa de mult viata cotidianã pe vremea cînd locuiam în Palatul Niavaran, în Teheran, îi auzeam din nou rîzînd, povestindu-si fel de fel de întîmplãri. în unele seri, îmi fãceam timp sã mã asez lîngã cei doi copii mai mici ca oricare altã mamã si sã-i verific dacã si-au fãcut temele, dacã au învãtat. Atunci vedeam cum se lumina chipul Leilei. Dupã toate acele luni haotice în care, fiind asa de micã, suferise din cauza absentei mele, putea, în sfîrsit, sã-mi împãrtãseascã toate plãcerile si preocupãrile ei de scolãritã.
Uneori, ieseam cu totii sã mîncãm la restaurant, sã vizitãm un muzeu. Uneori, mama ne pregãtea o masã iraninã. Ea fusese alãturi de noi în toti acei ani de fericire, dar si pe tot parcursul exilului. Copiii o iubeau mult. Vãduvã de la 36 de ani, nu se mai cãsãtorise. Era o femeie frumoasã, voluntarã, care nu se plîngea niciodatã. Avea întotdeauna cuvinte pozitive si încurajatoare si pentru mine, si pentru copii. „Cere binele si Dumnezeu ti-1 va da." Foarte credincioasã, era un exemplu de tolerantã fatã de celelalte religii si o revolta profund tot ceea ce spuneau misionarii Revolutiei Islamice. Se angajase de timpuriu în lupta pentru respectul fatã de femei si sustinea cã ayatollahul Khomeini îi fãcea un râu imens Iranului, ca si însesi ideii de religie. A murit în toamna anului 1999, dupã ce a pus mîna pe umãrul meu, ca pentru a-mi spune cã ea, care nu mai recunostea pe nimeni, stia cã am fost tot timpul alãturi de ea (pãstrez în memorie în special prietenia regelui Baudoniu, a presedintelui Singhor, ca si a regelui si a reginei Nepalului).
Ne vizitau veri si apropiati, ca si ofiteri si fosti responsabili politici. Astfel, pe lîngã imensele dificultãti pe care le întîlneam în încercarea noastrã de a conduce diferitele miscãri de rezistentã, dincolo de dorinta noastrã de a-i asculta pe toti, de a le da sperantã, de a deznoda
MEMORII        349
intrigile, viata îsi urma cursul obisnuit, începuserãm chiar sã ne gîndim sã ne instalãm permanent la Cairo, cînd, pe 6 octombrie 1981, pe cînd mã aflam la Paris pentru cîteva zile, am aflat de moartea lui Anuar el-Sadat. Am scris atunci aceste cîteva rînduri, a cãror lecturã mã cufundã si acum în disperarea acelei luni de octombrie:
„Paris, ora 2 dimineata. Presedintele Sadat a murit, asasinat în timpul unei parade militare, încã nu pot sã cred. Vai cît de greu îmi e sã scriu aceste cuvinte! în clipa asta, o parte din mine a murit. O parte din noi. Dragã Sadat, as vrea sã-ti spun cît ai fost de bun, un tatã pentru copiii mei, un prieten pentru mine. Aveai în tine lumina, pacea, calmul, bunãtatea, întelepciunea. Erai puternic precum un munte si linistit ca apa. Ochii tãi erau plini de dragoste si de întelegere pentru fiintele umane. Ce pierdere imensã pentru Egipt, pentru lumea întreagã, pentru noi! ti-ai întîlnit prietenul, si pe noi, iatâ-ne orfani pentru a doua oarã".
La numai paisprezece luni de la moartea sotului meu, durerea ne-a adunat din nou pe toti în urma sicriului presedintelui egiptean. Jehan, cu chipul brãzdat de suferintã, a mai gãsit cuvinte si gesturi de alinare pentru cei care veneau sâ-si împãrtãseascã suferinta.
Egiptul îsi pierduse ghidul, constiinta, în acelasi timp, am fost sfãtuiti sã nu mai iesim din Palatul Kubbeh si sã evitãm chiar sã ne plimbãm prin parc — autoritãtile nu erau sigure de starea de spirit a soldatilor din gardã. Spre ce haos se îndrepta oare tara? Fanatismul ucigas al Fratilor musulmani se putea ascunde peste tot. Am rãmas închisi mai multe zile, întrebîndu-ne dacã nu cumva aveam sã fim din nou martorii unei revolutii. Ne asteptam la ce era mai rãu, eram pregãtiti sã fugim în orice moment din zi si din noapte.
în Statele Unite fusese ales presedintele Ronald Reagan, iar autoritãtile din Teheran i-au si eliberat pe cei cincizeci si doi de ostatici rãmasi, pe 20 ianuarie 19811. Noul presedinte american m-a
1 în Tratatul de la Alger, semnat pe 16 ianuarie 1981, între Republica Islamicã si Statele Unite, pentru eliberarea ostaticilor, Washingtonul s-a angajat sã restituie Teheranului bunurile pe care noi le posedam în Statele Unite. Dar nici eu, nici regele nu posedam nimic în Statele Unite. Ceea ce nu înseamnã cã Republica Islamicã nu ne-a urmãrit timp de paisprezece ani. Fãrã nici un rezultat, normal. A pierdut si procesele pe care mi le-a intentat în Anglia si în Elvetia.
350

anuntat cã eram bine venitã în tara lui. Fãrã aceastã invitatie, cu sigurantã n-am fi plecat din Egipt.
întoarcerea mea în Statele Unite, dupã tot ce pãtimisem acolo, mi s-a pãrut foarte dureroasã, îmi amintesc în special de emotia puternicã ce m-a cuprins cînd am trecut pe sub ferestrele de la New York Hospital. Mi-am amintit brusc de tot, de suferintele sotului meu, de curajul lui din momentele în care strada era plinã de iranieni care strigau cu urã, de plecarea noastrã secretã la baza militarã de la Lackland si aici durerea m-a sufocat cînd m-am gîndit la micuta Leila, care nu m-a mai gãsit ca de obicei cînd s-a trezit în dimineata aceea.
Williamstown e situat la trei ore de mers cu masina de New York. Am fãcut acest traseu si am fost foarte tare deprimatã revãzînd acele fast-food-uri, tot acel mod de viatã asa de diferit de al nostru, ce îmi amintea de perioada cea mãi tristã pe care am trãi-t-o vreodatã...
Casa pe care o cumpãrase fiul meu nu era deloc potrivitã pentru viata în familie. Prin lemn se aud toate zgomotele, camerele erau mici si prea putine. La început, nici n-am avut putere sã aranjez ceva, eram ca paralizatã.
Cred cã realizam încet cît de beneficã era pentru noi aceastã retragere fortatã, dupã acei doi ani de suferintã si de nebunie. Williamstown este un orãsel universitar, cu cinci mii de locuitori, cu o singurã stradã cu magazine si care pare departe de convulsiile lumii. Un orãsel cîmpenesc, încîntâtor, cu niste toamne superbe. Venind aici din furnicarul teribil de la Cairo, aveam senzatia aproape dureroasã cã eram lipsitã de simturi: aici nu se auzea nici un sunet, în afarã de masinile de tuns gazonul, nici o senzatie de pericol, ci numai perceptia acelei lumi bucolice, complet apãrate.
Dupã trecerea primelor sãptãmîni, copiii mi s-au pãrut încîntati de noua lor viatã, mai ales Leila, care si-a fãcut cu usurintã prietene. Pentru ea reusisem sã gãsim o scoalã particularã, în timp ce Ali-Reza era la scoala publicã. Cele douã scoli i-au primit cu multã atentie si amabilitate, iar scoala Leilei mi-a propus spontan sã adãugãm si persana în cursurile lor, pentru cã, evident, înainte nu
MEMORII        351
se învãta persanã acolo, în ceea ce mã priveste aveam acum mai mult timp pentru copii, îi ajutam la teme, îi ascultam, eram fericitã cã pot împãrti cu ei micile lor aventuri de fiecare zi.
Farahnaz, care absolvise liceul în Egipt, a fost acceptatã la Be-nington College, în New Hampshire. A avut ghinionul sã dea peste un profesor care a fost ambasador al Republicii Islamice la Natiunile Unite, în timpul luãrii de ostatici americani la Teheran. Ea a fãcut o lucrare despre petrol, evident una foarte bunã, dar acel om, care nu pierdea nici o ocazie pentru a condamna monarhia, i-a refu-zat-o spunînd cã n-o fãcuse singurã. Aceastã nedreptate era datoratã, evident, numelui ei si, din pãcate, premergãtoare si altor respingeri.
Plecînd în Maroc, fiul meu a început sã gestioneze activitatea de rezistentã, eliberîndu-mã de o mare parte din sarcinile pe care le-am avut de îndeplinit dupã moartea sotului meu. Râmîneam totusi prezentã prin scrisorile la care trebuia sã rãspund, prin cutare sau cutare întîlnire importantã sau printr-o convorbire telefonicã, dar de acum înainte timpul îmi apartinea.
Pe 10 martie 1982, regina-mamã, bolnavã de leucemie, a murit. Pentru a o proteja, îi ascunsesem moartea regelui si în tot acest tirnp a trebuit sã-i dau vesti legate de fiul ei, ca si cum ar fi fost acolo, alãturi de noi. Pretindeam de fiecare datã cã era prea obosit pentru a putea avea o conversatie telefonicã, iar ea m-a crezut pentru cã si ea era foarte slãbitã. Regina-mamã se odihneste provizoriu la New York, alãturi de nepotul ei, Shariar.
Am învãtat sã trãiesc normal din nou. Am reluat partidele de tenis care mi-au fost întotdeauna un ajutor pretios. Lîngã casã aveam o serã si am început sã mã ocup de plante. Semintele care rãsãreau îmi redau si mie speranta. Oamenii din jurul nostru, vecini, vînzã-tori, parteneri de tenis, responsabili cu siguranta noastrã, erau cu totii foarte prietenosi, majoritatea îmi spuneau pe nume, dar cei mai multi nu aveau nici o idee despre evenimentele teribile prin care trecusem, nici despre drama petrecutã în Iran, iar aceastã ignorantã ne fãcea sã ne izolãm, într-o zi, o femeie cãreia i-am dat niste fistic de la noi, mi-a spus cu inocentã: „Data viitoare cînd vã mai duceti
352

în Iran, fiti bunã si aduceti-mi si mie, cã e asa de bun!" Ce sã-i rãspund? si de unde sã încep? în aceeasi perioadã, a trebuit sã-mi fac si eu niste analize medicale. Femeia care-mi completa dosarul nu mã cunostea. Asa cã m-a întrebat dacã sînt cãsãtoritã. I-am rãspuns cã sotul meu este mort si ea a scris „vãduvã". M-a întrebat dacã munceam si i-am spus cã nu. A scris: unemployed, „somerã", iar acest lucru m-a fãcut sã zîmbesc gîndindu-mã: „Nici nu puteai sã zici mai bine".
Am fost invitatã cu mare amabilitate de cîteva ori la cinã. Persoanele prezente schimbau impresii în legãturã cu o piesã de teatru care se juca la New York sau în legãturã cu vreun eveniment local, iar eu zîmbeam discret si mã gîndeam cã am venit cu sigurantã de pe altã planetã. Mã fortam sã rid pentru a relativiza dezrãdãcinarea noastrã. si cum sã nu rîzi, de-adevâratelea, cîteodatâ? Un prieten iranian din New York, care avea la el în salon o fotografie cu mine, m-a sunat într-o searã sâ-mi spunã un lucru care-1 fãcuse sã rida amar. Tocmai îl primise pe un sef de întreprindere, care se interesase de mine: „Cine e femeia din fotografie? „E regina noastrã", i-a rãspuns prietenul meu. „Sotia lui Khomeini?" s-a mirat vizitatorul lui...
Altã datã, intrasem într-o galerie de artã din New York. Un bãrbat m-a abordat foarte amabil: „Am auzit cã sînteti sotia sahului, sînt încîntat sã vã cunosc, vã supãrati dacã vã rog sã faceti o poza cu mine si cu sotia mea?" „Nu, deloc, vã rog..." A chemat-o pe sotia lui: „Hai, dragã, sã facem o pozã cu sotia sahului!" Iar dupã ce a fãcut poza, m-a întrebat: „Am înteles, sînteti sotia sahului, dar a cãrui sah?"
în aceeasi zi, în aceeasi galerie, o femeie a început sã vorbeascã cu mine în italianã: „Mã scuzati, i-am spus, nu vorbesc italiana..." „Cum, nu sînteti Soraya?" „Nu, i-am spus eu, sînt cea care a venit dupã ea..."
Dincolo de toate aceste neîntelegeri, nu pot uita simpatia pe care multi americani si-au manifestat-o fatã de mine. De fiecare datã, unii au stiut sâ-si gãseascã gesturile si cuvintele potrivite pentru a-si exprima solidaritatea, îmi aduc aminte de acei muncitori care manifestau sub'ferestrele spitalului împotriva fanaticilor religiosi care se rugau pentru moartea sotului meu. îmi amintesc de numeroasele
MEMORII        353
r scrisori de la americani, în care acestia îmi spuneau cã erau la curent cu progresele pe care le fãcuse tara în timpul regelui si cît erau de dezamãgiti sã vadã în ce situatie a ajuns Iranul acum. Mã gîndesc la Mary si la Robert din Arizona, care îmi scriu în fiecare an. La David, care spune cã este un indian din America. La Gary, care si-a botezat fata cu prenumele meu, care are astãzi douãzeci si sapte de ani. La atîtia altii... Am admirat mereu la poporul american acest mod de a privi întotdeauna numai înainte si de a nu-si compãtimi soarta. Iubesc la ei acest refuz încãpãtînat al fatalitãtii, al lacrimilor si al disperãrii. Aceastã încredere îndîrjitã în viitor.
Pe la mijlocul anilor '80, m-am hotârît sã renunt complet la acea izolare care mã apãsa si care putea sã le dãuneze si copiilor mei. Am hotârît sã ne apropiem de New York, dar nu pentru a locui acolo. Toatã lumea îmi lãudase regiunea Greenwich din Connecti-cut, la numai o orã de New York. Am gãsit acolo o casã mult mai confortabilã decît cea din Williamstown, suficient de mare si asezatã în mijlocul unei grãdini minunate, pline cu copaci bãtrîni care mã umpleau de fericire, pe mine care veneam dintr-o regiune în care vegetatia suferea cumplit din cauza secetei. Greenwich era într-adevâr un colt de rai pentru cei care iubeau natura si anotimpurile. Nu trebuia sã renunt la toamnã, ale cãrei nuante roscate si arãmii îmi aminteau de toamnele din Teheran..-.
Leila n-a fost deloc încîntatã sã-si pãrãseascã iar cercul de prieteni, dar în cele din urmã i-a plãcut la noua ei scoalã. Ali-Reza, care împlinise vîrsta sã meargã la universitate, a intrat la Princeton, lucru care m-a umplut de mîndrie. Aici avea sã studieze stiintele, înainte de a se îndrepta cãtre istoria muzicii, lucru care s-a dovedit a fi pentru el o pasiune de duratã. Farahnaz era acum studentã la psihologie la Columbia, unde a obtinut rezultate excelente. Locuia la New York într-un apartament micut pe care i-1 închiriasem. Cît despre Reza, plecase din Maroc si se instalase si el la Connecticut, asa cã ne reluaserãm obiceiul de a sãrbãtori în familie Anul Nou iranian.
în cele din urmã, dupã ce a fost atît de crudã, viata pãrea sã ne surîdâ din nou: într-o searã, Reza m-a sunat sã-mi spunã cã se logodeste. Un val de fericire mi-a inundat sufletul. Cunoscuse cu ceva
354

timp înainte o tînãrã iranianã pe nume Yasmin, a cãrei familie, exilata în Statele Unite, avusese înainte de Revoluia Islamicã o proprietate agricolã, nu departe de Teheran, în adîncul inimii mele mã bucuram cã avea de gînd sã-si întemeieze o familie cu o fatã care apartinea culturii noastre si care suferise si ea mult din cauza evenimentelor petrecute în Iran. Plecase din Iran la vîrsta de 9 ani, cînd pãrintii ei pierduserã totul; astfel, cei doi împãrtãseau aceleasi valorii
Peste cîteva sãptâmîni mi-a prezentat-o pe Yasmin Etemad-Amini, a cãrei frumusete si inteligentã, la care se adãuga naturaletea ei, m-au impresionat din primele clipe. Retinerea ei mi-a adus aminte de propria timiditate, din clipa în care fusesem prezentatã reginei-mamã, cu un sfert de secol mai devreme. Am fãcut tot posibilul s-o fac sa se simtã bine, i-am spus cît eram de fericitã s-o vãd lîngã fiul meu, si apoi, încercînd sã n-o sperii, i-am vorbit despre responsabilitãtile pe care trebuia sã si le asume, dacã îsi unea viata cu cea a regelui. Amintindu-mi de propria inocentã din perioada în care îl cunoscusem pe rege, am vrut s-o apãr de tot ceea ce putea sã-i facã râu. N-avea decît 17 ani, dar se simtea cã are o mare tãrie de caracter si multã seninãtate.
Nunta a fost fixatã pe 12 iunie 1986. De la plecarea noastrã din Teheran, era prima datã cînd ne întîlneam cu totii, cu ocazia unui eveniment fericit si aducãtor de sperantã, în acelasi timp, eram în plin rãzboi Iran-Irak si, din respect pentru suferinta Iranului, am convenit sã sãrbãtorim evenimentul în intimitatea familiei, cu discretie. Amîndouâ pãrtile am vrut sã respectãm traditia, în ciuda exilului. Yasmin a vrut sã-si aleagã singurã rochia de mireasã si a comandat-o la o croitoreasã iranianã. Cît despre mine, am descoperit un artist, iranian si el, care ne-a pregãtit platoul traditional. Sotia unuia dintre paznicii nostri s-a ocupat de flori, iar mîncarea traditionalã iranianã a fost preparatã de cãtre niste prieteni de-ai nostri din comunitate.
Ceremonia a fost emotionantã si simplã. Nu eram decît saizeci de oameni în jurul tînãrului cuplu si singurul meu regret a fost cã, din dorinta mea de discretie si pudoare, n-am invitat-o si pe Jehan
;'/r        MEMORII       355
Sadat. Ar fi trebuit sã trec pentru ea peste regulile de strictã intimitate care ne fuseserã impuse, în timpul ceremoniei religioase, oamenii au fãcut ceva ce nu se fãcuse la nunta noastrã: femeile fericite si cãsãtorite, surorile Yasminei, Ladan si Nilufar, mãtusa mea, Puran Diba, si doamna doctor Pirnia au tinut deasupra tinerilor cãsãtoriti un voal întins, asa cum cere traditia, în timp ce aruncau peste acest voal bucãtele de zahãr, ca o promisiune de dulceatã a întregii lor vieti, iar o femeie tãia aceeasi tesãturã pentru a face sã tacã limba soacrei, cum se spune pe la noi.
Ca dotã, Reza i-a oferit sotiei sale cîteva monede de aur cu efigia tatãlui lui si un Coran. Eu i-am oferit un inel cu diamant.
Eram asa de emotionatã cînd a trebuit sã le spun cîteva vorbe, cã nici nu-mi mai aduc aminte ce le-am urat. Dar stiu cã am evocat memoria sotului meu, pentru a le spune cît de rãu îmi pãrea cã n-a putut sã fie si el de fatã într-o asemenea zi.
în cele din urmã, Yasmin a dat drumul porumbeilor, asa cum fãcusem si eu cu exact douãzeci si sapte de ani mai devreme.
Cu mult curaj, dupã cãsãtorie, a urmat cursuri de stiinte politice, dupã care a fãcut Dreptul, dupã nasterea fiicelor lor, lucru care îi permite astãzi sã profeseze meseria de avocat. Se ocupa în special de copiii pãrãsiti, maltratati si abuzati. Printre altele, acum zece ani a creat o fundatie al cãrei scop este sã aducã în Statele Unite copiii grav bolnavi, care nu pot fi tratati acolo. Comunitatea din exil a ajutat-o sã facã acest lucru prin donatii si prin timpul acordat. Pentru ca numele ei sã nu dãuneze acestei fundatii, Yasmin i-a încredintat responsabilitatea uneia dintre verisoarele ei.
Yasmin este o femeie tînãrã, inteligentã si modernã, a cãrei deschidere cãtre lume, a cãrei culturã si vivacitate au fost pentru fiul meu un sprijin pretios, îi simt astãzi foarte apropiati, foarte solidari si stiu cã, dacã într-o bunã zi poporul iranian s-ar întoarce spre ei, ar sti sã-1 conducã pe calea de mult uitatã a progresului si a schimburilor culturale.
Foarte avansatã cu studiile, Yasmin a sporit fericirea acestei cãsãtorii oferindu-i fiului meu douã fetite a cãror dragoste si agerime mã bucurã în fiecare zi. Nur s-a nãscut pe 3 aprilie 1992 si
356

Iman a venit pe lume cu un an mai tîrziu, pe 12 septembrie 1993. Locuiesc toti patru în apropiere de Washington, iar eu am pãrãsit Connecticut-ul pentru a fi mai aproape de ei. Casa din Greenwich devenise prea mare si prea costisitoare numai pentru mine si Leila. Mã gîndeam sã cumpãr ceva mai modest, cînd m-a sunat Reza, care gãsise o casã la numai patru minute de cea în care locuiau ei. Eram la Paris, cînd mi-a spus. Mi-a trimis fotografii cu casa care mi-a plãcut pe loc si am spus da. Imediat m-a sunat Yasmin: „stiu cã nu vã place sã fiti sîcîitã, dar Reza si fetitele sãrbãtoresc deja venirea dumneavoastrã, iar dacã vreti sã vã rãzgînditi ar fi bine s-o faceti acum, pentru cã mai tîrziu vor fi foarte dezamãgiti".
Am fost asa de impresionatã, cã le-am confirmat venirea mea.
In acel deceniu '90 mi s-a încredintat sarcina de ambasadoare a intereselor Iranului. Fiul meu îsi asumase rolul politic pe deplin, asa cum sperasem si, încetul cu încetul, m-am pus în slujba lui, pentru a-1 reprezenta în cutare sau cutare cãlãtorie sau pentru a întîlni cutare sau cutare personalitate pe care am cunoscut-o cîndva.
în fond, viata mea politicã, dupã moartea sotului meu, s-a rezumat la a explica, fãrã încetare, tuturor interlocutorilor mei — oameni obisnuiti sau personalitãti — ce dramã trãieste astãzi Iranul. Sînt permanent la curent cu tot ceea ce se petrece în Teheran si în toate provinciile — aceasta este o sarcinã care îmi ocupã o bunã parte din zi, dar o îndeplinesc cu plãcere, pentru cã eram sigurã cã fiecare persoanã pe care o convingeam era un aliat în plus pentru eliberarea târii mele.
Dintre toate personalitãtile pe care am avut ocazia sã le întîlnesc în exil, îmi aduc aminte cu mare emotie de Franfois Mitterand. Eu am fost cea care a cerut o întîlnire cu presedintele francez si mi s-a rãspuns pozitiv Cu scopul de a pãstra secretã aceastã întîlnire, a trebuit sã intru discret prin parcul Elysee. Presedintele, care m-a întîmpinat si m-a condus într-un salon lîngã focul unui semineu, m-a primit cu multã cãldurã si amabilitate. El a manifestat un mare interes fatã de informatiile pe care le aveam despre Iran si rn-a ascultat cu atentie si bunãvointã. Mi-am dat seama în cursul acestei
MEMORII        357
discutii cã avea cunostinte aprofundate despre problemele din acea regiune a lumii, în care sotul meu luptase timp de douãzeci de ani sã mentinã pacea si reusise, în ciuda tensiunilor acute existente.
îmi aduc aminte cu plãcere si de întîlnirea mea cu Nancy Rea-gan. Candidat la alegerile prezidentiale împotriva lui Jimmy Carter, care detinea al doilea mandat, Ronald Reagan a fost singurul care a îndrãznit sâ-mi spunã pãrerea bunã pe care o avea despre sotul meu si despre politica pe care o fãcuse.
Regina Fabiola, regele Spaniei, Juan-Carlos si regina Sofia mi-au rãmas prieteni apropiati. Pentru fiul meu, Reza, monarhia spaniolã este un exemplu pe care îi place sã-1 citeze atunci cînd vorbeste despre viitorul Iranului.
Presedintele egiptean Mubarak si sotia lui, Suzan, mã primesc în fiecare an cu amabilitate si cãldura pentru comemorarea decesului regelui. Prin ei, Egiptul rãmîne o tarã care niciodatã nu ne-a abandonat.
Prietenia si atentia doamnei Chirac mã impresioneazã, de asemenea, foarte mult. Sotia presedintelui francez are grijã ca de fiecare datã cînd ne întîlnim sã-mi spunã numai cuvinte cãlduroase si încurajatoare, pentru Iran, pentru copiii mei si pentru mine. Nu voi uita niciodatã vizita ei dupã moartea Leilei. A venit cu flori, mani-festîndu-si afectiunea fatã de mine si mi-a spus cît de aproape se simtea de mine în aceastã durere.
încã un cuvînt despre sprijinul pretios pe care mi 1-au oferit în exil familiile domnitoare din Orientul Mijlociu si Apropiat, cãrora nu le pot cita, din pãcate, numele, din cauza situatiei noastre politice.
Dupã stabilirea mea în Statele Unite, am deschis un birou în New York si i-am încredintat conducerea lui Cambise Atabai, care a rãmas unul dintre cei mai fideli colaboratori ai mei, dupã toti acesti ani de exil. Acest birou coordoneazã agenda întîlnirilor mele internationale, dar primeste si sutele de scrisori si de e-mailuri care îmi sînt adresate zilnic. Multe dintre ele sînt mesaje care exprimã credinta, afectiunea, dar sînt si unele prin care oameni din toate pãrtile lumii — inclusiv din Iran — cer ajutor. Fac tot ce îmi stã în puteri
358

pentru a le rãspunde favorabil tuturor. Alte mesaje sînt trimise de compatriotii mei din exil, care au un copil sau un sot bolnav si au nevoie urgentã de o sumã de bani, sau de oameni care îsi cautã de lucru, care sînt pe cale sã fie expulzati dintr-o tarã si care sperã sã intervin pentru ei... în afarã de aceste solicitãri, care nu sînt usor de rezolvat si care cer multe demersuri, mai primesc si niste mesaje de la oameni care nu doresc nimic decît putinã afectiune din partea mea si în cazul acesta sînt fericitã pentru cã le pot da imediat satisfactie interlocutorilor mei. Astfel, fiica unui general pensionar mi-a cerut ajutorul. Exilat într-un orãsel din Statele Unite, tatãl ei era extrem de deprimat. „Sînteti singura persoanã care poate sâ-i ridice moralul." „Bine, dar ce sã fac?" am întrebat eu. „Dati-i un telefon." si 1-am sunat pe omul acela si am încercat sã-mi gãsesc cuvintele potrivite pentru a-1 încuraja, pentru a-1 face sã spere. A doua zi, fiica lui m-a sunat: „Vã multumesc! Vã multumesc! Telefonul dumneavoastrã i-a schimbat viata".
Un tînâr iranian mã ruga sã vorbesc cu fratele lui, care nu voia sã mai meargã la scoalã, cãruia nu-i mai plãcea nimic si trãia în deprimare. L-am sunat pe bãiatul acela, 1-am ascultat, am stat de vorbã. La un an dupã aceastã conversatie, am avut plãcerea sã aflu de la fratele lui cã si-a terminat studiile.
Relatiile mele cu iranienii din tarã s-au dezvoltat mult datoritã internetului. Multi tineri din aceastã generatie care n-au cunoscut monarhia mi se adreseazã pentru a întelege istoria pãrintilor lor, pentru a întelege cum a fost posibil ca Iranul, odinioarã atît de luminos, sã se cufunde în noapte. E-mailurile pe care mi le-au trimis sînt foarte emotionante, pline de întrebãri si de afectiune. Am început sã le rãspund, sã le explic simplu si din toatã inima ceea ce întelesesem eu din drama pe care o trãise si o mai trãia încã tara. Am încercat în special sã le dau sperantã în ziua de mîine. Printre ultimele e-mailuri pe care le-am primit a fost si cel al unui bãietel de 12 ani, care mi-a spus cã mã iubeste mult de tot si cã vrea sã stea de vorbã cu mine, dar cã pãrintilor lui le este foarte fricã sã nu-i prindã autoritãtile. „Am împrumutat pentru cîteva zile un telefon mobil; vã rog sã mã sunati!" Altul, student la Arhitecturã, mi-a spus

MEMORII        359
cît de mult s-a gîndit la mine cînd a vizitat Persepolisul. si el m-a rugat sã-1 sun. Am stat de vorbã si la sfîrsit mi-a spus: „Vã multumesc, mi-ati dat curaj sã merg înainte". As fi putut sã-i spun si eu aceleasi cuvinte. Toti iranienii care au nevoie de mine si, mai ales, tinerii îmi dau si ei mie curajul sã merg mai departe.
Una dintre recentele mele bucurii a fost sã ajut un fiu sã-si gãseascã tatãl. Se rãtãciserã unul de altul în drama exilului si fiul a avut ideea sã mã roage sã-1 ajut.
Da, toate acestea cer atentie enormã, timp si energie, dar efectele sînt reciproce. Iranienii îmi înapoiazã însutit ceea ce ce le dãruiesc eu în fiecare zi. Telefoanele, scrisorile, e-mailurile lor îmi dau puterea sâ-mi depãsesc propriile suferinte în numele sperantei, pe care o ghicesc în fiecare dintre ei. As fi putut oare sã fac altfel si sã refuz rolul acesta pe care mi 1-au încredintat multi dintre compatriotii mei de la plecarea din Teheran? „Nu stiu dacã e alegerea mea sau e destinul", i-am spus într-o zi lui Farahnaz, epuizatã de sarcina mea. „Cred cã destinul tãu nu-ti dã posibilitatea de a alege", mi-a rãspuns Farahnaz.
Moartea Leilei, pe 10 iunie 2001, la Londra, m-a aruncat într-o disperare fãrã seamãn; si nu era moartea unui copil. Leila tocmai împlinise treizeci si unu de ani. De la disparitia tatãlui ei, cînd nu avea decît 10 ani, Leila a fost permanent preocupatã de ideea de moarte. La Williamstown, acest lucru m-a îngrijorat si am trimis-o sã se întîlneascâ cu un profesor universitar iranian, sperînd cã el va sti sã afle cuvintele potrivite care s-o scape de aceastã angoasã. De la plecarea noastrã din Iran, ea trecuse prin momente deosebit de dureroase — au fost ani de doliu si de suferintã care i-au dãrîrnat fundamentul pe care îsi structurase viata. Chiar din primii ani de universitate obosea foarte repede. Se plîngea adesea de migrene si nu putea sã participe la toate cursurile. La sfatul meu, a consultat un medic, iar eu am discutat cu profesorii de la facultate pentru a-i usura munca. Dar toate acestea n-au avut nici un rezultat benefic. Nu-i plãcea la universitate si, cum era atrasã de poezie, de literaturã, de muzicã, am încercat s-o conving cã avea dreptul sã dea curs
360

preferintelor ei, sã abandoneze universitatea si sã se îndrepte spre artã. La un moment dat, i-a venit ideea sã realizeze un desen dupã opera lui Ferdousi pe care îl iubea mult. Dar acest lucru s-a dovedit a fi mult prea complicat. Nu-si gãsea drumul si revenea la acea obosealã care o macinã de dimineata pînã seara.
Suferea si eu încercam s-o ajut — era asa de greu pentru mine s-o vãd cum se lupta singurã cu un rãu pe care nici un medic nu putea sã-I identifice! Ghiceam cã tot acest rãu, toatã aceastã durere era nefericirea ei din copilãrie, purtata ca o povarã, dar nu suporta sã i se spunã asa ceva, nu suporta sã îndrãznesti sâ-i spui cã aceastã boalã misterioasã putea sã fie psihosomaticã. Acest lucru o rãnea, ca si cum ar fi vrut sã nege realitatea.
Era profund deranjatã de rãutãti, de zvonuri, de tot ce fusese scris si de tot ce se scria în continuare despre monarhie si, mai ales, despre tatãl ei. Avea pentru Iran o dragoste totalã, patrioticã, iar aceasta se confunda, în sufletul ei, cu dragostea pe care o simtea pentru tatãl ei. Din cauza aceasta le rãspundea cu mare înflãcãrare celor care criticau de fatã cu ea bilantul monarhiei, îmi aduc aminte cît de tare o îndîrjeau, dar si o epuizau aceste discutii. Era foarte greu pentru ea, care plecase din Iran cînd era copil si acum era foarte tînãrâ, sã discute cu oameni mai în vîrstâ, uneori foarte agresivi si amari. Era dintr-o bucatã, emotionantã, darnicã; cu prietenii ei se purta la fel, le dãruia totul. Pe ea o chemau cînd voiau sã audã cuvinte de încurajare, cînd ceva nu le mergea cum trebuie. Venea întotdeauna cu bratele încãrcate cu flori si cu cadouri pentru fratii si sora ei, pentru mine sau pentru cei apropiati nouã, stiind foarte bine ea, care era de neconsolat, tot ce putea sã aline inimile iranienilor.
A fost supusã la investigatii, a consultat tot felul de medici, dar cum oboseala si durerile persistau în ciuda tratamentelor, a ajuns sã spunã cã nimeni n-o putea vindeca. Atunci, ca întotdeauna în aceste situatii, a început sã se întîlneascâ din ce în ce mai des cu prietenii care au sfãtuit-o sã ia somnifere si calmante. stia foarte bine cã acestea îi fãceau rãu, dar lua cînd simtea cã nu mai poate. Atunci dormea si nu mai suferea. A început sã ia din ce în ce mai multe, constientã cã în felul acesta se juca cu viata ei. O stiam cu totii în
MEMORII
361
jurul ei si i-o spuneam, fiind, în acelasi timp, neputinciosi sã-i dãm o mînã de ajutor. De mai multe ori 1-am auzit pe fratele ei Ali-Reza spunîndu-i cu duritatea omului care suferã: „Ascultã, Leila, dacã mai iei pastile în ritmul ãsta o sã mori". Ali-Reza încerca, la fel ca noi toti, de altfel, un mijloc prin care s-o scoatã din acest vîrtej îngrozitor. Leila îi rãspundea cã nu vrea sã moarã, cã iubeste viata, cã toate tranchilizantele acelea nu fac altceva decît sã-i permitã sã uite cîteva ore de boala care o macinã.
Ali-Reza era cel cãruia i se confesa cu cea mai mare usurintã, încã de cînd erau foarte mici, îsi dãdeau mîna si se ajutau reciproc. Leila îl suna si mergea adesea la Boston sã-1 vadã. El îsi permitea s-o sfãtuiascã si sã fie dur cu ea, pentru cã-I asculta. Cu putin timp înainte sã moarã, i-a spus medicului sãu cã de acum înainte nu mai voia sã asculte decît de Reza si de tatãl ei. „Dar tatãl tãu nu mai e aici", i-a rãspuns medicul. I-am povestit acest lucru lui Reza, care si-a exprimat toatã dragostea ce o simtea pentru ea, toatã încredea în însãnãtosirea ei. Dar acest lucru a înfuriat-o foarte tare: considera cã tînârul rege, pentru care avea un mare respect, nu trebuia deranjat cu problemele ei de sãnãtate si nici pus la curent cu slãbiciunile ei.
Eram în Statele Unite în zilele de dinaintea mortii ei. Leila era la Paris cu domnisoara Golrokh, pe care o numea afectuos „Gogol" si care o însotea încã din fragedã copilãrie. Leila m-a sunat si mi-a spus cã pleacã la Londra, cã vrea sã fie singurã, cã nu mai suportã sã fie cineva permanent în spatele ei. Acest lucru m-a nelinistit imediat, fiindcã stiam cã în Anglia se poate mult mai usor face rost de somnifere decît în Franta. I-am cerut sfatul unui medic psihiatru: acesta ne recomanda de obicei sã n-o lãsãm nesuprãvegheatã, dar de data aceasta, în fata insistentei Leilei, mi-a spus: „Bine, se pare cã are într-adevâr nevoie sã fie singurã, s-o lãsãm sã plece".
La putin timp dupã aceea, Leila m-a sunat din Londra, de la hotelul la care stãtea de obicei. Se simtea foarte rãu, era epuizatã si avea dureri în tot corpul. Medicul îmi recomandase sã n-o sun prea des, tocmai pentru cã suferea (ea îi spusese acest lucru) pentru cã se simtea permanent controlatã. Dar de data aceasta, ea îmi telefonase Am vorbit, am încercat s-o linistesc, pentru a-i usura suferinta. Era
362

joi. La sfîrsit, i-am spus: „ Leila, vin la tine. Duminicã ajung la Londra si ne întoarcem amîndouâ la Paris. Nu vrei ca pînã ajung eu sã treacã pe la tine o prietenã sã te vadã?" Am spus numele cîtorva persoane, în speranta cã va fi de acord cu una sau cu alta. Dar nu voia s-o vadã nimeni în starea în care era si mai si slãbise mult în aceste ultime luni. în ciuda spuselor ei, dupã ce .am închis, am sunat o prietena în vîrstã, care o iubea mult pe Leila si pe care am rugat-o sã fie foarte atentã cu ea. Ne-am înteles sã nu-i spunã cã discutaserãm. Ea a sunat-o pe Leila a doua zi de dimineatã, vineri, si a întrebat-o dacã era de acord sã treacã s-o vadã în cursul zilei aceleia. Leila a fost foarte impresionatã de telefonul ei si a fost de acord. Totusi, putin mai tîrziu a sunat-o si i-a spus: „Vino mai bine mîine".
Sîmbãtâ am vorbit din nou la telefon cu prietena mea, care mi-a spus cã n-a insistat prea tare, ca sã n-o deranjeze pe Leila, dar cã spera sã se vadã cu ea în dupã-amiaza aceea. A mai adãugat cã Leila i-a spus: „Dacã vorbesti cu mama la telefon, spune-i sã nu mã sune pentru cã dorm", întotdeauna mã temeam sã n-o trezesc, pentru cã atunci îmi spunea: „Uite, dormeam si acum trebuie sã iau somnifere ca sã adorm."
Duminicã am ajuns Ia Paris si fiind foarte îngrijoratã, prima mea initiativã a fost s-o sun pe prietena mea de la Londra. Nu reusise s-o vadã pe Leila pînâ la urma, pentru cã ea o tot suna si amîna vizita si dupã o vreme n-a mai rãspuns la telefoanele ei. Foarte speriatã, am sunat un medic de la Londra cãruia îi pãstrasem datele. „O sã-mi fac timp sã trec dupâ-amiazâ pe la hotel", mi-a spus el.
L-am mai sunat o datã la ora la care trebuia sã fie la Leila. Medicul era acolo, dar mi-a spus cã i se interzicea sã intre în camerã, pentru cã fiica mea atîrnase la usã cartonasul cu „Nu deranjati". L-am rugat sã insiste si, în cele din urmã, a reusit sâ-1 convingã pe directorul hotelului. Am rãmas pe fir cît timp a urcat el în camerã. Chiar atunci m-a sunat pe altã linie si Farahnaz din Statele Unite, care voia sã afle vesti despre sora ei si cãreia i-am spus sã astepte împreunã cu mine cîteva clipe pentru cã medicul trebuia sã coboare dintr-o clipã în alta.
MEMORII
363
Am asteptat vreo zece minute. „Sînt tot acolo sus, n-avem nici o veste", mi-au spus cei de la receptie cînd începusem sã mã nelinistesc, în cele din urmã, am recunoscut vocea medicului, sugrumatã de emotie: „îmi pare rãu, dar fiica dumneavoastrã a murit", înnebunitã de durere, i-am spus si lui Farahnaz, care si-a pierdut firea, bietul copil, si a izbucnit într-un plîns cu hohote. N-am reusit s-o calmez si a trebuit s-o las în starea în care era. Apoi 1-am anuntat pe Cambise Atabai care era la tarã, aproape de New York, si 1-am rugat sã meargã chiar atunci la Farahnaz. Nici nu mã puteam gîndi s-o las singurã în suferinta aceea.
Apoi am vrut sã-1 anunt pe Reza. A rãspuns ofiterul lui. Reza era în plinã conferintã de presã. Ofiterul s-a dus si i-a spus de moartea surorii lui, iar Reza si-a adunat toate puterile si a terminat conferinta. La sfîrsit doar, cu fata rãvãsitã de supãrare, le-a spus ziaristilor cã tocmai aflase de moartea Leilei.
Ali-Reza era în masinã cînd 1-am sunat. I-am spus sã opreascã, îmi era fricã sã nu facã vreun accident din cauza socului. Ca si în cazul lui Farahnaz, as fi vrut sã fiu lîngã el pentru a-i împãrtãsi durerea.
N-am avut curaj s-o sun eu însãmi pe „Gogol" si am rugat-o pe doamna Atabai s-o facã — fiica mea cea micã era motivul pentru care ea trãia.
Moartea Leilei a emotionat profund sufletele tuturor iranienilor din exil si chiar ale celor din Iran. Mi s-a spus cã vestea aceasta a circulat pe toate strãzile Teheranului, cã oamenii au urcat la Palatul Niavaran cu luminãri aprinse si cu flori. Au fost organizate ceremonii pretutindeni unde se aflau iranieni. La Los Angeles, un oras în care comunitatea este foarte importantã, s-au adunat mii de oameni. Astfel, Leila, care suferea atît de mult din cauza dezbinãrii poporului iranian, a reusit sã-i adune pe toti la auzul numelui ei, dar cu pretul mortii.
Chiar si la Londra, numerosi oameni i-au însotit trupul pînâ la aeroport. Am vrut ca Leila sã fie înmormîntatâ la Paris, unde era înmormîntatã si mama. Mai mult de o mie de persoane au fost de fatã la funeralii si, în zilele imediat urmãtoare, am primit sapte mii de scrisori. Din toate reiesea supãrarea si emotia. De la acel doliu

îngrozitor, primesc fãrã încetare noi mãrturii ale simpatiei oamenilor pentru Leila, iar mormîntul ei e vizitat zilnic de cãtre anonimi, care îl acoperã cu flori si cu mesaje de afectiune si de regret.
Nu, nu îti poti reveni dupã moartea unui copil. De la acel 10 iunie 2001, o plîng în tãcere pe micuta mea Leila. Eu, care am puterea sã-1 îmbãrbãtez cu cîteva cuvinte pe un general bãtrîn, care dau sperantã tinerilor dezrãdãcinati, care sînt capabilã, cum mi se spune, sã ajut o comunitate întreagã alungatã de pe pãmîntul ei, n-am reusit sã-mi ajut propria fiicã. Aceastã neputintã mã rãscoleste în fiecare zi si în fiecare dimineatã îmi spun: „Astãzi trebuie sã-mi fac timp sã-mi sun copiii, nepotelele. Scrisorile si telefoanele mai pot sã astepte, trebuie sã le explic compatriotilor mei, asa cum mi-a spus Leila într-o zi, cã, dupã ce le-am consacrat patruzeci de ani din viata mea, am si eu dreptul sã mã ocup acum de ai mei, de copiii si de nepotii mei..."
Curînd, Nur si Iman au lãsat în urmã copilãria si au intrat în adolescentã. Cu cîteva luni înainte, dupã ce le spusesem o poveste si le sãrutasem înainte sã doarmã, Nur aproape cã s-a înfuriat:
— Mamã Yaya, mi-a spus ea, ridicîndu-se în pat, ne spui cã sîn-tem iraniene, cã sîntem printese, dai' noi nici mãcar nu ne-am vãzut tara. La ce ne ajutã cã ne arãti toate aceste fotografii, cã ne spui toate aceste povesti, dacã noi nu ne putem întoarce acasã?
Poate cã aceastã întrebare a fetitei mi-a dat forta sã scriu aceastã carte. Trebuia sã le spun acestor fetite care nu aveau voie sã meargã în tara lor cum am ajuns aici. Sã încerc sã le fac sã înteleagã cît de crudã a fost istoria cu Leila, mãtusa lor, si cît de nedreaptã a fost cu bunicul lor, a cãrui privire gravã o vãd în fiecare zi în biroul tatãlui lor. Sã le spun cã pot sã fie mîndre cã sînt nepoatele lui, cã pot sã fie mîndre, de asemenea, cã sînt fiicele unui om care luptã deja de douãzeci si trei de ani sã dea Iranului strãlucirea pe care a pierdut-o. Sã le spun sã fie mîndre cã sînt iraniene.1
1 Nu am mentionat numeroase persoane în aceastã carte, doar ca sã le protejez^pe ele si familiile lor de persecutiile Revolutiei Islamice
In exil...
în exil de un sfert de secol, n-ani încetat nici o clipã sã mã gîn-desc la Iran, la acest popor si la acest pãmînt pe care le iubesc mai mult decît orice. Dupã represiunea care s-a abãtut asupra celor care serviserã tara, dupã mortii si dupã suferintele îndurate de supravietuitori, a început declinul.
Iranul a fost puternic si respectat si, într-o zi, totul s-a schimbat. Eforturile înfãptuite în toate domeniile, care au mobilizat milioane de iranieni pentru binele comun, au fost în mare parte distruse.
Aceastã regiune a Golfului Persic care a cunoscut pacea si stabilitatea pe timpul monarhiei iraniene si care a avut relatii amicale cu aproape toate tãrile lumii s-a cufundat apoi în rãzboi si în haos, ajungînd sã devinã matricea terorismului international si a fanatismului religios. Dupã monstruosul atentat de la 11 septembrie 2001, lumea n-o mai priveste decît cu groazã si dezgust.
Revolutia Islamicã i-a înselat pe cei care au crezut în ea, de aceea a si pierdut majoritatea aliatilor, în cursul îndelungatei noastre istorii, Iranul a trebuit sã îndure de multe ori greutatea si suferintele unei ocupatii. Dar niciodatã invadatorul n-a reusit sâ-i steargã identitatea nationalã. De fiecare datã, poporul iranian a stiut sã caute în el însusi, în cultura si în istoria lui, pentru a gãsi forta de a rezista si, în cele din urmã, pentru a-si învinge dusmanul.
366        
Eu încã mai sper cã poporul iranian va sfãrîma lanturile si se va ridica pentru a construi o tarã modernã, liberã, respectatã, tolerantã si generoasã.
stiu cã lumina va învinge întunericul si cã Iranul, asemenea pãsãrii Phoenix, va renaste din propria cenusã.
Fie ca Lionel Duroy, care a fost alãturi de mine de-a lungul scrierii acestei cãrti, sã afle aici expresia gratitudinii mele.
ANEXE
L
Conditia femeii în Iran în perioada monarhiei
Organizatia Femeilor din Iran (OFI) era o retea cu cincizeci si sapte de asociatii afiliate, patru sute de sectii si o suta douãzeci de centre care ofereau servicii de protectie a copilului, planning familial, formare profesionalã si sfaturi juridice, prin munca a 2 000 de specialisti si a 7 000 de voluntari la aproximativ un milion de femei pe an.
OFI detinea o institutie de învâtâmînt bazatã pe studii sociale, unde se pregãtea atît personalul propriu cît si persoanele care urmau sã desfãsoare activitãti în sectorul public si privat. Cele mai importante realizãri ale OFI în ultimul sãu deceniu de activitate sînt urmãtoarele:
/. Educatia:                                                              ••.....
A.  S-a acordat prioritate campaniei de alfabetizare a femeilor. Folosirea de „batalioane feminine" pentru alfabetizare a fost, de asemenea, foarte eficientã.
B. S-au fãcut eforturi pentru a încuraja fetele care aveau vîrsta potrivitã sã meargã la scoalã si sã profite de avantajele scolarizãrii gratuite.
C. La nivel universitar, tinerele femei au fost încurajate sã se înscrie la profile tehnice si stiintifice, datoritã unor burse speciale de finantare. A fost initiat un sistem special în vederea acordãrii unui tratament preferential fetelor care doreau sã se înscrie si erau admise în cadrul acestor sectii în mod traditional inaccesibile femeilor.
Un sfert din numãrul total al studentilor erau femei. Cu un an înainte de Revolutie, femeile au reprezentat majoritatea studentilor admisi la Facultatea de Medicinã.
372
MEMORII
D. Programele de studii adresate femeilor erau pregãtite de cãtre comisii mixte, ce reuneau membri OFI, profesori din facultãtile din Teheran si din universitãtile nationale.
//. Locurile de muncã:
A. Organizatia Femeilor din Iran si Ministerul Muncii si-au reunit fortele cu scopul de a crea programe speciale de pregãtire a femeilor, în vederea obtinerii unui loc de muncã mai bine plãtit. Aceste programe s-au concretizat în cursuri de perfectionare pentru diferite sectoare de muncã, atît calificatã cît si semicalificatâ.
B.  A fost reanalizatâ întreaga legislatie pentru a elimina orice fel de discriminare legatã de sex. Principiul „salariu egal pentru muncã egalã" a fost introdus în toate decretele si reglementãrile guvernamentale referitoare la locurile de muncã.
C.  S-a introdus o nouã lege care a autorizat ca femeile sã poatã munci jumãtate de normã pînâ cînd copilul lor va împlini vîrsta de trei ani. Acesti trei ani erau luati în considerare ca vechime la pensie.
D.  O altã lege a fãcut obligatorie instalarea de echipamente de protectie a copiilor în zonele aflate în apropierea uzinelor si/sau birourilor. La mai putin de doi ani de la votarea acestei legi, eforturile reunite ale Organizatiei Femeilor din Iran si ale mai multor ministere au fãcut posibila instalarea acestor echipamente în aproximativ un sfert din zonele vizate.
E. A fost mãrit concediul de maternitate, astfel cã orice femeie însãrcinatã în mai mult de sapte luni putea sã rãmînâ acasã, primind salariu întreg.
F. Au fost revãzute toate decretele privind locuintele, împrumuturile si orice alte avantaje ale locului de muncã, pentru a fi eliminatã si cea mai micã idee de discriminare
///. Familia:
A. Legea referitoare la protejarea familiei a dat femeilor dreptul de a cere divortul pe aceeasi bazã si în aceleasi conditii ca bãrbatii; aceeasi lege a atribuit deciziile privind dreptul de a pãstra copilul si pensia alimentarã unor Curti Familiale speciale si i-a recunoscut mamei dreptul de a putea pãstra legal copilul în caz de deces al tatãlui; tot aceastã lege a eliminat aproape complet si poligamia, limitînd dreptul bãrbatului de a avea o a doua sotie doar la situatia în care prima sotie nu poate sã aibã copii sau suferã de o boalã incurabilã. Chiar si asa, era obligatoriu ca bãrbatul sã
ANEXE        373
aibã acordul primei sotii. Desi nu acorda drepturi egale femeilor, legea depãseste cu mult legislatiile din celelalte tãri musulmane.
B. A fost legalizata si întreruperea de sarcinã, numai cu acordul sotului. Femeile necãsãtorite puteau sã cearã întrerupere de sarcinã pînâ în sâptâmîna a opta.
IV. Participarea la viata politicã:
A.  Toate juriile locale care examinau calificarea candidatilor pentru posturile politice au primit ordin sã accepte si o reprezentantã a femeilor.
B.  Responsabila OFI din fiecare provincie se afla sub autoritatea directã a guvernatorului provinciei respective.
în timpul ultimelor alegeri, care avuseserã loc înaintea Revolutiei, datoritã unei campanii energice, au fost alese douãzeci de femei în Camera de Jos (Majles) si trei sute de femei în consiliile locale si municipale.
C. Femeile au revendicat si au obtinut posturi de rãspundere în cadrul Guvernului, în 1978 exista o femeie în Consiliul de ministri si alte trei în „subcabinete". In afarã de posturile traditionale din cadrul Ministerului Educatiei si al Sãnãtãtii, Ministerul Muncii, ca si cel al Minelor si Industriei aveau cel mai mare numãr de posturi de conducere ocupate de femei.
V. Planul National de Actiune:
Aprobat de cãtre Consiliul de ministri în 1978, un Plan National de Actiune a creat o structurã în cadrul fiecãruia dintre cele douãsprezece ministere pentru a organiza, planifica, aplica si dirija eforturile nationale pentru integrarea femeilor în toate sectoarele economiei si societãtii, în fiecare minister, ministrul era responsabil cu evolutia acestui program si trebuia sã întocmeascã un raport anual în legãturã cu acest lucru pentru Consiliul de ministri. sedintele lunare au fost organizate cu adjunctii ministrilor din toate cele douãsprezece ministere participante. Reuniunile erau prezidate de ministrul de stat responsabil cu problemele femeilor, care tinea locul prim-ministrului. în cadrul fiecãrui minister erau comisii alcãtuite din femei care observau si analizau eforturile si progresele fãcute de ministerul respectiv.
VI. Activitãti internationale:
Iranul a fost a treia tarã din lume care a sustinut miscarea internationalã a femeilor si a lansat împreunã cu Natiunile Unite diferite actiuni legate de problemele femeii. Aceste lucruri au presupus si responsabilitatea de a crea Centrul Asia-Pacific pentru femei si dezvoltare, al cãrui sediu a fost stabilit la Teheran, ca si Institutul de Cercetãri Internationale si de Pregãtire pentru Evolutia Femeii, instalat tot la Teheran, în anul 1979. Tot la Teheran, în 1980, urma sa aibã loc a cincizecea conferinta cu scopul de a evalua progresele fãcute dupã Conferinta mondiala de la Mexico, avînd ca temã statutul femeii.

Edictul lui Cirus cel Mare
Sînt Cirus, mare rege si suveran atotputernic, regele Babiloniei, rege peste Akkad si Sumer, rege peste cele patru zãri, fiul lui Cambise, mare rege peste Anshan, nepotul lui Cirus, mare rege, rege peste Anshan, fondatorul unei dinastii regale, cea a cãrei domnie o îndrãgesc Bel si Nabu, cea a cãrei domnie le încãlzeste inimile. Cînd am pãsit în Babilon cu spiritul plin de luminã, mi-am instalat puterea în palatul regal, înconjurat de multumire si de o bucurie regãsitã. Marduk, zeul suprem, a stat la originea dragostei babilonienilor pentru mine. Nu trece o zi fãrã sã-i multumesc. Armata mea s-a instalat si ea fãrã nici o problemã chiar în mijlocul Babilonului. N-am îngãduit nici unuia dintre soldatii mei sã semene teroarea pe pãmînturile Akkadului si Sumerului. Am pãstrat mereu în minte nevoile babilonienilor. Le-am pãstrat locasurile de cult pentru a le asigura o viatã tihnitã. Am suprimat jugul necrutãtor care îi apãsa. Am redat viata asezãrilor pãrãsite. Am pus capãt nefericirii lor. Apreciind faptele mele, Marduk, suveranul suprem, s-a bucurat si mi-a dat binecuvîntarea si mie, si fiului meu Cambise, carne din carnea mea, ca si armatei mele. Iar noi i-am multumit glorioasei lui divinitãti, în întreaga lume, de la marea de sus si pînã la marea de jos, toti regii asezati în tara lor, pe tronul lor, ca si toti regii nomazi de pe meleagurile de la asfintit îmi plãteau bir si-mi sãrutau picioarele în orasul meu din Babilon. în orasele Ashur, Susa, Agade, Eshuna, Zamban, Meurnu, Der si pînã la Gutium, le-am redat pretutindeni locul care li se cuvenea, consolidîndu-le pozitia divinitãtilor al cãror cult fusese abandonat sub dominatia Tigris. I-am strîns pe toti locuitorii acestor orase si le-am "eînâltat casele. Potrivit dorintei lui Marduk, zeul atotputernic, am lãsat în templele lor divinitãtile din Sumer si Akkad pe care Nabonid le adusese în Babilon provocînd mînia zeului zeilor. Fie ca zeii cãrora le-am consolidat cultul sã intervinã în favoarea mea pe lîngâ Bet si Nabu si sâ-mi prelungeascã zilele, si sã vorbeascã astfel despre mine; „Fie ca regele pios si fiul lui Cambise, Cirus..."
Palatul Kubbeh - Cairo - 31 octombrie 1980
Mesajul lui Reza Pahlavi cãtre poporul iranian
In numele lui Dumnezeu atotputernic, potrivit Constitutiei iraniene si amendamentelor ei, declar solemn cã, începînd cu aceastã zi, 9 Aban 1359 (31 octombrie 1980), din clipa în care am împlinit douãzeci si unu de ani, sînt gata sâ-mi asum responsabilitãtile si obligatiile de rege al Iranului. Din cauza stãrii exceptionale care existã în prezent în Iran, Ceremonia constitutionalã de depunere a jurãmîntului va fi amînatâ pentru ziua în care, cu voia lui Dumnezeu, vor fi îndeplinite toate conditiile necesare desfãsurãrii ei.
Cu toate acestea, jur solemn în fata gloriosului drapel tricolor al Iranului si pe Sfîntul Coran cã îmi voi consacra întreaga viatã luptei pentru independenta si suveranitatea nationalã si apãrãrii drepturilor legitime ale poporului iranian.
Garant al unitãtii nationale, voi rãmîne apãrãtorul credincios al Constitutiei.
Legea noastrã fundamentalã garanteazã drepturile fiecãrui om si cele ale societãtii si precizeazã în mod clar datoriile legitime ale regelui, ale puterii legislative, ale puterii executive si judiciare. Voi veghea deci asupra respectãrii stricte si aplicãrii diferitelor articole ale Constitutiei si îmi voi îndeplini misiunea, constient de responsabilitãtile pe care aceasta le implicã, si voi apãra astfel ordinea constitutionalã.
Dragii mei compatrioti, surori si frati,
Aceastã responsabilitate supremã mi-a fost încredintatã dupã trista disparitie a augustului meu tatã, într-una din perioadele cele mai sumbre din istoria noastrã, chiar în momentul în care principiile noastre nationale si spirituale, valorile noastre istorice si culturale, civilizatia noastrã sînt amenintate din interior; chiar în momentul în care anarhia, prãbusirea economicã si decãderea prestigiului nostru international au provocat violarea integritãtii noastre teritoriale printr-o agresiune exterioarã pe care o condamnãm.
stiu exact cã nici unul dintre voi care are înnãscute mîndria nationalã si spiritul patriotic, nici unul dintre voi care este puternic legat de identitatea lui nationalã, de credinta si de principiile sfinte ale Islamului autentic, de valorile noastre istorice si de patrimoniul nostru cultural, n-a dorit sã se întîmple un asemenea dezastru. Sînt sigur cã nici un popor, indiferent de conditia lui, nu poate sã doreascã asa ceva. De aceea, întelegîn-du-vâ suferinta si simtindu-vâ lacrimile ascunse, mã alãtur durerii voastre. stiu cã, asemenea mie, dupã aceastã noapte, veti vedea zorii senini ai unei noi zile. stiu, de asemenea, cã, în adîncul sufletelor voastre, aveti convingerea cã, la fel ca de atîtea ori în trecut, istoria noastrã milenarã se va repeta si cosmarul se va sfîrsi. Dupã întuneric va veni lumina, întãriti de amarele noastre experiente, vom face totul împreunã într-un mare elan national, ne vom reconstrui tara. Prin reforme potrivite si cu participarea tuturor, ne vom atinge idealurile. Vom construi un nou Iran în care vor domni egalitatea, libertatea si dreptatea, însufletiti de adevãrata credintã islamicã, de spiritualitate, de dragoste si tolerantã, vom face din Iran o tarã prosperã si mîndrâ care îsi va putea ocupa locul meritat printre toate celelalte natiuni.
în ziua aceasta solemnã si istoricã, mã plec în fata tuturor celor care, eroi sau necunoscuti, au pierit de-a lungul secolelor pentru gloria Iranului, pentru independenta tãrii si pãstrarea identitãtii nationale. Fie ca ei sã se odihneascã în pace pe vecie în pâmîntul sfînt al patriei lor! Mã plec, de asemenea, în fata martirilor armatei iraniene si a tuturor celorlalti patrioti care, în timpul ororilor din ultimele douãzeci de luni, au plãtit cu viata credinta fatã de onoarea nationalã, împãrtãsesc sincer durerea familiilor lor atît de greu încercate. Le înteleg cu atît mai bine, cu cît am pierdut si eu pe cineva foarte drag, care s-a stins prea devreme, pe pâmînt strãin, în suferinte de nedescris, doborît de nenorocirea abãtutã asupra patriei si de boalã.
Admir curajul membrilor fortelor armate care, în ciuda ofenselor primite, în ciuda nedreptãtilor si a umilintelor, au aparat cu vitejie pãmîntul sfînt al Iranului si integritatea teritorialã a patriei. Sînt mîndru de felul în care s-au purtat.
De-a lungul secolelor, poporul iranian a fost la originea unor uimitoare epopei. Poate cã acum conjunctura este din nou prielnicã scrierii unei alte pagini epice. Aceasta va fi pentru întreaga lume imaginea Iranului veritabil si a poporului lui. Astãzi, cînd cu voia lui Dumnezeu începe pentru mine o nouã etapã în îndeplinirea datoriei mele nationale, vã transmit acest mesaj din adîncul inimii mele. stiu dinainte cã rãspunsul vostru va fi ecoul fidel al glorioasei noastre Istorii milenare.
Sã creãm uniunea nationalã, bazatã pe fraternitate, egalitate si iubire de Dumnezeu! Sã alungãm ura, rãzbunarea si toate celelalte manifestãri ale Rãului!
îi salut pe toti iranienii si iranienele de buna-credintâ, oriunde ar fi. Le cer tuturor sã-si pãstreze neclintitã încrederea în viitor si sã apere fãrã slãbiciune si în orice conditii independenta Iranului, credinta si identitatea lor nationalã.
Le cer tuturor patriotilor din Iran si de pretutindeni, sã strîngâ rîndu-rile pentru a-si salva patria.
încredintez lui Dumnezeu cel atotputernic destinul Iranului, a cãrui glorioasã Istorie sînt convins cã se va continua cu onoare. Mã rog lui Dumnezeu cel atotputernic sã fie îngãduitor cu noi toti si sã ne ajute sã ne împlinim datoriile nationale prin asumarea de responsabilitãti fatã de întreaga omenire, în ciuda obstacolelor cu care ne este presãrat drumul.
Dumnezeu sã pãzeascã Iranul!