Iubita mea sputnik
Traducere din limba japoneză de Andreea Sion
, Supuutoniku no koibito
Copyright © 1999 by 
© 2004 by Editura POLIROM, pentru prezenta traducere
www.polirom.ro
Editura POLIROM
laşi, B-dul Carol l, nr. 4; P.O. BOX 266, 700506
Bucureşti, B-dul l.C. Brâtianu nr. 6, et. 7, ap. 33, O.P. 37;
P.O. BOX l-728, 030174
Descrierea CIP a Bibliotecii Naţionale a României :
MURAKAMI, HARUKI
/; trad. de Andreea Sion - laşi; Polirom,2004 232 p., 20 cm (Biblioteca Polirom) ISBN: 973-68l-710-5 l. Sion, Andreea (trad.)
821.52l-31=135.1 Printed in ROMÂNIA
POLIROM 2004
Unul dintre cei mai populari scriitori japonezi contemporani,  s-a născut la Kyoto în  1949. A studiat literatura la Universitatea Waseda din Tokyo. Experienţa sa de proprietar al unui bar din Tokyo în care se cânta jazz (reflectată în romanul său din 1992 La sud de graniţă, la vest de soare) şi cea de traducător al operelor lui F. Scott Fitzgerald, John Irving, Truman Capote şi Raymond Carver îşi vor spune cuvântul în formarea sa ca mesager al unei Japonii occidentalizate - un ţinut amăgitor, lipsit parcă de suflet şi suflu, al cărui spirit străvechi pare să fi dispărut aproape în întregime. Primul său roman, Ascultă cum cântă vântul (1979), i-a adus Premiul Gunzo, fiind urmat de Automatul 1973 (1980) şi în căutarea oii fantastice (1982, distins cu Premiul Noma). Ele zugrăvesc mentalitatea tinerei generaţii stăpânite, pe de o parte, de sentimentul de răzvrătire, iar pe de alta, de senzaţia de deşertăciune şi dezrădăcinare. In 1987 publică romanul Pădurea norvegiană, bestseller internaţional, tradus în numeroase limbi şi vândut în peste patru milioane   de   exemplare.   Romanul   Cronica  păsării-arc   (1994, nominalizat pentru prestigiosul ÎMPAC Dublin Literary Award), răscoleşte amintirile reprimate ale atrocităţilor comise de soldaţii japonezi în China în timpul celui de-al doilea război mondial. Murakami a mai scris romanul La capătul lumii şi în ţara aspră a minunilor (1985, pentru care a primit Premiul Tanizaki) şi mai multe volume de povestiri. Este, de asemenea, autorul unei relatări despre atacul cu gaz sarin asupra metroului din Tokyo, intitulată Underground. In anul 2002, Murakami publică romanul Kafka pe malul mării, intrat imediat pe lista bestsellerurilor.  este o poveste de dragoste cu accente de roman poliţist, într-o primăvară, la vârsta de douăzeci şi doi de ani, Sumire, o tânără nonconformistă care visează să devină scriitoare, se îndrăgosteşte pentru prima oară în viaţă de Miu, o sofisticată femeie de afaceri cu şaptesprezece ani mai în vârstă. Cele două îşi petrec vara pe o mică insulă din arhipelagul grecesc. La un moment dat, Sumire dispare în mod misterios şi nimeni nu reuşeşte să o găsească.
în seria de autor „" urmează să apară La capătul lumii şi în ţara aspră a minunilor.
Sputnik
Pe data de 4 octombrie 1957, Uniunea Sovietică a lansat primul satelit artificial, Sputnik l, de la baza spaţială Baikonur din Republica Kazahstan. Având diametrul de 58 centimetri şi greutatea de 83,6 kilograme, satelitul a făcut ocolul Pământului în 96 de minute şi 12 secunde. Pe data de 3 noiembrie a fost lansat următorul satelit, Sputnik 2, cu câinele Laika la bord. Laika a fost prima vieţuitoare care a călătorit în spaţiul cosmic, dar satelitul nu a putut fi recuperat şi astfel câinele a devenit o jertfă a cercetării biologice în spaţiu.
(Articol din Istoria completă a lumii, Editura Kodansha)
Capitolul 1
Intr-o primăvară, la vârsta de douăzeci si doi de ani, Sumire1 s-a îndrăgostit pentru prima oară în viaţă. A fost o dragoste copleşitoare, ca o tornadă ce se năpusteşte peste o câmpie întinsă, trântind la pământ tot ce-i iese în cale, luând pe sus obiecte, distrugându-le, făcându-le praf şi pulbere. Fără să slăbească o clipă, tornada străbate apoi oceanul, pustieşte fără milă Angkor Wat, arde pădurile Indiei si toţi tigrii lor, se transformă într-o furtună de nisip în deserturile Persiei si îngroapă o fortăreaţă exotică sub o mare de nisip. O dragoste monumentală. Persoana de care se îndrăgostise era cu şaptesprezece ani mai în vârstă ca ea şi era căsătorită. Mai mult decât atât, era femeie. Aici a început totul şi aici s-a sfârşit totul. Sau aproape totul.
La vremea aceea, Sumire se lupta din răsputeri să devină scriitoare. Oricâte opţiuni i-ar fi pus la dispoziţie viaţa, pentru ea nu exista alt drum posibil. Hotărârea ei era de neclintit; nu era dispusă să facă nici un compromis, între viaţa ei şi crezul literar n-avea loc nici măcar un fir de păr.
După ce a absolvit un liceu public din prefectura Kanagawa, s-a înscris la secţia de literatură a unei facultăţi particulare foarte la modă. Cu toate acestea, simţea că şcoala aceea nu e pentru ea. Facultatea „călâie, lipsită de spirit de aventură şi aplicaţie practică" o umplea de disperare. Pe majoritatea colegilor ei (printre care, de fapt, mă
1.  Violetă (jap.).

aflam şi eu) îi considera plictisitori şi mediocri, de mâna a doua. Din acest motiv, după al doilea an a înaintat o cerere de retragere de la cursuri şi dusă a fost. Ajunsese la concluzia că facultatea era o pierdere de vreme şi cred că, în realitate, aşa şi era. Totuşi, dacă mi se permite o generalizare mediocră, avem nevoie şi de o cantitate de lucruri inutile în viaţa noastră imperfectă. Dacă n-am avea parte de lucruri inutile, viaţa noastră şi-ar pierde până şi imperfecţiunea.
In câteva cuvinte, Sumire era o romantică incurabilă, încăpăţânată, cinică şi neştiutoare. O dată ce începea să vorbească, nu se mai oprea. Pe de altă parte, dacă nu-i plăceau partenerii de discuţie - altfel spus, cei mai mulţi dintre oameni -, nu mai deschidea gura nici în ruptul capului. Fuma prea mult şi, în mod sistematic, cum se urca în tren, cum îşi pierdea biletul. Cufundată în gânduri, uita adeseori până şi să mănânce şi era slabă ca orfanii de război din filmele italieneşti. Doar ochii i se mişcau necontenit. Mi-ar fi mai uşor să vă arăt o fotografie de-a ei, dar, din păcate, nu am nici una. Sumire ura să fie fotografiată şi nu intenţiona să lase posterităţii „Portretul tinerei scriitoare". Dacă ar fi existat vreo fotografie de-a ei de pe atunci, sunt sigur c-ar fi fost păstrată ca un document rar, ce atestă caracteristicile unui anumit tip uman.
Să ne întoarcem la povestea noastră. Femeia de care se îndrăgostise Sumire se numea Miu. Toată lumea o striga aşa. Nu-i ştiu numele adevărat (şi, din acest motiv, la un moment dat am avut chiar unele probleme - dar despre asta am să vă povestesc mai târziu). Era de origine coreeană, însă nu ştiuse deloc să vorbească limba maternă până la douăzeci de ani, când se apucase s-o înveţe. Se născuse şi crescuse în Japonia şi pentru că studiase muzica în Franţa, vorbea fluent, pe lângă japoneză, franceza şi engleza. Era
                                                                         9
întotdeauna îmbrăcată rafinat, purta nonşalant accesorii mici şi scumpe şi conducea un Jaguar albastru închis, cu doisprezece cilindri.
Când a întâlnit-o pentru prima oară pe Miu, Sumire i-a vorbit despre romanele lui Jack Kerouac. Pe vremea aceea era complet fascinată de lumea romanelor lui. întotdeauna avea câte un idol literar, iar acum se fixase asupra acestuia, chiar dacă nu mai era la modă. Purta mereu, îndesate în buzunarul pardesiului, fie Pe drum, fie Călătorul singuratic, şi le răsfoia ori de câte ori avea răgaz. Când găsea câte un paragraf care îi plăcea, îl însemna cu creionul şi apoi îl memora cu sfinţenie. Cel mai mult o fermecase povestea despre supraveghetorul de incendii de pe munte din Călătorul singuratic. Kerouac petrecuse trei luni singur la o cabană din vârf de munte, lucrând ca paznic împotriva incendiilor.
Sumire se oprise asupra citatului următor:
„Măcar o dată în viaţă, fiecare om trebuie să se retragă în sălbăticie, pentru a avea experienţa singurătăţii sănătoase sau chiar plictisitoare, pentru a descoperi că depinde numai de el însuşi si pentru a-şi găsi astfel ascunsa putere lăuntrică."
— Nu ţi se pare minunat? m-a întrebat ea. Să te urci în fiecare zi în vârful muntelui, dând roată cu privirea ca să vezi dacă nu cumva se ridică de undeva un fum negru, şi gata - cu asta ţi-ai încheiat munca pe ziua respectivă. Pe urmă poţi să citeşti sau să scrii romane după pofta inimii. Iar noaptea auzi ditamai urşii dând târcoale cabanei. Este exact viaţa pe care mi-o doresc! în comparaţie cu asta, secţia de literatură de la facultate e ca un castravete amar.
— Problema e că la un moment dat va trebui să cobori de pe munte, am replicat eu, dar ea, ca de obicei, nu s-a lăsat impresionată de opinia mea realistă şi mediocră.
10                                                                          
Sumire se străduia din răsputeri să găsească o metodă pentru a putea deveni asemenea personajelor lui Kerouac: sălbatică, rece, exagerată. Rămăsese cu privirile pierdute spre înaltul cerului, cu mâinile îndesate în buzunare, părul ciufulit dinadins şi cu ochelarii Dizzy Gillespie cu ramă de plastic de un verde întunecat pe care-i purta, deşi vedea perfect. Aproape întotdeauna avea pe ea o jachetă de tweed, care-i era prea mare şi părea că fusese cumpărată de la un magazin de haine vechi, şi nişte bocanci greoi, de muncitor. Sunt sigur că şi-ar fi lăsat şi barbă dacă ar fi avut cum. Sumire nu era o fată frumoasă în sensul obişnuit al cuvântului. Avea obrajii supţi, gura puţin prea mare şi nasul mic, uşor cârn. Figura îi era expresivă şi avea simţul umorului, dar aproape niciodată n-o auzeai râzând tare. Era mică de statură şi chiar atunci când era bine dispusă avea un fel de a vorbi de parcă era pusă pe harţă. Cred că în viaţa ei nu încercase să folosească ruj sau creion derma-tograf. îmi imaginez şi că nici măcar nu auzise vreodată că sutienele au mărimi diferite. Cu toate acestea, Sumire avea ceva special, care-i atrăgea pe cei din jur. Nu pot găsi cuvintele potrivite pentru a explica acel „ceva special", dar, când mă uitam în ochii ei, era mereu acolo.
Poate c-ar fi mai bine să nu intru în subiect, dar adevărul este că eram îndrăgostit de Sumire. Am fost puternic atras de ea încă de la primul nostru schimb de cuvinte şi curând am început să simt că nu mai există cale de întoarcere. Mult timp nu m-a mai interesat nimic altceva pe lume. Sigur, am încercat nu o dată să-i dezvălui sentimentele mele, dar, ori de câte ori mă aflam în fata ei, eram incapabil să-mi găsesc cuvintele, în ultimă instanţă, poate că a fost mai bine aşa. Chiar dacă aş fi reuşit să-mi exprim exact sentimentele, sunt sigur că Sumire mi-ar fi râs în nas.
în perioada în care noi doi am fost „prieteni", eu aveam relaţii cu două-trei femei. (Spun „două-trei" nu pentru că nu-mi aduc aminte numărul exact, ci pentru că el variază

11
în funcţie de criteriul ales.) Lista devine ceva mai lungă dacă le mai adaug si pe cele cu care am făcut dragoste doar o dată sau de două ori. Cu toate acestea, când mă aflam în braţele lor, mă gândeam întotdeauna la Sumire. Sau, în orice caz, Sumire era cel puţin prezentă într-un ungher al minţii mele. Uneori îmi imaginam că pe ea o strângeam în braţe. Ştiu că nu era cel mai firesc lucru din lume, dar, bine sau rău, nu mă puteam abţine.
Mai bine să vă povestesc despre cum s-au întâlnit Sumire şi Miu.
Miu îşi amintea vag de numele lui Jack Kerouac şi bănuia că era scriitor, dar ce fel de scriitor, n-ar fi putut spune.
— Kerouac, Kerouac... nu e cumva un sputnik? Sumire nu înţelegea ce voia să spună. S-a oprit cu
furculiţa şi cuţitul suspendate în aer, concentrată.
— Sputnik? Sputnik e numele primului satelit rusesc, trimis în spaţiu prin anii '50, nu? Iar Kerouac e un romancier american. E-adevărat că, în linii mari, aparţin aceleiaşi perioade, dar...
— Nu aşa erau numiţi unii dintre scriitorii din vremea aceea? a întrebat Miu, făcând un cerc cu degetul pe masă şi parcă scormonindu-şi cotloanele memoriei.
— Sputnik... ?
— Da, aşa se chema un curent literar. Ştii cum sunt grupaţi   scriitorii,   nu?   Cum   e,   de   exemplu,   şcoala Shirakaba1.
în cele din urmă, Sumire s-a luminat:
— Beatnik!
Miu şi-a şters delicat colţurile gurii cu şervetul.
1. Şcoala Shirakaba (lit. „mesteacăn"), curent literar japonez din primele decenii ale secolului XX, avându-i ca reprezentanţi pe Saneatsu Mushanokoji, Naoya Shiga şi Takeo Arishima.
12                                                                          
— Beatnik, Sputnik... Niciodată nu-mi pot aminti termenii de genul acesta, cum sunt Restauraţia Kenmu1 sau Tratatul de la Rapallo2. Toate sunt lucruri petrecute cândva, demult.
Pentru o clipă s-a lăsat tăcerea, uşoară, subliniind parcă scurgerea timpului.
— Tratatul de la Rapallo ? a întrebat Sumire.
Miu a zâmbit. Un zâmbet nostalgic şi intim, ca un obiect preţios scos după multă vreme la lumină dintr-un fund de sertar. Ochii i se îngustaseră fermecător. Şi-a întins mâna şi şi-a trecut uşor degetele subţiri prin părul lui Sumire, oricum răvăşit. Era un gest atât de spontan şi de firesc, încât Sumire a zâmbit şi ea.
Din acel moment, în gândurile ei, Sumire i-a dat lui Miu numele de „iubita Sputnik". Ii plăcea foarte mult rezonanţa acelui nume şi-i amintea de căţeluşul Laika. Un satelit artificial care străbate silenţios întunericul spaţiului cosmic. Ochii negri şi lucioşi ai câinelui care priveşte afară de la una dintre ferestruici. Oare la ce s-o fi uitând ea în singurătatea infinită a cosmosului?
Această conversaţie despre Sputnik avusese loc la banchetul nupţial al unei verişoare de-a lui Sumire, în sala de recepţii a unui hotel de lux din cartierul Akasaka. Sumire şi verişoara ei nu erau foarte apropiate (ba chiar dimpotrivă); în plus, lui Sumire participarea la orice banchet nupţial i se părea o tortură. Dar de data asta nu avusese încotro, întâmplător, ea şi Miu aveau locuri vecine la masă. Miu nu-i dăduse prea multe amănunte, dar se părea că o cunoscuse pe verişoara când aceasta se pregătea pentru admiterea la Conservator. Miu îi dăduse lecţii de pian sau,
1.   Restauraţia Kenmu (1333-l336), scurtă epocă din perioada feudală japoneză.
2.   Tratat italo-iugoslav încheiat la 12 noiembrie 1920, prin care portul Fiume (azi Rijeka) a fost declarat oraş liber.

13
în orice caz, o ajutase într-un fel sau altul. Nu avuseseră o relaţie de lungă durată sau foarte apropiată, dar verişoara se simţise datoare s-o invite.
In clipa în care Miu i-a mângâiat părul, Sumire s-a îndrăgostit de ea, ca lovită de fulger în timp ce străbătea o câmpie întinsă. A simţit ceva asemănător unei revelaţii artistice şi, din acest motiv, Sumire nici nu si-a pus problema că persoana cealaltă era, întâmplător, tot femeie.
Din câte ştiu eu, pe atunci Sumire nu avea ceea ce s-ar putea numi un iubit. In timpul liceului avusese un număr de prieteni băieţi cu care mergea la film sau la ştrand, dar îmi închipui că nici una dintre relaţii nu fusese profundă. Mintea ei era ocupată în cea mai mare parte de dorinţa de a deveni scriitoare şi nimeni n-o fermecase într-atât de mult încât să o facă să se îndrăgostească. E posibil să fi avut unele experienţe sexuale (sau ceva apropiat lor) în timpul liceului, dar bănuiesc că s-au datorat mai degrabă unei curiozităţi literare decât dorinţei sexuale sau sentimentului de dragoste.
— Sinceră să fiu, nu prea înţeleg ce este dorinţa sexuală, mi-a mărturisit ea o dată, cu o figură cât se poate de serioasă.
Cred că discuţia avea loc cu puţin înainte de a renunţa la facultate, după ce băuse cinci pahare de daiquiri de banane şi se îmbătase zdravăn.
— De unde vine, asta vreau să spun. Tu ce părere ai?
— Dorinţa sexuală nu este ceva care se înţelege, ci este ceva care există pur şi simplu, mi-am exprimat eu opinia — raţională, ca întotdeauna.
Sumire m-a examinat atent, de parcă eram cine ştie ce maşinărie pusă în mişcare de o forţă inexplicabilă. Apoi, pierzându-şi brusc interesul, şi-a ridicat privirile în tavan şi-a încheiat conversaţia. Se gândise probabil că o asemenea discuţie cu mine era total lipsită de sens.
Sumire s-a născut la Chigasaki. Casa ei era aproape de ţărmul mării şi câteodată putea auzi cum îi bate în geamuri
14                                                                          
nisipul adus de vânt. Tatăl ei avea un cabinet stomatologic în Yokohama. Era un bărbat excepţional de frumos, iar nasul lui te făcea să te gîndeşti la Gregory Peck în filmul Fascinaţia. Din păcate - spunea el însuşi -, nici Sumire şi nici fratele ei mai mic nu i-au moştenit nasul. Sumire nu-şi putea explica cum de genele care dăduseră naştere nasului respectiv se pierduseră undeva, pe drum. Dacă rămăseseră într-adevăr pe vecie la fundul râului genetic, atunci era o pierdere culturală în toată puterea cuvântului, atât de minunat era nasul acela.
Bineînţeles, chipeşul tată al lui Sumire era o figură aproape legendară printre femeile care locuiau în regiunea Yokohama şi care aveau probleme de ordin stomatologic. Când era la cabinet, purta întotdeauna o bonetă şi o mască mare, aşa că pacientele nu-i puteau zări decât ochii şi urechile. Chiar şi aşa, frumuseţea lui era evidentă. Nasul lui, frumos şi îndrăzneţ, făcea masca să se umfle într-un mod foarte sexual, iar pacientele, aproape fără excepţie, se înroşeau la vederea lui şi se îndrăgosteau instantaneu, chiar dacă acest lucru nu era acoperit de asigurarea medicală.
Mama lui Sumire murise la vârsta de treizeci şi unu de
ani, din cauza unei afecţiuni cardiace congenitale. Pe atunci
Sumire nu împlinise nici măcar trei ani şi singurul lucru
pe care si-l mai amintea despre mama sa era mirosul
delicat al pielii. Cât despre fotografii de-ale ei, nu mai
rămăseseră decât două, cea formală, de la nuntă, şi încă
una, făcută imediat după ce-o născuse pe Sumire. De multe
ori, Sumire scotea albumul vechi şi se uita iar şi iar la
fotografia aceea. Judecând după imaginea din fotografie,
mama  ei părea  o persoană  ştearsă,  care  trecea  uşor
neobservată. Era mică de statură, avea o coafură foarte
comună, se îmbrăca neinspirat şi zâmbea încurcată. Dacă
s-ar fi dat un pas în spate, s-ar fi făcut una cu peretele.
Sumire încerca din răsputeri să-şi întipărească în minte

15
trăsăturile ei. Poate că astfel, într-o bună zi, va reuşi s-o întâlnească în lumea viselor si poate că şi-ar da mâna sau chiar ar sta de vorbă. Dar nu era un lucru uşor. Mama ei avea o figură care cu greu putea rămâne în memoria cuiva, o figură pe care n-o recunoşti pe stradă, ziua în amiaza mare, darămite în vis.
Tatăl lui Sumire nu povestea aproape niciodată despre ea. Era un om căruia oricum nu-i plăcea să vorbească mult şi, indiferent de împrejurări, evita să-şi exprime sentimentele ca şi cum ar fi fost vreun tip de infecţie bucală. Pe de altă parte, nici Sumire nu-şi amintea să-l fi întrebat vreodată despre ea. Doar o singură dată, când era foarte mică, l-a întrebat: „Cum era mama ?" îşi amintea perfect conversaţia respectivă.
Tatăl ei a privit într-o parte si a stat puţin pe gânduri, apoi i-a răspuns:
— Avea o memorie foarte bună. Şi un scris foarte frumos.
Ce mod de a descrie o persoană! Ar fi trebuit să-i dea lui Sumire nişte amănunte care să i se întipărească în memoria-i fragedă. Ar fi trebuit să-i spună cuvinte pline de căldură, care să-i devină hrană pentru suflet şi sprijin în viaţă. Sumire deschisese un caiet nou-nouţ si aştepta, dar tatăl ei cel chipeş nu era capabil să-i spună mai multe.
Când Sumire avea sase ani, tatăl ei s-a recăsătorit şi, doi ani mai târziu, i s-a născut şi un fiu. Noua mamă nu era nici ea o frumuseţe, în plus, n-avea nici memorie bună şi nici un scris frumos. Era, în schimb, o persoană blândă si cinstită, iar acest lucru a fost un adevărat noroc pentru Sumire, devenită brusc fiică vitregă. De fapt, nu era pur şi simplu noroc, pentru că însuşi tatăl ei îşi alesese noua soţie. Poate că nu se descurca extraordinar de bine în rolul de tată, dar ştia cu siguranţă să-şi găsească partenera potrivită.
Mama vitregă n-a încetat s-o iubească pe Sumire nici chiar în lunga şi complicata perioadă a adolescenţei si,
16
___~,vt Murartami
când fata a declarat că vrea să renunţe la facultate şi să se apuce de scris romane, şi-a exprimat, bineînţeles, părerea, dar i-a respectat decizia, întotdeauna apreciase pasiunea ei pentru lectură şi o încurajase să continue.
După lungi discuţii, mama vitregă l-a convins pe tatăl lui Sumire să-i dea acesteia, periodic, o sumă de bani, până când tânăra avea să împlinească douăzeci şi opt de ani. Dacă până atunci nu reuşea să-şi facă un rost ca scriitoare, n-avea decât să se descurce singură. Fără ajutorul mamei vitrege, Sumire s-ar fi trezit faţă în faţă cu realitatea crudă, fără nici un ban şi fără vreun fel de experienţă socială. La urma urmei, Pământul nu se învârte cu atâta trudă în jurul Soarelui numai pentru a-i face pe oameni să zâmbească fericiţi. Deşi pentru Sumire s-ar putea să fi fost mai bine aşa.
Sumire o întâlnise pe „iubita Sputnik" la vreo doi ani după ce se lăsase de facultate.
Pe vremea aceea locuia în cartierul Kichijoji, într-o garsonieră închiriată, unde avea foarte puţină mobilă şi foarte multe cărţi. Se trezea pe la prânz, iar după-amiaza se plimba prin parcul Inogashira, cu energia unui ascet în vârf de munte, în zilele însorite se aşeza pe o bancă în parc, mânca pâine sau fuma ţigară de la ţigară şi citea. Când ploua sau era frig, intra într-o ceainărie de modă veche, unde se asculta muzică clasică cu sonorul dat foarte tare, se trântea pe o canapea uzată şi, cu o figură concentrată, se apuca de citit pe vreo simfonie de-a lui Schubert sau vreo cantată de Bach. Seara bea o bere şi mânca diverse lucruri gata preparate, cumpărate de la supermarket.
La ora unsprezece seara se aşeza la birou, având la îndemână un ibric plin cu cafea fierbinte, o ditamai cana (pe care era desenat Snafkin - cadou de la mine de ziua ei), un pachet de Marlboro şi o scrumieră de sticlă. Avea, bineînţeles, şi o maşină de scris electronică, cu câte o tastă pentru fiecare literă.
l
     f       
17
Apoi se lăsa tăcerea. Mintea îi era limpede precum cerul într-o noapte de iarnă, cu Steaua Polară şi Carul Mare strălucind cuminţi la locul lor. Avea multe lucruri de scris, multe lucruri de povestit. Dacă ar fi putut găsi o portiţă, ideile fierbinţi ar fi ţâşnit pe acolo ca lava şi astfel ar fi luat naştere, una după alta, multe lucrări originale, iar lumea ar fi fost uluită de apariţia neaşteptată a „promiţătorului nou talent", în pagina literară a ziarelor ar fi apărut fotografia lui Sumire, surâzând detaşat, iar editorii s-ar fi înghesuit la uşa ei.
Din păcate, aşa ceva nu s-a întâmplat. Sumire n-a reuşit să termine nici o lucrare care să aibă şi cap, şi coadă.
Asta nu se întâmpla din cauza vreunui blocaj psihologic. Sumire putea scrie orice, oricând. Putea să transpună pe hârtie curgerea gândurilor ei. Problema era că scria cu mult prea mult. Sigur, teoretic ar fi putut pur şi simplu renunţa la ce era în plus, dar pentru ea lucrurile nu erau atât de simple. Din tot ce scria, îi era greu să aleagă ce era important si ce putea fi omis. Când recitea ce scrisese cu o seară înainte, uneori i se părea că fiecare cuvânt e esenţial, iar alteori îi venea să renunţe la tot textul. Se întâmpla s-o cuprindă disperarea şi să arunce la gunoi câte un manuscris întreg. Dacă ar fi fost iarnă şi ar fi avut un şemineu, ar fi reuşit să se încălzească destul de bine cu paginile puse pe foc - ca în Boema lui Puccini -, dar bineînţeles că în garsoniera ei n-avea aşa ceva. N-avea nici telefon şi nici măcar o oglindă mai de Doamne-ajută.
La sfârşit de săptămână, Sumire îşi lua manuscrisele sub braţ şi venea la mine. Erau numai cele care supra-vieţuiseră, dar, chiar şi aşa, cantitatea era impresionantă. Eu eram singura persoană de pe lumea asta căreia Sumire i-ar fi arătat ce scrisese.
In timpul facultăţii nu ne-am văzut prea des, pentru că eu aveam o specializare diferită şi eram cu doi ani mai
18
mare ca ea. La un moment dat, însă am ajuns să stăm de vorbă. Se întâmpla în mai, într-o luni, după mai multe zile libere. Aşteptam autobuzul în staţia de lângă poarta facultăţii şi citeam o carte de Paul Nizan pe care o descoperisem la un anticariat. Fata scundă de lângă mine şi-a întins gâtul, a aruncat o privire cărţii şi m-a întrebat răstit de ce-l citeam tocmai pe Nizan. Suna de parcă ar fi avut chef să se ia la harţă cu cineva şi nu găsise altă ocazie.
De fapt, eu si Sumire ne asemănăm destul de mult. Pentru amândoi devoratul cărţilor era o nevoie firească, ca şi aerul. Cum aveam un moment liber, ne aşezam într-un loc liniştit şi, în singurătate, răsfoiam paginile una după alta. Romane japoneze sau străine, cărţi noi sau vechi, lucrări de avangardă sau bestselleruri, citeam orice, câtă vreme găseam ceva care să ne stimuleze intelectual. Ne puteam petrece cu mare plăcere câte o zi întreagă la bibliotecă sau scotocind prin anticariatele din Kanda, Mecca volumelor vechi din Tokyo. Nici eu şi nici ea nu mai întâlniserăm pe cineva care să împărtăşească aceeaşi fervoare a lecturii.
Sumire a renunţat la cursuri în anul în care eu am absolvit facultatea. Chiar şi după aceea, a continuat să mă viziteze cam de două-trei ori pe lună. Mi se mai întâmpla şi mie să merg la ea, dar camera ei era mult prea neîncăpătoare pentru două persoane şi de aceea cel mai des venea ea la mine. Când ne întâlneam, discutam despre romane sau făceam schimb de cărţi. Uneori găteam pentru ea. Nu mă deranja să gătesc, iar Sumire era genul de persoană care mai degrabă ar fi răbdat de foame decât să pregătească ea ceva, cu mâna ei. Ca să-mi mulţumească, îmi aducea diverse lucruri pe care le primea de pe unde se întâmpla să mai lucreze. O dată, când lucra la un depozit al unei companii farmaceutice, mi-a adus şase duzini de prezervative. Cred că le mai am şi acum prin vreun fund de sertar.
      l      
19
Romanele (sau, mai degrabă, fragmentele) pe care le scria la vremea respectivă nu erau atât de proaste pe cât credea ea. E adevărat că încă nu se obişnuise pe deplin cu scrisul si textele ei semănau uneori cu o cuvertură din petice, cusute laolaltă de mai multe bătrâne adunate la şezătoare, fiecare cu gusturile şi metehnele ei. Această tendinţă, stimulată de dispoziţia maniaco-depresivă a lui Sumire, îi scăpa uneori de sub control. Mai mult decât atât, în perioada aceea Sumire se îndârjea să creeze o operă uriaşă, ca romanele-fluviu din secolul al nouăsprezecelea, şi încerca să includă acolo până şi cel mai mărunt fenomen legat de suflet şi destin.
Fragmentele pe care le scria aveau însă o prospeţime aparte si reflectau sinceritatea cu care Sumire încerca să comunice tot ce era important în sufletul ei. Nu imita stilul nimănui şi nici nu se folosea de artificii literare. Asta îmi plăcea foarte mult la scrierile ei. N-ar fi fost cinstit să înăbuşe forţa pe care o transmiteau cuvintele numai pentru a obţine o formă elegantă şi concisă. N-avea de ce să se grăbească. Mai avea destul timp pentru încercări si era mai bine să-şi lase ideile la dospit.
— Mi-e capul plin de lucrurile despre care as vrea să scriu, dar ideile sunt înghesuite claie peste grămadă, ca într-o debara. Imagini, scene, frânturi de fraze, siluete de oameni - cât stau la mine-n minte, strălucesc toate, pline de viaţă. Le aud cum strigă spre mine : „Scrie despre noi!" In momentul acela mi se pare că sunt pe cale să încep o poveste minunată. E ca şi cum aş călători într-un loc complet nou. însă o clipă mai târziu, când mă aşez la birou şi încep să scriu, realizez că tot ce era important s-a stins. Nu se cristalizează. Nu apar diamante, ci doar pietricele. Iar eu n-ajung nicăieri.
încruntată, Sumire a adunat de pe jos a nu ştiu câta pietricică şi a aruncat-o în lac.
20
__. «-.v*. Mu/uKami
— Cred că-mi lipseşte ceva la bază. Ceva foarte important, fără de care nu poţi ajunge scriitor.
A urmat o tăcere adâncă. S-ar fi zis că-mi cerea părerea, aşa mediocră cum era.
— Demult, în China, oraşele erau împrejmuite de ziduri înalte, cu porţi impunătoare, am început eu după câteva clipe de gândire. Porţile erau considerate a fi de mare însemnătate. Nu erau doar simple locuri prin care oamenii puteau să intre şi să iasă. Se credea că adăposteau însuşi sufletul oraşului. Sau, cel puţin, că ar fi trebuit să-l adăpostească. Exact aşa cum în Europa medievală oamenii credeau că biserica şi piaţa centrală reprezintă inima oraşului. De aceea în China se mai păstrează şi azi câteva porţi magnifice. Ştii cum se construiau porţile?
— Nu ştiu.
— Oamenii plecau cu căruţele şi se duceau în locurile unde odinioară se dăduseră bătălii. Acolo strângeau osemintele albite de vreme care zăceau dezgropate. Nu le era greu să le găsească, la cât de multe lupte s-au dat în China de-a lungul istoriei. Apoi construiau poarta şi zideau osemintele înăuntrul ei. Sperau că oraşul le va fi protejat de războinici dacă le cinsteau sufletele. Dar asta nu era totul. Când poarta era terminată, aduceau câţiva câini vii şi îi sacrificau, tăindu-le gâtul. Apoi stropeau poarta cu sângele încă proaspăt. Abia atunci când osemintele se amestecau cu sângele cald, spiritele din vechime îşi redobândeau puterile magice. Cel puţin aşa se credea.
Sumire aştepta în tăcere continuarea.
— A scrie romane e ceva asemănător. Oricât de multe oase ai aduna şi oricât de frumoasă ar fi poarta, nu poţi da naştere unui roman însufleţit, într-un anumit sens, poveştile nu ţin de lumea noastră. Pentru a crea o poveste adevărată, trebuie să uneşti cele două lumi şi să înfăp-tuieşti un fel de botez magic.
      l      
21
— Cu alte cuvinte, trebuie să fac rost de undeva de un câine?
Am încuviinţat.
— Şi apoi să fac să curgă sânge proaspăt ?
— Cam aşa ceva.
Sumire a căzut pe gânduri, muşcându-şi buzele. A aruncat iarăşi câteva pietricele în lac.
— Sinceră să fiu, n-aş vrea să omor un animal nevinovat.
— E doar o metaforă. Bineînţeles că nu trebuie să omori de-adevăratelea nici un câine, i-am răspuns eu.
Stăteam, ca de obicei, aşezaţi pe o bancă în parcul Inogashira. Era banca ei preferată. In faţa noastră se întindea lacul. Nu se simţea nici o adiere, iar frunzele căzute pluteau nemişcate, ca lipite de suprafaţa apei. Puţin mai încolo, cineva aprinsese un foc. în aer se simţea mireasma de sfârşit de toamnă, iar sunetele din depărtare se auzeau dureros de clar.
— Tu, de fapt, ai nevoie de timp si experienţă. Cel puţin aşa cred eu.
— Timp si experienţă, a repetat Sumire, ridicându-şi privirile spre cer. Timpul trece, orice ai face. Iar experienţa ? Te rog, nu-mi vorbi despre asta! Nu mă mândresc s-o spun, dar ce-mi lipseşte mie este dorinţa sexuală. Ce experienţe poate trăi un scriitor care n-are dorinţă sexuală ? E ca un bucătar fără poftă de mâncare.
— Nu ştiu unde s-a pierdut dorinţa ta sexuală, am spus. S-ar putea să stea ascunsă într-un cotlon. S-ar putea să fi plecat undeva, departe, şi să fi uitat calea de întoarcere. A te îndrăgosti este, până la urmă, ceva iraţional. Dragostea apare din senin şi te prinde în mrejele ei. Ţi se poate întâmpla chiar mâine.
Sumire si-a îndreptat din nou privirile spre mine.
— Aşa, ca o tornadă în câmpie?
— Da, s-ar putea spune şi aşa.
22                                                                              
A stat câteva clipe să-şi imagineze o tornadă.
— Apropo, ai văzut vreodată o tornadă în realitate?
— Nu, am răspuns eu. în Musashino (din fericire, aş adăuga) nu prea ai ocazia să vezi tornade.
După vreo jumătate de an, s-a întâmplat exact ce prezisesem: Sumire s-a îndrăgostit. Fulgerător, iraţional şi violent, întocmai ca o tornadă ce se năpusteşte asupra unei câmpii. S-a îndrăgostit de o femeie cu şaptesprezece ani mai în vârstă decât ea. De „iubita ei, Sputnik".
Când Miu şi Sumire s-au întâlnit la banchetul nupţial, ca vecine de masă, au făcut ceea ce face toată lumea: s-au prezentat una celeilalte. Sumire îşi detesta numele şi ar fi făcut orice ca să nu-l dezvăluie lumii, dar, odată întrebată, nu putea să fie nepoliticoasă şi să nu răspundă.
Din spusele tatălui ei, se pare că numele îi fusese ales de răposata mamă. Ii plăcea foarte mult Violeta lui Mozart şi se hotărâse încă de mult că dacă va avea o fată, aşa o va numi. Pe un raft din sufragerie se afla un disc cu piese de Mozart (pe care îl asculta, fără îndoială, mama ei), iar Sumire, în copilărie, obişnuia să aşeze cu grijă discul greu pe platanul pick-up-ului şi să asculte la nesfârşit acea melodie, interpretată de solista Elisabeth Schwarzkopf, acompaniată la pian de Walter Gieseking. Nu înţelegea versurile, dar, după melodie, era sigură că aude un imn închinat frumuseţii unui câmp de violete. Imaginea îi plăcea enorm. Mai târziu însă, la gimnaziu, a găsit la biblioteca şcolii versurile în traducere japoneză şi a fost pur şi simplu şocată: era vorba despre o biată violetă de pe o pajişte, călcată în picioare de o păstoriţă insensibilă. Păstoriţa nici măcar nu şi-a dat seama că zdrobise floarea. Era un poem de Goethe, dar asta n-a consolat-o câtuşi de puţin pe Sumire.
— De ce-o fi trebuit mama să-mi pună numele după titlul unui cântec atât de odios ? a spus Sumire, strâmbându-se.

23
Miu a aranjat colţurile şervetului de pe genunchi, a afişat un zâmbet neutru şi a privit-o pe Sumire. Avea nişte ochi foarte adânci, în care se împleteau o mulţime de nuanţe, dar nu erau nici întunecaţi, nici înnouraţi.
— Dar melodia în sine îţi place ?
— Da, mi se pare frumoasă.
— Mie, una, asta mi-ar fi de ajuns, în lumea noastră e imposibil să obţii numai şi numai lucruri frumoase. Probabil că mamei tale i-a plăcut melodia atât de mult, încât versurile n-au mai avut nici o importanţă. Iar dacă te mai strâmbi aşa, ai să faci nişte riduri de care n-ai să mai poţi scăpa.
Sumire şi-a reluat figura normală.
— Aşa o fi, dar m-a dezamăgit. Şi pe bună dreptate. Singurul lucru pe care mi l-a lăsat mama mea e numele ăsta. Bineînţeles, în afară de mine însămi.
— Oricum, Sumire e un nume frumos. Mie-mi place, a spus Miu şi şi-a înclinat puţin capul, vrând parcă să vadă lucrurile dintr-un alt unghi. Apropo, tatăl tău e şi el invitat la banchet?
Sumire s-a uitat în jur şi l-a zărit pe tatăl său. Sala de recepţii era imensă, dar nu i-a fost greu să-l găsească, datorită staturii lui impozante. Stătea la două mese mai încolo, cu faţa în altă parte, conversând cu un bătrânel mic de statură îmbrăcat în frac şi cu un aer onest. Avea un zâmbet atât de cald, încât ar fi putut topi ditamai gheţarii. Sub lumina candelabrelor, nasul lui superb se înălţa uşor, ca o camee rococo, făcând-o până şi pe Sumire, atât de obişnuită cu imaginea lui, să-i remarce frumuseţea. Tatăl ei se integra perfect într-un asemenea gen de adunare formală. Simpla lui prezenţă făcea ca atmosfera să devină scânteietoare. Ca o ikebana într-un vas mare. Sau ca o limuzină neagră.
La vederea tatălui lui Sumire, Miu şi-a pierdut pentru o clipă glasul. Sumire a auzit-o trăgând aer în piept - un sunet ca al unei draperii de catifea pe care o dai la o parte
24

într-o dimineaţă liniştită, pentru a lăsa lumina soarelui să-l trezească pe cel drag. Ar fi trebuit să aduc un binoclu de teatru, i-a trecut prin minte lui Sumire. Era însă obişnuită cu reacţia dramatică pe care o aveau oamenii — în special femeile de vârstă medie - la vederea frumuseţii tatălui ei. Ce anume este frumuseţea? Cât preţuieşte ea? Lui Sumire i se păruse întotdeauna ceva inexplicabil. Nimeni nu-i putuse da un răspuns, dar efectul era mereu acelaşi.
— Cum e să ai aşa un tată frumos ? Te întreb aşa, din curiozitate, a spus Miu.
Sumire a oftat — era a nu ştiu câta oară când i se punea întrebarea.
— Nu e o plăcere, să ştii. In mintea lor, toţi îşi zic aşa : „Ce bărbat superb! E un miracol. Prin comparaţie, fiica lui nu e cine ştie ce. Atavism, probabil". Aşa îşi spun.
Miu s-a întors spre Sumire, a apucat-o uşor de bărbie şi a privit-o ca şi cum ar fi studiat o pictură într-un muzeu. — Dacă aşa ai crezut până acum, să ştii că te-ai înşelat. Şi tu eşti foarte frumoasă. Aproape ca tatăl tău.
Şi-a întins braţul şi, cu un gest firesc, i-a atins uşor mâna lui Sumire, sprijinită pe masă.
— Cred că nici nu-ţi dai seama cât de fermecătoare eşti. Sumire şi-a simţit obrajii dogorind, înăuntrul pieptului, inima îi bătea cu putere, ca un cal galopând nebuneşte peste un pod de lemn.
Sumire şi Miu s-au adâncit apoi în conversaţie, uitând de tot ce le înconjura. Banchetul era foarte însufleţit. Multe persoane (printre care şi tatăl lui Sumire) s-au ridicat şi au ţinut scurte discursuri, iar meniul nu era deloc rău. Şi totuşi, nimic din toate astea nu i-a rămas întipărit în memorie lui Sumire. N-ar fi ştiut să spună dacă a mâncat carne sau peşte, dacă s-a servit de cuţit şi furculiţă conform etichetei sau a mâncat cu mâna şi apoi a lins farfuria.

25
Au discutat despre muzică. Sumire iubea muzica clasică şi, încă de mică, ascultase toată colecţia de discuri a tatălui său. Ea şi Miu şi-au descoperit gusturi comune : le plăceau enorm concertele de pian şi, mai mult, amândouă considerau Sonata nr. 32 a lui Beethoven ca fiind cea mai importantă piesă din istoria muzicii. Iar interpretarea lui Wilhelm Backhaus, înregistrată pentru studiourile Decca, era si ea inegalabilă. Era o delectare, era adevărata bucurie de a trăi!
„înregistrările monofonice ale lui Vladimir Horowitz interpretându-l pe Chopin sunt tulburătoare, în special sc/ierzo-urile. Iar preludiile lui Debussy în interpretarea lui Friedrich Gulda sunt sprintene şi drăguţe. Grieg în versiunea lui Gieseking mi-a rămas în suflet. Concertele lui Prokofiev interpretate de Sviatoslav Richter merită ascultate la infinit, pentru detaşarea studiată şi profunzimea modulării. Cât despre sonatele pentru pian ale lui Mozart, interpretate de Wanda Landowska, de ce oare n-au fost apreciate mai mult, când transmit o asemenea căldură ?"
— Cu ce te ocupi ? a întrebat Miu când au epuizat subiectul muzicii.
Sumire i-a explicat că se lăsase de facultate şi că scria romane, lucrând ocazional pentru a se putea întreţine. Ce fel de romane ? a întrebat Miu. Greu de explicat în câteva vorbe, i-a răspuns Sumire. Bine, atunci ce fel de romane citeşti ? a continuat Miu. Dacă le-aş pomeni pe toate, n-am mai termina, dar în ultima vreme m-am axat pe Jack Kerouac, a răspuns Sumire.
Aşa au ajuns să discute despre Sputnik.
In afară de unele romane uşoare, pe care le citea ca să-şi omoare timpul, Miu nu punea aproape niciodată mâna pe literatură. Pentru că nu reuşea să uite că sunt poveşti inventate şi nu putea empatiza cu personajele, a explicat ea. Aşa a fost dintotdeauna. De aceea nu citea decât cărţi care descriau realitatea ca realitate. Şi, dintre ele, cele mai multe îi erau necesare pentru munca pe care o făcea.
26
Cu ce se ocupa? a întrebat-o Sumire. — In cea mai mare parte, munca mea are legătură cu străinătatea. Acum treisprezece ani am preluat firma tatălui meu. Mă pregăteam să devin pianistă, dar tata a murit de cancer. Cum mama avea şi ea sănătatea şubredă şi nici nu vorbea prea bine japoneza, iar fratele meu mai mic era încă la liceu, am fost nevoită, cel puţin temporar, să mă ocup eu de afacerile firmei, în plus, mai multe rude de-ale noastre depindeau de firmă, din care-şi câştigau existenţa, aşa că n-am putut renunţa la ea. Şi-a punctat vorbele cu un oftat.
— Iniţial, firma tatălui meu se ocupa în principal cu importul de articole de băcănie şi plante medicinale din Coreea, dar acum operează cu o varietate mult mai mare de produse. Importăm până şi componente de calculatoare. Cu numele, sunt în continuare preşedintele companiei, dar în realitate afacerile au fost preluate de soţul şi de fratele meu şi nu trebuie să merg prea des pe acolo, îmi dedic timpul afacerilor mele particulare.
— De exemplu ?
— Importul de vinuri, în principal. Uneori organizez şi concerte. Călătoresc des în Europa, pentru că un asemenea gen de afacere depinde de multe ori de relaţiile personale. Reuşesc să mă descurc de una singură la fel de bine ca firmele de comerţ de prima mână, dar crearea şi menţinerea acestor relaţii personale necesită mult timp şi efort. E şi normal.
Şi-a ridicat privirile de parcă îşi amintise ceva.
— Spune-mi, tu ştii engleză?
— Nu sunt foarte bună la conversaţie - aş zice că am un nivel mediu, în schimb, îmi place foarte mult să citesc în engleză.
— Ştii să lucrezi la calculator ?
— Nu foarte bine, dar folosesc în mod curent o maşină de scris electronică şi cred că aş putea învăţa repede.
       l        
27
— Ai carnet de conducere?
Sumire a clătinat din cap. Din anul în care intrase la facultate, când încercase să bage în garaj station wagon-ul Volvo al tatălui ei şi-i lovise portiera din spate de un stâlp, nu se mai urcase niciodată la volan.
— Bine, poţi atunci să-mi explici, în cel mult două sute de cuvinte, diferenţa dintre „semn" şi „simbol"?
Sumire şi-a luat şervetul de pe genunchi, şi-a şters uşor colţurile gurii şi l-a pus la loc. Nu prea înţelegea ce-i cerea Miu.
— Diferenţa dintre „semn" şi „simbol" ?
— De exemplu.
Sumire a clătinat iarăşi din cap.
— Nu pot să-mi dau seama. Miu a surâs.
— Dacă nu te deranjează, aş vrea să-mi spui ce aptitudini practice ai. Ce ştii să faci bine, în afară de citit multe romane şi ascultat muzică?
Sumire a aşezat încet furculiţa şi cuţitul pe marginea farfuriei şi, uitându-se în gol la spaţiul anonim care plutea deasupra mesei, s-a gândit la ea însăşi.
— în loc de lucrurile la care mă pricep, mi-ar fi mai simplu să le înşir pe cele la care nu mă pricep. Nu ştiu să gătesc sau să fac curăţenie. Nu pot nici să fac ordine si îmi pierd imediat lucrurile, îmi place muzica, dar nu ştiu să cânt. Sunt neîndemânatică şi nu pot nici măcar să bat un cui drept. N-am simţul orientării şi încurc des stânga cu dreapta. Când mă înfurii, am tendinţa să sparg obiecte: farfurii sau creioane sau ceasul deşteptător. Mai târziu îmi pare rău, dar pe moment nu mă pot abţine. N-am nici un ban pus deoparte. Nu mă simt în largul meu între oameni şi n-am aproape nici un prieten.
Sumire s-a oprit o clipă să-şi tragă răsuflarea, apoi a continuat:
— Pe de altă parte, pot dactilografia repede şi fără să mă uit la taste. Nu sunt o persoană sportivă, dar, în afară
28                                                                              
de oreion, n-am avut niciodată vreo boală. Sunt punctuală şi nu întârzii niciodată la întâlniri. Nu sunt mofturoasă la mâncare. Nu mă uit la televizor. Din când în când mă laud şi nu prea obişnuiesc să-mi cer scuze. Cam o dată pe lună am dureri de spate şi nu pot dormi, dar altfel nu am probleme cu somnul. Am ciclu uşor. N-am nici o carie. Şi vorbesc bine spaniola. Miu şi-a ridicat capul. — Vorbeşti spaniola?
In timpul liceului, Sumire petrecuse o lună în Ciudad de Mexico, unde stătuse la unchiul său, trimis acolo de compania comercială la care lucra. I se păruse o ocazie foarte bună şi se apucase serios de învăţat limba spaniolă. Urmase nişte cursuri şi mai târziu, în timpul facultăţii.
Miu a apucat piciorul paharului cu vin între degete şi l-a răsucit uşor, ca şi cum ar fi învârtit un şurub al unei maşinării.
— Ce zici, n-ai vrea să lucrezi o perioadă pentru mine ?
— Să lucrez ?
Neştiind ce expresie ar fi fost potrivită într-o asemenea situaţie, Sumire a adoptat figura ei obişnuită, cea încruntată.
— Adevărul e că niciodată până acum n-am avut un serviciu adevărat. Nu ştiu nici măcar să răspund la telefon cum trebuie. Nu mă urc în tren înainte de zece dimineaţa şi - cred că deja e evident - nu vorbesc politicos.
— N-are nici o importanţă, a răspuns Miu simplu. Apropo, mâine pe la prânz eşti liberă?
Sumire a încuviinţat din reflex. N-avea nevoie să se gândească: timpul liber era valoroasa ei avuţie.
— Bine, atunci am putea lua prânzul împreună. Am să rezerv o masă liniştită la un restaurant din apropiere, a spus Miu.
Jubila mea, Sputnik
29
Apoi a ridicat paharul cu vin roşu pe care tocmai i-l turnase un chelner, l-a studiat cu atenţie, i-a inhalat buchetul şi, în linişte, a luat prima înghiţitură. Suita gesturilor ei avea eleganţa naturală pe care un pianist o dobândeşte după mulţi ani de studiu.
— Vom discuta detaliile mâine. Astăzi aş prefera să mă relaxez. Nu ştiu de unde provine Bordeaux-ul ăsta, dar nu-i rău deloc.
Sumire a renunţat la figura nemulţumită şi i-a spus deschis lui Miu:
— Bine, dar de-abia ne-am cunoscut! Nu ştii aproape nimic despre mine, nu-i aşa?
— Aşa e. Probabil că nu ştiu nimic, a recunoscut Miu.
— Şi atunci ce te face să crezi că ţi-as putea fi de folos ? Miu a agitat vinul din pahar.
— De foarte multă vreme judec oamenii după figură. Vreau să spun că-mi place figura ta şi expresia pe care o ai. Chiar foarte mult.
Sumire a simţit cum aerul din jurul ei se rarefiază brusc. Şi-a simţit ambele sfârcuri întărindu-i-se sub bluză. Cu un gest aproape mecanic, a întins mâna după paharul cu apă şi l-a băut pe tot, dintr-o suflare. Un chelner cu figură de uliu s-a apropiat imediat din spate şi i l-a umplut din nou. în mintea ei confuză, clinchetul cuburilor de gheaţă a răsunat în gol, ca geamătul unui hoţ închis într-o peşteră.
Cred că m-am îndrăgostit de ea, şi-a dat seama Sumire. Fără îndoială. (Gheaţa e rece ca gheaţa, iar trandafirii sunt roşii.) Dragostea asta e pe cale să mă poarte undeva. Curentul mă trage prea puternic şi nu mă pot împotrivi. N-am nici o alternativă. Locul unde sunt dusă s-ar putea să fie o lume aparte, pe care n-am mai văzut-o până acum. S-ar putea la fel de bine să fie un loc periculos. Acolo, ceva ascuns în adâncuri s-ar putea să mă rănească de moarte.
30
s-ar putea să pierd totul. Dar nu pot da înappoi. Trebuie să mă las în voia curentului, chiar dacă o să mă prefac în cenuşă şi o să dispar pentru totdeauna. 
Prezicerea ei – asta o ştiu acum, la sfîrşit – a fost corectă. O sută douăzeci la suta.

Capitolul 2
Sumire mi-a telefonat cam la două săptămâni după banchetul nupţial, într-o duminică dimineaţa, foarte devreme, înainte de răsărit. Eu, bineînţeles, dormeam buştean, în săptămâna dinainte trebuise să organizez o şedinţă şi dormisem doar pe apucate, chinuindu-mă să pun în ordine toate documentele necesare (şi, în mare parte, inutile). Acum, la sfârşit de săptămână, îmi imaginam c-o să dorm după pofta inimii, dar Sumire m-a sunat, chiar când se crăpa de ziuă.
— Dormeai ?
— Mmm, am mormăit eu încet.
Apoi m-am uitat reflex la ceasul de la căpătâiul patului. Avea acele mari şi fosforescente, dar n-am reuşit să citesc cifrele. Imaginea înregistrată de retină şi partea creierului care ar fi trebuit s-o analizeze nu se întâlneau, ca o bătrână care încearcă să pună aţa în ac. Ce am reuşit totuşi să înţeleg era că stăteam în beznă, aproape de ora pe care Scott Fitzgerald o numea „noaptea adâncă a sufletului".
— Mai e puţin şi se luminează.
— Mmm, am mormăit iar, fără vlagă.
— Am un vecin care creşte găini. Cred că le are dinainte de retrocedarea regiunii Okinawa1. în curând au să înceapă să cânte cocoşii, în cel mult o jumătate de oră. E momentul zilei care-mi place cel mai mult. Cerul complet negru se
l- Regiunea Okinawa a fost ocupată de forţele armate americane din martie 1945 până în 15 mai 1972, când a fost retrocedată oficial Japoniei.
32                                                                          
luminează încet-încet la răsărit, iar cocoşii încep să cânte cu forţă, de parcă s-ar răzbuna pe cineva. In zona ta nu sunt cocoşi?
De partea cealaltă a firului, eu am clătinat uşor din cap.
— Te sun de la telefonul public de lângă parc.
— Mmm, am făcut eu.
Telefonul public era la vreo două sute de metri de garsoniera ei şi, pentru că nu avea telefon acasă, Sumire trebuia să bată de fiecare dată drumul până acolo. O cabină telefonică absolut obişnuită.
— Ştiu că n-ar trebui să te sun la ora asta. Te rog să mă crezi că-mi pare rău. La o oră când nici măcar cocoşii n-au început să cânte. La o oră când luna stă agăţată pe cer înspre est, ca un rinichi bolnav, de ţi-e mai mare mila. Dar gândeşte-te şi la mine: ca să te pot suna, a trebuit să răzbesc prin beznă, strângând în palmă cartela de telefon pe care am primit-o la nunta verişoarei mele. Are pe ea imaginea mirilor ţinându-se de mână. Ai idee cât de deprimant e ? Mi-am pus două şosete diferite: una e cu Mickey Mouse, cealaltă e de lână, fără model, în cameră e o dezordine de nedescris şi nu-mi mai pot găsi lucrurile. Mi-e ruşine s-o spun cu voce tare, dar chiloţii pe care-i am pe mine sunt şi ei de plâns. Cred că nici măcar unui obsedat nu i-ar da prin minte să mi-i fure. Dacă ar fi să mă ucidă un pervers, nu m-aş putea odihni în pace. Nu-ţi cer să mă compătimeşti, dar n-ai putea şi tu să-mi spui două vorbe decente? Altceva decât nişte interjecţii fără inimă, gen „aaa" şi „mmm". Ce-ai zice de-o conjuncţie? O conjuncţie ar suna drăguţ. Un „dar", un „şi" ...
— Totuşi..., am îngăimat.
Eram atât de epuizat, încât n-aveam nici măcar putere să visez.
— Totuşi, a repetat ea. în fine. E un pas înainte. Un pas mic, totuşi.
— Voiai ceva de la mine ?

33
— A, da, voiam să te întreb ceva, de asta te-am sunat, a spus, şi a tuşit uşor. Care e deosebirea dintre semn şi simbol ?
Am avut o senzaţie ciudată, de parcă ceva îmi străbătea capul în pas de defilare.
— Poţi să mai spui o dată? Sumire a repetat întrebarea:
— Care e deosebirea dintre un semn si un simbol? M-am ridicat în capul oaselor şi mi-am trecut telefonul
din mâna stângă în cea dreaptă.
— M-ai sunat pentru că voiai să ştii diferenţa dintre semn si simbol? Duminică dimineaţa, înainte să se lumineze? Aha...
— La patru şi cincisprezece minute, mai exact. N-am ce să fac, mă obsedează. Oare care-o fi deosebirea ? M-a întrebat cineva acum câteva zile şi între timp îmi ieşise din minte, dar în noaptea asta, când mă dezbrăcăm si mă pregăteam de culcare, mi-am amintit brusc şi n-am mai putut adormi. Poţi să-mi explici? Deosebirea dintre semn şi simbol.
— De exemplu..., am spus, cu ochii pironiţi în tavan. A-i explica lui Sumire ceva într-un mod logic nu era o
treabă uşoară nici când aveam mintea limpede.
— împăratul este simbolul Japoniei, înţelegi ce vreau să zic?
— Oarecum.
— Nu oarecum. Aşa e stabilit în Constituţie, am spus, cât de calm puteam. Nu e loc de obiecţii sau întrebări. Dacă nu accepţi ideea ca adevărată, n-ajungem nicăieri.
— Am înţeles. Accept ideea.
— Bun. Repet, împăratul este simbolul Japoniei. Dar asta nu înseamnă că împăratul şi Japonia sunt două lucruri echivalente, înţelegi?
— Nu.
— Bine, atunci să încercăm aşa: o săgeată indică o anumită direcţie, împăratul este simbolul Japoniei, dar Japonia nu e simbolul împăratului. Acum ai priceput, nu?
34
— Cred că da.
— Pe de altă parte, dacă, de exemplu, ai scrie undeva că „împăratul este semnul Japoniei", atunci cele două idei ar deveni echivalente. Cu alte cuvinte, când noi spunem „Japonia", spunem „împărat", iar când spunem „împărat", spunem „Japonia". Iarăşi, altfel spus, cele două devin inter-şanjabile. Dacă A e egal cu B, atunci B e egal cu A. Asta e semnul, în linii mari.
— In concluzie, ce vrei tu să spui este că poţi înlocui împăratul cu Japonia ? Chiar poţi să faci aşa ceva ?
— Of, Doamne, nu! am spus eu, clătinând puternic din cap de partea cealaltă a firului. Am încercat să-ţi dau un exemplu simplu, ca să înţelegi deosebirea dintre semn şi simbol. N-am de gând să-l înlocuiesc pe împărat cu Japonia. E doar un fel de a explica lucrurile.
— Ahaa... în fine, cred că am înţeles, aşa, ca imagine. E ca diferenţa dintre o stradă cu sens unic şi una cu două sensuri.
— Un specialist ţi-ar putea da o explicaţie mai adecvată, dar, ca o definiţie sumară, cred că merge şi analogia cu străzile.
— întotdeauna mi se pare că explici foarte bine lucrurile.
— Asta mi-e meseria, i-am răspuns. Cuvintele mi-au sunat plat, lipsite de expresie.
— Ai putea să încerci o dată să predai la şcoala primară. Să vezi şi tu ce fel de întrebări ţi se pun. De ce Pământul nu e pătrat sau de ce sepia are zece picioare şi nu opt. Ai ajunge să poţi răspunde la aproape orice întrebare.
— Cred că eşti un profesor foarte bun.
—  Oare? am spus. Chiar n-aveam idee.
— Că veni vorba, de ce sepia are zece picioare şi nu opt ?
— Te rog frumos, ai putea să mă laşi să dorm? Sunt rupt de oboseală. Simplul gest de a ţine receptorul în mână mi se pare la fel de greu ca sprijinitul unui zid de piatră care-i gata să se prăbuşească.
   l     
35
— Ştii, a spus Sumire, apoi s-a oprit o clipă, ca un paznic bătrân care închide bariera, cu un zgomot sec, cu puţin înainte de trecerea trenului de Sankt-Petersburg. O să ţi se pară o prostie, dar sunt îndrăgostită.
— îhî, am făcut, trecând receptorul din mâna dreaptă în cea stângă.
îi auzeam respiraţia. Habar n-aveam ce i-aş fi putut răspunde. Ca de obicei când nu ştiam ce să răspund, am spus ceva stupid.
— Cred că nu de mine, nu?
— Nu de tine, a replicat Sumire.
S-a auzit cum îşi aprindea ţigara cu o brichetă ieftină.
— Azi eşti liber? Aş vrea să stăm de vorbă.
— Despre faptul că te-ai îndrăgostit de altcineva decât de mine ?
— Da. Sunt foarte îndrăgostită.
Mi-am întins oasele, ţinând telefonul cu bărbia.
— As avea timp diseară.
— Bine, vin la tine la cinci, a spus Sumire, apoi a adăugat, de parcă tocmai si-ar fi adus aminte: Iţi mulţumesc.
— Pentru ce ?
— Pentru că ai fost drăguţ si mi-ai răspuns la întrebare înainte să se crape de ziuă.
Am mormăit un răspuns vag, am pus receptorul în furcă şi am stins lumina. Afară era încă noapte, înainte să adorm, mi-a revenit în minte „mulţumesc"-ul ei de la sfârşitul conversaţiei si m-am întrebat dacă se mai întâmplase vreodată să-mi mulţumească pentru ceva. Poate o dată, dar nu-mi puteam aminti exact.
Sumire a venit la mine cu puţin înainte de ora cinci. N-am recunoscut-o. îşi schimbase complet stilul. Avea părul tuns scurt şi aranjat, iar bretonul încă mai păstra urme de foarfece. Peste rochia bleumarin cu mâneci scurte purta o vestă subţire, avea pantofi de lac cu tocuri - nu foarte înalte - şi ciorapi de damă. Ciorapi de damă ? Nu eram
36                                                                              Ha.ru.ki Murakami
expert în garderoba feminină, dar îmi puteam da seama că tot ce purta erau lucruri scumpe, îmbrăcată aşa, Sumire părea mai frumoasă şi mai rafinată ca de obicei. Totul i se potrivea perfect. Cu toate astea, eu o preferam pe Sumire cea neglijentă şi dezordonată. Chestie de gust.
— N-arăţi rău, i-am spus, studiind-o din cap până-n picioare. Oare ce-ar fi spus Kerouac dacă te-ar fi văzut?
Sumire a zâmbit, mai sofisticat ca de obicei.
— Nu vrei să ne plimbăm puţin ?
Am luat-o pe Bulevardul Universităţii, umăr lângă umăr, şi ne-am îndreptat spre gară. în drum, ne-am oprit la cafeneaua noastră obişnuită şi am băut o cafea. Ca întotdeauna, Sumire a comandat şi o prăjitură Mont Blanc. Luna aprilie era pe sfârşite şi era o seară senină de duminică. Tarabele din faţa florăriilor erau pline cu flori de şofran şi lalele. Vântul adia, mângâind uşor poalele fustelor fetelor şi purtând cu sine mireasma copacilor tineri.
Mi-am pus mâinile după ceafă şi am privit-o pe Sumire cum se lupta cu prăjitura. Din difuzoarele mici, atârnate de tavanul cafenelei, se auzea Astrud Gilberto interpretând o veche bossa nova. „Du-mă în Aruanda", cânta ea. Am închis ochii şi clinchetul ceştilor şi al farfuriilor s-a transformat într-un zgomot de valuri, îndepărtat. Oare cum o fi Aruanda ?
— Iţi mai e somn?
— Nu, mi-a trecut, am răspuns, deschizând ochii.
— Te simţi bine?
— Perfect. Ca râul Moldau primăvara.
Sumire a rămas o clipă cu ochii aţintiţi în farfuria goală, apoi şi-a ridicat capul şi m-a privit.
— Cred că ţi se pare un mister faptul că port asemenea haine.
— Oarecum.
— Nu mi le-am cumpărat eu. Eu n-aş fi avut atâţia bani. E o poveste întreagă.

37
— Nu mă laşi pe mine s-o ghicesc?
— Bine, ia să te văd.
— Cum stăteai tu aşa, îmbrăcată ponosit, ca-n cărţile lui Kerouac, şi cu o ţigară-n colţul gurii, spălându-te pe mâini într-o toaletă publică, odată a ţâşnit înăuntru o femeie nu foarte înaltă, îmbrăcată elegant şi abia trăgân-du-şi răsuflarea, care ţi-a zis: „Te implor, haide să facem schimb de haine, din cap până-n picioare. Nu pot să-ţi dau explicaţii, dar mă urmăresc nişte oameni periculoşi. As vrea să iau hainele tale şi să fug. întâmplarea face că avem cam aceeaşi înălţime şi conformaţie". Am văzut aşa ceva într-un film din Hong Kong.
Sumire a râs.
— Unde mai pui că purta tot mărimea 37 la picior şi 7 la rochie.
— Şi acolo, pe loc, v-aţi schimbat complet hainele, inclusiv chiloţii tăi cu Mickey Mouse.
— Nu-i adevărat, şosetele erau cu Mickey Mouse.
— Nu mai contează.
— Hmm, a făcut Sumire, eşti destul de aproape.
— Cât de aproape ?
S-a aplecat spre mine peste masă.
— E o poveste lungă. Vrei să ţi-o spun ?
— Fie că vreau, fie că nu vreau, doar pentru asta ne-am întâlnit, nu? N-are importanţă că e lungă, spune-mi-o. Poate să aibă si preludiu, şi un „Dans al Spiritelor".
Atunci Sumire a început să-mi povestească despre nunta verişoarei ei şi despre prânzul împreună cu Miu la restaurantul din cartierul Aoyama. A fost într-adevăr o poveste lungă.

39
Capitolul 3
A doua zi după nuntă, luni, a plouat. A început să plouă după miezul nopţii şi nu s-a mai oprit până în zori. O ploaie uşoară şi lină care a înnegrit pământul şi a înviorat vieţuitoarele fără nume dinăuntrul lui.
La gândul că avea s-o întâlnească iar pe Miu, Sumire fremăta şi nu-şi găsea locul. Se simţea ca şi cum ar fi stat în vârful unei coline, în bătaia vântului. Se aşezase la birou, îşi aprinsese o ţigară şi deschisese maşina de scris, ca întotdeauna, dar, oricât ţintuia cu privirea ecranul, nu era capabilă să scrie nici măcar un rând. Pentru ea, aşa ceva era de neconceput. Lăsându-se păgubaşă, a închis maşina, s-a trântit pe jos în camera îngustă şi, cu ţigara încă neaprinsă în colţul gurii, s-a lăsat purtată de gânduri. Faptul că am s-o revăd pe Miu mă aduce într-o stare de agitaţie, îmi imaginez prin ce-aş fi trecut dacă ne-am fi despărţit pur şi simplu după banchet, fără şansa de a o mai vedea. Oare aşa se manifestă admiraţia pentru o femeie mai în vârstă, frumoasă şi rafinată ? Nu, nu-i asta. Când sunt lângă ea, îmi doresc s-o pot atinge. Asta e altceva, nu „admiraţie".
Sumire a oftat, a rămas cu ochii ţintă în tavan, apoi şi-a aprins ţigara. Dacă stăteai să te gândeşti, era un lucru ciudat. Acum, la douăzeci şi doi de ani, când în sfârşit se îndrăgostise si ea, persoana cealaltă era, din întâmplare, femeie.
Restaurantul pe care i-l indicase Miu se afla la vreo zece minute de mers de staţia de metrou Omote Sando. Pentru cineva care mergea acolo pentru prima oară, era
destul de greu de găsit şi nu părea deloc îmbietor. Chiar şi numele era greu de reţinut. La intrare, Sumire a spus numele lui Miu si a fost condusă într-o cămăruţă mică de la etaj. Miu era deja acolo, cu un pahar de apă minerală Perrier cu gheaţă în faţă, discutând serioasă cu chelnerul despre meniu.
Miu purta o cămaşă polo bleumarin, peste care avea un pulover de bumbac de aceeaşi culoare, şi-şi prinsese părul cu o agrafă simplă din argint. Avea nişte jeansi albi, mulaţi. Pe colţul mesei stătea o pereche de ochelari de soare cu lentilele de un albastru viu, iar pe un scaun erau puse o rachetă de squash şi o geantă de sport Missoni. Probabil că înainte de prânz Miu mersese să joace câteva partide de squash. încă mai avea obrajii uşor îmbujoraţi. Sumire si-a imaginat-o intrând în dusul sălii de gimnastică şi spălându-si sudoarea de pe trup cu un săpun cu aromă exotică.
Când Sumire si-a făcut apariţia, îmbrăcată - ca întotdeauna — cu jacheta ei cu model în zigzag, cu pantaloni kaki şi cu părul încâlcit, ca un copil al străzii, Miu si-a ridicat privirea din meniu şi i-a adresat un surâs orbitor.
— Dacă nu mă înşel, mi-ai spus aseară că poţi mânca orice. Te deranjează dacă aleg eu meniul?
Sigur că nu, a răspuns Sumire.
Miu a comandat acelaşi meniu pentru amândouă. Felul principal a fost peşte la grătar cu puţin sos verde cu ciuperci. Feliile de peşte erau prăjite superb si aveau o rumeneală convingătoare, aproape artistică, iar papanaşii de dovleac şi salata de andive decorau elegant masa. La desert au avut cremă de zahăr ars, de care s-a atins doar Sumire, Miu făcându-se că n-o observă. La sfârşit li s-a adus câte un espresso. Sumire a remarcat că Miu îşi alegea alimentele cu foarte multă grijă. Avea gâtul subţire ca o tulpină de floare, iar pe corp nici un pic de grăsime. Nu s-ar fi zis că trebuia să ţină regim, însă nu părea dispusă
40                                                                              
să se abată nici măcar cu un pas de la hotărârea ei. Se
purta ca un spartan apărând o fortăreaţă într-o trecătoare
din munţi.
Cât au mâncat, au sporovăit vrute şi nevrute. Miu voia
să afle amănunte despre trecutul lui Sumire, iar ea îi
răspundea deschis la toate întrebările. Despre părinţi, despre
şcolile la care mersese (şi pe care le urase), despre premiile
câştigate la concursurile de compuneri (o bicicletă şi o
enciclopedie), despre cum a ajuns să renunţe la facultate,
despre viaţa ei de zi cu zi. Nu era o poveste foarte pasionantă,
dar Miu era numai urechi, ca şi cum ar auzi despre o ţară
cu obiceiuri extraordinare, unde nu mai fusese niciodată.
La rândul său, Sumire voia să afle o mulţime de lucruri
despre Miu. Se pare însă că lui Miu nu-i prea plăcea să
vorbească despre sine.
— Povestea mea nu e importantă, i-a răspuns ea surâzând. Aş vrea mai degrabă să-mi spui mai multe despre tine. La sfârşitul mesei, Sumire nu aflase aproape nimic nou despre Miiz. Doar că tatăl ei donase orăşelului său natal din nordul Coreei o parte considerabilă din banii pe care-i câştigase în Japonia, ajutându-i să construiască câteva clădiri publice. In semn de mulţumire, aceştia îi înălţaseră în piaţa oraşului o statuie de bronz.
— E un orăşel în munţi. Mi s-a părut un loc îngheţat — poate şi pentru că am fost acolo iarna. Munţii din jur sunt plini de stânci roşcate, abrupţi si cu copaci contorsionaţi. Tatăl meu m-a luat o dată cu el când eram mică, cu ocazia inaugurării statuii. Veniseră şi o mulţime de rude şi toate m-au strâns în braţe, cu ochii înlăcrimaţi. Nu puteam înţelege ce vorbeau şi-mi amintesc că eram speriată. Pentru mine, locul acela nu era decât un oraş dintr-o ţară în care nu mai pusesem piciorul niciodată.
Sumire a vrut să ştie cum era statuia. Nu mai cunoştea pe nimeni care să aibă o statuie.
— Era o statuie din bronz ca toate statuile. Absolut obişnuită, cum vezi oriunde în lume. Neobişnuit e mai

41
degrabă faptul că-ţi vezi tatăl reprezentat astfel. Ia gândeste-te, cum te-ai simţi dacă tatălui tău i s-ar construi o statuie în faţa gării din Chigasaki ? Tatăl meu era scund de statură, dar ca statuie arăta impunător. Am avut atunci o revelaţie, deşi nu aveam decât cinci ani: mi-am dat seama că pe lumea asta ceea ce vedem cu ochii nu e neapărat adevărat.
Dacă i s-ar înălţa şi tatălui meu o statuie, s-a gândit Sumire, ar fi invers. Imaginea nu s-ar ridica la înălţimea modelului. Tatăl ei arăta prea bine.
— Să reluăm de unde ne-am oprit ieri, a deschis brusc subiectul Miu la a doua ceaşcă de espresso. Te-ai decis ? Ai vrea să lucrezi pentru mine?
Sumire ar fi dat orice pentru o ţigară, dar nu vedea nicăieri vreo scrumieră. A renunţat la idee si a luat în schimb o înghiţitură de Perrier rece, apoi a răspuns deschis :
— Despre ce fel de muncă e vorba, mai precis ? Cred că ţi-am spus şi ieri — n-am fost niciodată angajată si, în afară de simpla muncă fizică, n-am nici un fel de experienţă. Lăsând la o parte faptul că n-am nici îmbrăcăminte adecvată. Hainele pe care le purtam ieri erau împrumutate pentru ocazie de la o cunoştinţă.
Miu a dat din cap, fără să-şi schimbe expresia. Se aştepta la un asemenea răspuns.
— Din ce mi-ai povestit, am înţeles destul de bine ce fel de persoană eşti şi cred că poţi duce la capăt fără probleme treburile pe care ţi le-aş da de făcut. Nu e nimic complicat. Important este să-mi spui dacă vrei sau nu să lucrezi cu mine. Atât. Gândeşte-te aşa, ca la un simplu da sau nu.
Sumire i-a răspuns, alegându-şi cu mare grijă cuvintele.
— Mă bucură foarte mult să te aud spunând asta, dar pe mine, în momentul de faţă, problema care mă preocupă cel mai tare este cum să fac să devin scriitoare. Pentru asta am si renunţat la facultate.
42
--„, lom murakarni
Miu s-a uitat direct la Sumire, peste masă. Sumire i-a simţit efectiv privirea pe piele, încălzindu-i faţa.
— Pot să fiu cinstită cu tine ? a întrebat Miu.
— Sigur. Poţi să-mi spui orice.
— S-ar putea să te facă să te simţi prost.
Ca să-i arate că nu-i pasă, Sumire şi-a ţuguiat buzele şi a privit-o în ochi.
— Cred că în momentul de faţă, oricât de mult timp ţi-ai petrece în faţa foilor de hârtie, nu eşti în stare să scrii ceva de calitate, a spus Miu calmă, dar categorică. Ai talent şi cu siguranţă că într-o bună zi ai să ajungi să scrii bine. Nu-ţi fac un compliment; cred asta sincer. Iţi simt forţa interioară. Dar încă nu eşti pregătită pentru aşa ceva. N-ai destulă forţă pentru a deschide uşa respectivă. N-ai avut niciodată sentimentul ăsta?
— Timp şi experienţă, a rezumat Sumire. Miu a zâmbit.
— In orice caz, vino să lucrezi cu mine. Cred că aşa e
cel mai bine. Când vei simţi că a sosit timpul, eşti liberă
să renunţi, fără remuşcări, şi ai să te apuci de scris după
pofta inimii. Nu eşti o persoană îndemânatică şi ai nevoie
de mai mult timp decât restul lumii ca să poţi realiza ceva
important. Chiar dacă n-ai să reuşeşti să te afirmi până la
douăzeci şi opt de ani şi n-ai să ai un sfanţ în buzunar,
pentru că părinţii tăi n-au să te mai ajute financiar, ce
importanţă are ? Ai să flămânzeşti, da, dar nu e şi asta o
experienţă importantă pentru un scriitor?
Sumire a deschis gura ca să răspundă ceva, dar nici un sunet nu voia să iasă de-acolo. Până la urmă, a încuviinţat pe tăcute.
Miu şi-a întins pe masă mâna dreaptă.
— Pune-ţi şi tu mâna aici.
Sumire şi-a întins mâna dreaptă, iar Miu i-a strâns-o în palmele ei calde şi fine.
— Nu trebuie să-ţi faci atâtea griji. Nu mai fi încruntată. Noi două o să ne înţelegem foarte bine.
      l       
43
Sumire a înghiţit în sec şi şi-a relaxat muşchii feţei. Sub privirea directă a lui Miu, simţea cum existenţa ei se strânge şi se micşorează. Intr-o bună zi s-ar putea să se topească toată, ca o bucată de gheaţă lăsată în bătaia soarelui.
— începând de săptămâna viitoare, te rog să vii la mine la birou. De trei ori pe săptămână : luni, miercuri şi vineri. Poţi să vii la zece, iar la patru după-amiaza eşti liberă să pleci. Aşa ai să poţi evita si aglomeraţia de la orele de vârf. Nu pot să-ţi dau un salariu prea mare, dar munca în sine nu e nici ea grea şi, când n-ai de lucru, poţi să stai şi să citeşti. Trebuie însă să iei lecţii de italiană de două ori pe săptămână. Nu cred c-o să-ţi fie greu, fiindcă vorbeşti deja spaniola. Apoi, printre picături, te-aş ruga să-ţi exersezi engleza şi sofatul. Crezi că poţi să faci asta?
— Cred că da, i-a răspuns Sumire.
Vocea i-a sunat străină, de parcă în locul ei ar fi vorbit altcineva, dintr-o altă cameră. Orice m-ar ruga, orice mi-ar ordona să fac, nu pot decât să-i spun „da", şi-a dat ea seama. Miu o privea intens, încă ţinându-i mâna în palme. Sumire şi-a putut vedea propria imagine, reflectată adânc în ochii negri ai lui Miu. Se simţea ca şi cum sufletul i-ar fi fost supt de cealaltă parte a oglinzii. Imaginea îi plăcea mult, dar, în acelaşi timp, o şi înfricoşa.
Miu a surâs, făcând nişte cute fermecătoare în jurul ochilor.
— Să mergem la mine acasă. Vreau să-ţi arăt ceva.

45
Capitolul 4
în vacanţa de vară din anul întâi de facultate am plecat de unul singur într-o excursie în regiunea Hokuriku. La un moment dat, în tren, am cunoscut o femeie cu opt ani mai în vârstă ca mine, care călătorea şi ea singură, şi ne-am petrecut noaptea împreună. Parcă reciteam primele pasaje din Sanshiro, romanul lui Soseki1.
Ea lucra la secţia de schimb valutar a unei bănci din Tbkyo. Când avea câteva zile libere, punea câteva cărţi în bagaj şi pleca singură în excursii. Ar fi fost mult mai obositor cu un însoţitor, mi-a explicat ea. Avea un farmec aparte şi nu-mi dau prea bine seama ce anume a găsit interesant la mine, un student de optsprezece ani, slab şi tăcut. Părea totuşi că-i face plăcere să discute cu mine despre tot felul de subiecte mărunte, stând aşezată pe bancheta din faţa mea, cu un aer relaxat. Râdea mult şi tare. Lucru neaşteptat, chiar şi eu am început să povestesc cu uşurinţă. Din întâmplare, amândoi coboram la aceeaşi staţie, Kanazawa. M-a întrebat dacă aveam unde să stau peste noapte, i-am răspuns că nu (în viaţa mea nu-mi făcusem rezervare la un hotel), aşa că m-a invitat să stau cu ea în camera pe care o rezervase.
— Nu-ţi face probleme. Costă la fel, fie că stau singură, fie că stăm doi.
Eram foarte tensionat şi n-am fost deloc în largul meu când am făcut dragoste prima oară. I-am cerut scuze.
1.   Soseki Natsume (1867-l916), unul dintre primii scriitori japonezi influenţaţi de cultura occidentală.
— Nu trebuie să te scuzi, mi-a răspuns. Eşti foarte politicos.
După duş s-a înfăşurat într-un halat, a scos din frigider două cutii de bere şi m-a invitat să beau.
După o jumătate de pahar, mi-a spus, de parcă tocmai şi-ar fi amintit:
— Ştii să conduci ? Ştiu, i-am răspuns.
— Conduci bine ?
— De-abia mi-am luat carnetul. Nu pot să spun că excelez. Conduc ca toată lumea.
— Aşa sunt şi eu, a spus ea, surâzând. Mie mi se pare că mă descurc foarte bine, dar cei din jur nu sunt de aceeaşi părere. Probabil că şi eu sunt de nivel mediu. Bănuiesc că şi printre cunoscuţii tăi sunt mulţi care cred că sunt neîntrecuţi la condus.
— Da, sunt destui.
— Printre care şi unii nepricepuţi?
Am încuviinţat. Ea a mai luat o înghiţitură de bere, pe tăcute, şi a căzut puţin pe gânduri.
— Astea sunt lucruri cu care ne naştem - într-o anumită măsură. Cred că se poate numi talent. Există oameni îndemânatici şi oameni neîndemânatici... Aşa cum în jurul nostru unii oameni sunt atenţi, iar alţii, neatenţi. Nu-i aşa?
Am încuviinţat încă o dată.
— Imaginează-ţi că ai merge cu cineva într-o călătorie lungă, cu maşina, şi aţi conduce cu schimbul. Ce fel de persoană ţi-ai alege ca tovarăş de drum ? Un şofer priceput, dar neatent, sau unul mai puţin priceput, dar atent?
— L-as alege pe cel din urmă.
— Aşa aş face şi eu. Şi-aşa stau lucrurile şi în cazul de faţă. Nu contează priceperea sau nepriceperea; îndemânatic sau nu, important este să fii atent şi alert. Eu aşa cred. Să rămâi calm şi să fii atent la ce se petrece în jurul tău.
— Să fiu atent ? am întrebat.
Nu mi-a răspuns, ci doar a zâmbit.
46                                                                          
Puţin mai târziu am făcut iarăşi dragoste şi de data asta totul a mers lin, ideal, începusem să înţeleg ce însemna să fii atent, alert. Era pentru prima dată când vedeam cum reacţionează o femeie într-un moment de extaz sexual.
A doua zi dimineaţa am luat micul dejun împreună si apoi ne-am văzut fiecare de drumul său. Ea şi-a continuat excursia ei, iar eu mi-am continuat-o pe-a mea. Când a plecat, mi-a zis că peste două luni o să se mărite cu un coleg de la bancă.
— E un om bun, mi-a spus ea zâmbind. Suntem împreună de cinci ani şi ne-am hotărât în sfârşit să ne căsătorim. Probabil că de acum încolo n-am să mai plec singură în excursii. Asta e ultima dată.
Pe atunci eram foarte tânăr şi credeam că asemenea întâlniri pasionale se întâmplă la tot pasul în viaţă. Când mi-am dat seama că mă înşelam, era deja prea târziu.
O dată, demult, i-am povestit şi lui Sumire despre întâmplarea respectivă. Nu-mi mai amintesc exact cum de venise vorba. S-ar putea să fi fost în contextul discuţiilor despre dorinţa sexuală, în orice caz, am vorbit deschis despre subiect, încercând să răspund la aproape orice întrebare.
— Şi care e morala poveştii ? m-a întrebat Sumire.
— Să fii mereu atent, aş zice eu. Să nu baţi în cuie o anumită decizie de la bun început, ci să te adaptezi situaţiei, să asculţi şi să ai inima şi mintea mereu deschise.
— Aha, a făcut Sumire.
Părea că rumegă în minte mica mea aventură sexuală, încercând să vadă unde i-ar putea găsi un loc în scrierile ei.
— în orice caz, ai avut o mulţime de experienţe, nu?
— N-am avut o mulţime, am protestat eu slab. 5-a întâmplat doar să am anumite experienţe.
Sumire a rămas adâncită în gânduri, rozându-şi uşor o unghie.
— Mă întreb ce trebuie să faci ca să devii atent ? Nu e suficient să-ţi zici în momentul cheie „Bun, acum am să fiu

47
atent", pentru ca totul să meargă bine. N-ai putea să-mi explici mai clar sau să-mi dai un exemplu?
— Mai întâi trebuie să te calmezi. Eventual, te apuci să numeri în gând.
— Altceva ?
— Păi... te gândeşti la castraveţii din frigider, într-o după-amiază de vară. Repet, e doar un exemplu.
— Să înţeleg că..., a spus Sumire, apoi a făcut o scurtă pauză. Când faci dragoste cu fetele, tu te gândeşti întotdeauna la castraveţii din frigider într-o după-amiază de vară?
— Nu întotdeauna.
— Dar ţi se întâmplă.
— Uneori, am recunoscut eu.
Sumire s-a strâmbat şi a scuturat zdravăn din cap.
— Eşti mai ciudat decât pari.
— Fiecare cu ciudăţeniile lui, am replicat.
— Atunci, la restaurant, când Miu îmi strângea mâna şi se uita adânc în ochii mei, m-am gândit tot timpul la castraveţi, repetându-mi că trebuie să fiu calmă şi atentă, mi-a spus Sumire.
— La castraveţi?
— Nu-ţi aduci aminte ce mi-ai spus o dată despre castraveţii din frigider într-o după-amiază de vară?
— Da, parcă îmi amintesc o discuţie de genul asta. Şi ? Te-a ajutat vreun pic?
— Oarecum, a spus Sumire.
— Mă bucur, i-am răspuns eu.
Sumire a revenit la subiect.
— Apartamentul lui Miu e foarte aproape de restaurantul la care am fost. Nu e foarte mare, dar e superb. Are o verandă însorită, ghivece cu flori, o canapea din piele italienească, difuzoare Bose, un set de gravuri şi un Jaguar în parcare, în apartamentul de aici stă doar ea. Casa în
48                                                                           
care locuieşte cu soţul ei e undeva în Setagaya. îşi petrece acolo sfârşitul de săptămână, dar cel mai mult stă în apartamentul ei din Aoyama. Ce crezi că voia să-mi arate ? — Perechea de sandale favorită a lui Marc Bolan, din piele de şarpe, într-o cutie de sticlă. Una dintre moştenirile preţioase fără de care istoria rockului nu poate fi completă, în perfectă stare, fără un solz lipsă. Cu autograful lui pe bolta tălpii. Ceva ce i-ar înnebuni pe toţi fanii. Sumire s-a strâmbat şi a oftat.
— Dacă s-ar inventa maşini care să funcţioneze cu glume proaste, probabil că ţi-ar ajunge combustibilul până hăt departe.
— Ce vrei, mai sunt şi unii sărmani cu duhul pe lumea asta, am spus eu modest.
— O.K., lăsând gluma la o parte, aş vrea să te gândeşti serios. Ce crezi că mi-a arătat, la ea în apartament ? Dacă ghiceşti, fac eu cinste.
Mi-am dres glasul şi am spus:
— Ţi-a arătat hainele superbe pe care le porţi acum. Ţi-a spus să le iei şi să mergi îmbrăcată aşa la serviciu.
— Corect! Are o prietenă cam de aceeaşi talie cu mine, cu mulţi bani şi multe haine europene pe care nu le mai poartă. Ciudată mai e şi lumea asta.' Pe de o parte, există unele persoane care-şi umplu până la refuz dulapul cu haine, iar pe de altă parte, cineva ca mine, care niciodată n-are două şosete la fel. în fine. Miu s-a dus la prietena ei
şi a venit înapoi cu un braţ de haine „în plus" pentru mine.
La o privire mai atentă, sunt uşor ieşite din modă, dar nu
e atât de evident, nu?
Oricât de mult m-aş fi uitat, eu unul tot nu mi-aş fi dat seama, i-am răspuns.
Sumire a râs satisfăcută.
— Iar mărimea s-a potrivit la fix la toate - rochii, bluze, fuste. Doar în talie îmi sunt puţin largi, dar pun o curea şi-am rezolvat problema. Cât despre pantofi, spre norocul

49
meu, port aceeaşi mărime ca Miu, aşa că mi-a dat câteva perechi de care nu mai are nevoie. Pantofi cu tocuri înalte, pantofi cu tocuri joase, sandale de vară. Toţi cu etichete italieneşti. Mi-a mai dat si poşete. Şi nişte cosmetice. — Sună ca-n Jane Eyre, am comentat eu.
Aşa a ajuns Sumire să meargă de trei ori pe săptămână la biroul lui Miu. îşi punea un sacou şi o rochie, se încălţa cu pantofi cu toc, se şi machia puţin, se urca în trenul urban la Kichijoji si cobora la Harajuku. Nu mi-aş fi imaginat vreodată că e în stare să ia un tren de dimineaţă.
Pe lângă sediul companiei, situat în Akasaka, Miu mai avea un mic birou, doar al ei, în cartierul Jingumae. Era mobilat foarte modest, cu două mese, una pentru Miu şi una pentru secretară (adică pentru Sumire). Avea un fax, un telefon, un laptop, un CD player cu boxe mici şi vreo duzină de compact-discuri cu muzică clasică. Biroul era de fapt o garsonieră dintr-un bloc de locuinţe şi mai avea, pe lângă o debara mică în care Miu îşi ţinea documentele, o bucătărie şi o baie minuscule. Era la etajul al doilea şi de la fereastra îngustă, orientată spre est, se vedea parcul. Parterul clădirii era ocupat de un magazin cu mobilă europeană. Blocul era oarecum retras de la strada principală şi zgomotele oraşului nu răzbăteau până acolo.
Cum ajungea la birou, Sumire uda florile şi pregătea cafeaua, apoi asculta mesajele de pe robot şi-şi verifica e-mailurile. Dacă primiseră vreun mesaj, îl scotea la imprimantă şi-l punea pe masa lui Miu. Cele mai multe erau mesaje de la companii sau de la diverşi agenţi din străinătate şi erau scrise în engleză sau în franceză. Dacă găsea plicuri în cutia poştală, le deschidea şi arunca tot ce era in mod evident inutil. Primea telefoane de mai multe ori pe zi, uneori chiar din străinătate. Nota numele persoanei, numărul de telefon şi, dacă era nevoie, mesajul pentru Miu, apoi i le transmitea acesteia pe mobil.
50

Miu venea şi ea la birou pe la ora unu după-amiaza. Stătea cam o oră, îi dădea indicaţii lui Sumire, bea cafea şi dădea câteva telefoane. Dacă trebuia să răspundă la vreo scrisoare, îi dicta conţinutul lui Sumire, care îl dactilo-grafia direct la calculator şi apoi îl trimitea, fie prin e-mail, fie prin fax. De cele mai multe ori erau doar scurte scrisori de afaceri. Sumire mai făcea şi diverse rezervări pentru Miu la coafor, la restaurant sau la sala de squash. Când îşi termina treaba, Miu stătea puţin de vorbă cu Sumire, apoi pleca.
Sumire rămânea singură în birou şi uneori stătea ore în şir fără să aibă cu cine schimba o vorbă, dar niciodată nu se simţea singură sau plictisită. Recapitula ce învăţase la lecţiile de italiană, la care se ducea de două ori pe săptămână, memora verbe neregulate sau făcea exerciţii de pronunţie după casetă, învăţase şi cum să folosească calculatorul şi începuse să se descurce destul de bine. Deschidea documentele stocate în computer şi se familiariza cu proiectele pe care le întreprindea Miu.
Afacerile lui Miu erau, în mare, aşa cum le descrisese la banchetul nupţial. Avea contracte exclusive cu mici producători de vinuri din străinătate (în principal din Franţa), importa vinuri şi le distribuia restaurantelor sau magazinelor specializate din Tbkyo. Uneori organiza vizite în Japonia pentru muzicieni străini. Lăsa detaliile complicate pe seama unor agenţi profesionişti de la firme mai mari, ocupându-se doar de stabilirea proiectelor şi de diversele aranjamente din faza iniţială. Miu se pricepea foarte bine să descopere tineri muzicieni promiţători, dar încă necunoscuţi, şi să-i aducă în Japonia.
Sumire nu-şi putea da seama ce profit îi aduceau lui Miu aceste „afaceri personale", pentru că partea de contabilitate era stocată pe nişte dischete cărora nu le ştia parola de acces, în orice caz, Sumire era fericită că putea s-o vadă pe Miu şi să stea de vorbă cu ea şi-şi simţea inima bătân-du-i puternic cât o aştepta. Aici e scaunul lui Miu, acolo
                                                                        51
sunt pixurile pe care le foloseşte ea, iar din cana asta bea cafea, se gândea ea. Oricât de mărunte erau sarcinile ei, şi le îndeplinea cu seriozitate.
Miu o invita uneori la masă. Fiindcă se ocupa de afaceri cu vinuri, Miu vizita regulat restaurantele renumite, pentru a se putea menţine mereu la curent cu starea lucrurilor. Comanda întotdeauna peşte (sau pui, dar atunci lăsa jumătate în farfurie) şi niciodată nu voia si desert. Studia atentă lista de vinuri şi alegea câte o sticlă, însă niciodată nu bea mai mult de un pahar. Pe Sumire o lăsa să bea în voie, dar, chiar şi aşa, de una singură nu putea termina tot vinul. Pe Miu nu părea s-o deranjeze faptul că lăsau întotdeauna sticla de vin scump pe jumătate plină.
— Ce sens are să comandăm o sticlă întreagă când n-o putem bea? Nu e păcat de vin? a întrebat-o o dată Sumire.
— Nu-ţi face griji, i-a răspuns Miu râzând. Cu cât laşi mai mult vin nebăut, cu atât mai multă lume are şansa să guste din el — de la ospătarul care serveşte băuturile şi şeful de sală la ultimul chelner, cel care-ţi toarnă apă în pahar. Astfel învaţă toţi gustul vinurilor. De aceea vinul rămas nu e niciodată vin risipit.
Miu a examinat culoarea Medoc-ului din 1986 pe care-l comandase, apoi l-a gustat cu grijă, de parcă analiza un
text literar.
— Indiferent de ce este vorba, întotdeauna lucrurile cele mai folositoare şi pe care le ţinem minte cel mai bine sunt cele pe care le-am aflat din propria noastră experienţă, plătind noi înşine, şi nu cele învăţate din cărţi.
Sumire a ridicat paharul si, imitând-o pe Miu, a sorbit puţin vin, l-a ţinut în gură, apoi l-a lăsat să se ducă spre fundul gâtului. Câteva clipe a mai simţit gustul plăcut al vinului, apoi senzaţia a dispărut, ca rouă dimineţii de pe o frunză, vara. Acum cerul gurii era pregătit pentru a încerca un nou gust, al înghiţiturii de mâncare ce urma să vină. Ori de câte ori mânca sau stătea de vorbă cu Miu,
52
Harukl Murakami
Sumire învăţa ceva nou. Era pur şi simplu uluită de cât de puţine lucruri ştiuse până acum.
— Nu mi s-a mai întâmplat nicicând să vreau să devin altcineva, i-a spus ea o dată lui Miu, din senin, poate şi pentru că băuse un pic mai mult vin ca de obicei. Câteodată mă gândesc ce bine ar fi dac-aş putea fi ca tine.
Miu şi-a ţinut o clipă respiraţia, apoi a luat paharul cu vin şi l-a dus iar la buze. Pentru o secundă, în lumina care o învăluia, pupilele ei şi-au schimbat culoarea într-un roşu întunecat, ca vinul. Expresia ei subtilă dintotdeauna i se ştersese de pe chip.
— Tu n-ai de unde să ştii, a început ea calmă, punând paharul înapoi pe masă, dar persoana pe care o vezi tu acum nu e Miu cea adevărată. Acum paisprezece ani am pierdut o jumătate din mine. Ar fi fost minunat dacă te-aş fi cunoscut când eram întreagă, dar acum nu mai am ce face.
Sumire era atât de uimită, încât nu-şi găsea cuvintele, ratând ocazia de a cere amănunte. Oare ce i se întâmplase lui Miu acum paisprezece ani? De ce n-a rămas decât Jumătate" din ce era? Ce însemna de fapt jumătate"? Toate aceste întrebări o făceau să se simtă atrasă şi mai mult de Miu. Ce fiinţă ciudată, şi-a spus ea.
Punând cap la cap fragmente de conversaţii, Sumire a reuşit să afle câte ceva despre Miu. Soţul ei era japonez, era cu cinci ani mai în vârstă ca ea şi vorbea fluent limba coreeană, pentru că studiase doi ani la secţia de Economie a Universităţii din Seul. Era un om plăcut şi priceput în afaceri, el fiind de fapt cel care conducea compania lui Miu. Multe rude de-ale ei lucrau acolo, dar nimeni nu avusese vreodată ceva de spus împotriva lui.
încă de mică, Miu avusese o înclinaţie puternică pentru pian şi pe la vârsta de zece ani a câştigat mai multe premii la diverse concursuri pentru tinerele talente. A intrat mai târziu la Conservator, apoi, cu recomandarea unui pianist renumit, a plecat să studieze la o academie de muzică din

53
Franţa. Repertoriul ei pornea de la romanticii târzii, ca Schumann şi Mendelssohn, şi-i mai includea pe Poulenc, Ravel, Bartok şi Prokofiev. Interpretările ei aveau un timbru senzual şi fata deţinea o tehnică desăvârşită. Dăduse multe concerte încă din timpul facultăţii şi se bucura întotdeauna de critici favorabile, în faţă i se deschidea un viitor strălucit. Cu toate acestea, pe când era la studii în străinătate, tatăl ei s-a îmbolnăvit grav şi lucrul acesta a silit-o să închidă capacul pianului şi să se întoarcă acasă. De atunci nu s-a mai atins niciodată de clape.
— Cum ai putut să renunţi atât de uşor la pian ? a întrebat-o Sumire, ezitant. Nu trebuie să-mi povesteşti dacă nu vrei... Nu ştiu cum să spun... Mi se pare puţin ciudat, atâta tot. Doar ai sacrificat atâtea lucruri pentru cariera muzicală.
Miu i-a răspuns încet:
— N-am sacrificat atâtea lucruri pentru a deveni pianistă. Am sacrificat totul. Tot ce a ţinut de procesul meu de maturizare. Pianul îmi cerea ca jertfă literalmente carnea şi sângele meu şi n-am putut spune „nu" nici măcar o dată.
— Şi n-a fost dureros să renunţi la pian când erai la un pas de ţintă?
De parcă ea însăşi cerea un răspuns, Miu a privit-o pe Sumire în ochi, drept şi adânc, în străfundul pupilelor lui Miu păreau că se iau la întrecere curenţi muţi şi s-au scurs câteva momente până ce vâltoarea s-a potolit.
— lartă-mă că m-am amestecat în ceva ce nu mă priveşte, a spus Sumire.
— Nu-i nimic. E ceva despre care nu prea pot să vorbesc. N-au mai vorbit niciodată despre acel subiect.
Miu interzisese fumatul la ea în birou şi nici nu suporta să fumeze cineva în faţa ei. De aceea, la scurt timp după ce a început să lucreze pentru Miu, Sumire a hotărât să renunţe la fumat, dar nu i-a fost deloc uşor, fiind obişnuită cu două pachete de Marlboro pe zi. După vreo lună, ca un
54

animal căruia i s-a tăiat coada, şi-a pierdut echilibrul emoţional (deşi nu s-ar putea spune că tocmai acesta era punctul ei forte) şi, după cum era de aşteptat, a început să mă sune iar în miez de noapte.
— Numai la ţigări îmi stă gândul! Nu pot să adorm, iar dacă adorm, am coşmaruri, în plus, sunt constipată. Nu mai pot să citesc şi nu sunt capabilă să scriu nici măcar un rând.
— E normal. Aşa păţeşte oricine se lasă de fumat pentru o perioadă mai lungă sau mai scurtă.
— E uşor de zis când e vorba de altcineva, a replicat Sumire. Tu n-ai fumat în viaţa ta o ţigară.
— Dacă n-am putea vorbi despre alţii, am trăi într-o lume foarte sumbră, nu crezi ? Ia gândeste-te la ce-a făcut Stalin.
De partea cealaltă a firului, Sumire n-a mai spus nimic. S-a lăsat o tăcere grea, ca sufletele morţilor de pe frontul de Est.
— Alo? am spus.
în cele din urmă, Sumire a vorbit:
— Ştii, s-ar putea ca motivul real pentru care nu pot să scriu să nu fie faptul că m-am lăsat de fumat. Bine, si lăsatul de fumat e unul dintre factori, dar nu e doar asta. Cum să spun... mi se pare că a devenit o scuză bună la toate. Ceva de genul „Nu pot să scriu pentru că m-am lăsat de fumat. N-am ce face".
— De asta te enervezi atât de tare?
— Posibil, a recunoscut ea cinstit, ca niciodată. Dar nu e doar asta. Cel mai tare mă deranjează faptul că nu mai am încredere în însuşi actul de a scrie, ca odinioară. Am recitit ce-am scris cu puţin timp în urmă şi nici nu mi s-a părut interesant. Nici nu mi-am dat seama ce-am vrut de fapt să spun acolo. E ca şi cum m-aş uita de la distanţă la nişte şosete murdare care zac pe podea, îmi vine să mor de ciudă când mă gândesc cât timp şi efort am irosit.

55
— Când ţi se întâmplă asta, cel mai bine e să dai un telefon cuiva pe la trei noaptea şi să-l trezeşti din somnul lui liniştit şi semiotic - bineînţeles, simbolic spus.
— Spune-mi, ţi se întâmplă să eziţi, să nu fii sigur dacă ce faci e bine sau rău?
— îmi petrec cel mai mult timp ezitând.
— Serios ?
— Serios.
Sumire şi-a ciocănit dinţii din faţă cu unghia, gestul ei obişnuit când cădea pe gânduri.
— Sinceră să fiu, pentru mine e prima oară când nu ştiu ce să fac. Nu pentru că am încredere în mine sau în talentul meu. Nu mi se pare că sunt atât de dotată. Ştiu că sunt o persoană egoistă şi că fac lucrurile pe jumătate la întâmplare, dar asta nu m-a făcut să ezit. Chiar dacă am mai făcut şi unele greşeli, am crezut întotdeauna că am ales calea cea bună.
— Ai avut noroc, am spus. Ca o ploaie abundentă venită peste câmpurile cu orez proaspăt plantat.
— S-ar putea.
— Dar lucrurile nu mai stau la fel în ultima vreme.
— Aşa e. Nu mai stau la fel. A început să mi se pară că tot ce am făcut până acum a fost greşit şi asta mă înspăimântă. Am nişte vise foarte veridice care mă trezesc în miez de noapte şi am nevoie de timp ca să mă dezmeticesc şi să separ visul de realitate.
— Cred că ştiu ce vrei să zici.
— S-ar putea să nu mai scriu niciodată romane. Mă gândesc din ce în ce mai des la asta. Nu sunt decât una dintre fetele cu minte puţină de care lumea se împiedică la tot pasul şi nu fac decât să umblu cu încăpăţânare după nişte vise care n-au să devină niciodată realitate. Ar trebui să închid capacul pianului şi să cobor de pe scenă până nu e prea târziu.
— Să închizi capacul pianului ?
— Era o metaforă.
56

Mi-am trecut receptorul din mâna stângă în cea dreaptă.
— Am încredere în tine. Chiar dacă tu n-ai, eu am. Ştiu că într-o bună zi ai să ajungi să scrii nişte romane minunate. Ştiu asta pentru că am citit ce-ai scris până acum.
— Chiar crezi asta cu adevărat?
— Da, din tot sufletul. Ce-ţi spun acum nu e minciună. Printre lucrurile scrise de tine sunt multe fragmente impresionante. Când scrii tu, de exemplu, despre ţărmul mării în luna mai, aud în urechi murmurul valurilor, adulmec mireasma sărată a mării şi simt pe braţe căldura soarelui. Când scrii despre o cămăruţă plină cu fum de ţigară, citesc şi simt la propriu că de-abia mai pot să respir şi că mă ustură ochii. Nu oricine poate scrie nişte texte atât de vii. Rândurile tale au o curgere şi o forţă naturală, respiră şi se mişcă prin voinţă proprie. Deocamdată părţile sunt încă disparate şi n-au format un tot coerent, dar asta nu înseamnă că trebuie să... să închizi capacul pianului.
Sumire a tăcut mult, cam zece-cincisprezece secunde.
— Nu spui asta numai ca să mă lauzi sau ca să mă faci să mă simt mai bine?
— Nici vorbă. E purul adevăr, limpede ca lumina zilei.
— Limpede ca râul Moldau ?
— Ca râul Moldau.
— îţi mulţumesc.
— N-ai pentru ce.
— Câteodată poţi fii extraordinar de drăguţ, ştii? Ca vacanţa de vară, Crăciunul şi cadoul de ziua mea, toate la un loc.
Am mormăit ceva de neînţeles, ca întotdeauna când primesc vreo laudă.
— E totuşi un gând care nu-mi dă pace, a spus Sumire. într-o bună zi ai să te căsătoreşti cu o fată drăguţă şi ai să mă uiţi complet, iar eu n-am să te mai pot suna în miez de noapte după cum îmi vine cheful, nu-i aşa?
— Dacă vrei să vorbim, mă poţi suna pe lumină.
— Nu pot aşa, la prânz. Of, nu pricepi nimic l

57
— Ba tu nu pricepi nimic. Majoritatea oamenilor de pe lumea asta lucrează cât e soarele pe cer, iar noaptea sting luminile şi se culcă, am protestat, dar cuvintele mele au sunat ca un poem pastoral pe care mi-l recitam singur în mijlocul unui câmp de dovleci.
Sumire însă a continuat, ignorând complet fraza mea dinainte:
— Am citit de curând într-un ziar că lesbienele au din naştere un os deformat, undeva în ureche, si prin asta se deosebesc de femeile normale. Un oscior cu un nume foarte încâlcit. Deci lesbianismul nu e o tendinţă dobândită, ci o trăsătură genetică. Se pare că un doctor american a făcut descoperirea asta. Nu-mi dau seama cum de a ajuns să studieze aşa ceva, dar, de când am citit articolul, nu-mi pot scoate din minte osciorul ăla din fundul urechii. Mă tot întreb: oare al meu ce formă are ?
Nu ştiam ce să-i răspund, aşa că am preferat să tac. Pentru un moment, s-a aşternut o tăcere uleioasă.
— Deci crezi că ceea ce simţi tu pentru Miu este dorinţă sexuală? am întrebat.
— Sunt sută la sută sigură că asta e, mi-a răspuns ea. Când mă aflu în faţa ei, îmi aud osciorul din ureche păcănind ca un clopoţel făcut dintr-o cochilie subţire. Şi-mi doresc nespus să mă strângă în braţe şi-s gata să mă las în voia sorţii. Dacă asta nu-i dorinţă sexuală, ce-mi curge mie prin vene e suc de roşii.
— Aha, am spus. Ce-aş fi putut comenta?
— Dacă stau să mă gândesc, aşa se explică multe lucruri : de ce nu m-a interesat sexul cu bărbaţii, de ce nu simţeam nimic, de ce întotdeauna mi s-a părut că sunt altfel decât ceilalţi.
— Pot să-ţi spun ce cred eu ?
— Sigur.
— Orice motiv sau teorie care explică totul cu atâta uşurinţă e de fapt o capcană. Vorbesc din experienţă.
58

Cineva spunea o dată că dacă există un lucru care poate fi explicat într-o singură carte, atunci nu merită explicat. Ce vreau să spun este că poate ar fi mai bine să nu te grăbeşti să tragi concluzii.
— Am să ţin minte, a spus Sumire, apoi a închis telefonul, oarecum brusc.
Mi-am imaginat-o cum pune receptorul la loc în furcă şi iese din cabina telefonică. Ceasul arăta ora trei şi jumătate. M-am dus la bucătărie, am băut un pahar cu apă, apoi m-am băgat din nou în pat şi am închis ochii. N-am reuşit să adorm. Am tras perdelele şi am privit luna sclipind pe cer, palidă şi tăcută ca un orfan inteligent. Nu mai aveam nici o şansă să adorm, aşa că mi-am făcut o cafea tare, am mutat scaunul lângă fereastră şi m-am aşezat. Am mâncat nişte biscuiţi cu brânză, apoi m-am apucat să citesc, aşteptând zorii.
Capitolul 5
Să vă spun câte ceva despre mine.
Ştiu foarte bine că această poveste este despre Sumire şi nu despre mine, dar, fiindcă prin mine ajungeţi să vedeţi ce fel de persoană e ea, cred că ar fi mai bine să mă cunoaşteţi.
Devin uşor confuz ori de câte ori trebuie să vorbesc despre mine. Mă afund în vechiul paradox al identităţii -„Cine sunt eu ?" Este adevărat că nimeni pe lumea asta nu vă poate da mai multă informaţie pură despre mine decât eu însumi. Cu toate acestea, când încep să povestesc despre mine, eu, povestitorul, din cauza sistemului meu de valori, a calităţii percepţiilor, a limitelor puterii mele de observaţie şi a altor factori, am tendinţa de a selecta sau elimina o mulţime de aspecte care ţin de mine, cel povestit. De aceea, de multă vreme mă chinuie o întrebare: oare cât adevăr obiectiv mai rămâne din „mine"?
Pe de altă parte, puţină lume pare să împărtăşească aceeaşi teamă sau nelinişte. Dacă li se oferă ocazia, oamenii obişnuiţi vorbesc despre sine cu o onestitate surprinzătoare. Ei spun, de exemplu „Sunt atât de cinstit şi deschis, încât aproape că sunt luat de prost" sau „Sunt genul de om care se simte imediat rănit şi nu mă împac bine cu lumea" sau „Pot citi foarte uşor în inima altora". Şi totuşi, nu de puţine ori am întâlnit persoane care spuneau că sunt „sensibile şi uşor de rănit", dar răneau cu nepăsare alte persoane, sau „oameni cinstiţi şi deschişi" ce se foloseau de diverse scuze - fără ca măcar să-şi dea seama - pentru a profita în mod egoist de o situaţie sau alta. Am întâlnit şi destui
60

care „puteau citi inima altora", dar se bucurau de complimentele şi laudele nesincere. Oare cât de bine ne cunoaştem pe noi înşine în realitate?
Cu cât mă gândesc mai mult la asta, cu atât am rezerve mai mari legate de povestitul despre mine. Aş vrea mai întâi să aflu mai multe despre realitatea obiectivă din afara propriei mele persoane. Cred că astfel, analizând importanţa pe care o acord în mintea mea fenomenelor sau indivizilor din lumea exterioară, aş reuşi să am o imagine mai obiectivă despre mine însumi.
Aceasta este perspectiva sau, altfel spus, viziunea despre lume pe care am adoptat-o încă din adolescenţă. Am con-struit-o punând idei cap la cap, bazându-mă mai mult pe experienţă şi mai puţin pe teorie, aidoma unui zidar care clădeşte cărămizile una peste cealaltă, ghidat de firul cu plumb. Tot din experienţă - lovindu-mă de ziduri -, am învăţat că nu e uşor să explici altcuiva modul tău propriu de gândire.
Astfel, pe la jumătatea adolescenţei, am început să trasez o linie invizibilă între mine şi ceilalţi oameni. Oricine ar fi fost ei, mă ţineam la o anumită distanţă şi-i observam cu grijă, fiind atent să nu se apropie prea tare. Am ajuns să nu mai cred orbeşte tot ce mi se spunea. Pasiunea fără rezerve faţă de lumea de afară se limita, în cazul meu, numai la cărţi si muzică. Bineînţeles, din cauza asta am şi dus o viaţă singuratică.
M-am născut şi am crescut într-o familie obişnuită, atât de obişnuită încât nu ştiu cu ce ar fi mai bine să încep. Tatăl meu a absolvit o facultate tehnică din provincie şi a lucrat într-un laborator de cercetări al unei mari companii de produse alimentare. Pasiunea lui era golful şi mergea să joace în fiecare duminică. Mama iubea din tot sufletul poezia tradiţională tanka1 şi participa adesea la recitaluri.
1.  Poezie tradiţională japoneză cu formă fixă, alcătuită din cinci versuri şi însumând 31 de silabe.

61
Ori de câte ori îşi vedea numele pomenit în ziar, în pagina culturală, era fericită pentru o bună perioadă de vreme, îi plăcea să facă curăţenie, dar nu putea suferi gătitul. Sora mea, care era cu cinci ani mai mare ca mine, detesta la fel de mult şi curăţenia, şi gătitul. Să le facă oricine, dar nu eu, îşi spunea ea. De aceea, de cum am crescut suficient de mult pentru a mă putea descurca la bucătărie, mi-am pregătit singur mesele. Mi-am cumpărat o carte de bucate şi, în scurtă vreme, am fost capabil să prepar aproape orice. Nu mai cunosc vreun alt copil care să fi făcut la fel.
De născut, m-am născut la Tokyo, în cartierul Suginami, dar am crescut în oraşul Tsudanuma, din prefectura Chiba, unde ne-am mutat când eu eram încă mic. Vecinii erau şi ei funcţionari şi inşi cu studii superioare, ca şi tatăl meu. Sora mea avea cele mai bune rezultate din clasă. Nu suporta să i-o ia cineva înainte şi nu-şi pierdea niciodată vremea cu fleacuri. Nici măcar nu scotea câinele la plimbare. A absolvit Facultatea de Drept a Universităţii Todai şi în anul următor a fost primită în barou. Soţul ei este un redutabil consultant de management. Locuiesc într-un bloc cu aspect elegant din apropierea parcului Yoyogi, într-un apartament proprietate personală cu patru camere, înăuntru însă e mizerie ca într-o cocină.
Spre deosebire de sora mea, pe mine nu m-a prea interesat nici învăţătura, nici clasamentul rezultatelor. Mă duceam la ore mai mult din datorie, pentru că nu voiam să-i nemulţumesc pe părinţi, şi făceam un minimum de pregătire şi de recapitulări, cât să nu am probleme. Pe urmă mergeam la antrenamentele de fotbal, veneam acasă, mă trânteam în pat şi citeam romane. N-am luat niciodată meditaţii, însă nici n-am avut note foarte proaste. Dimpotrivă, chiar erau destul de bune. Eram convins că aş fi putut intra la o facultate onorabilă fără să trebuiască să tocesc pentru examene şi chiar aşa s-a şi întâmplat.
Când am intrat la facultate, am închiriat o cămăruţă şi am început să trăiesc singur. Nici chiar pe vremea când
62

locuiam în casa părinţilor mei din Tsudanuma nu-mi amintesc să fi purtat vreodată discuţii deschise cu familia. Nu ştiam ce fel de oameni erau sau ce anume voiau de la viaţă cei care trăiau sub acelaşi acoperiş cu mine - părinţii şi sora mea mai mare — şi cred că nici ei nu pricepeau ce fel de om eram eu şi ce aspiraţii aveam. De fapt, eu însumi nu ştiam ce voiam de la viaţă, îmi plăcea enorm de mult să citesc romane, dar nu consideram că am destul talent pentru a deveni scriitor şi nici n-aş fi putut deveni redactor sau critic literar, pentru că eram prea îndrăgostit de cărţi. Pentru mine romanele erau destinate plăcerii personale şi nu puteau deveni obiect de studiu sau de lucru. De aceea, la facultate am absolvit secţia de istorie şi nu cea de literatură. Istoria nu mă pasiona în mod special, dar am descoperit treptat că era un subiect interesant. N-am vrut totuşi să-mi continuu studiile la masterat şi să mă dedic istoriei (deşi profesorul meu îmi recomandase lucrul acesta). îmi plăcea să citesc şi să gândesc, dar nu aveam calităţile unui om de ştiinţă. Cum a spus Puşkin în Evgheni Oneghin: „N-a vrut să sape în muntele de praf pentru a căuta marile realizări din istoria lumii".
Pe de altă parte, nici nu intenţionam să-mi găsesc de lucru la vreo companie obişnuită, să intru în competiţie şi să urc încet-încet pe panta piramidei capitaliste.
Aşadar, tot eliminând diverse opţiuni, m-am făcut profesor. Şcoala unde lucram se afla la câteva staţii de tren de locuinţa mea. Un unchi de-al meu, care era membru în comisia de învăţământ a oraşului, m-a întrebat dacă nu voiam să devin profesor de şcoală primară. Pentru că în facultate nu urmasem suficiente cursuri de pedagogie, am fost angajat iniţial pe post de suplinitor, apoi, după o perioadă de probă, am devenit profesor cu normă întreagă. Nu mă gândisem niciodată că aş putea fi profesor, dar, după ce am început să lucrez efectiv, am ajuns să simt un adânc respect şi chiar afecţiune pentru meseria de dascăl. Mai exact spus, am ajuns să descopăr că sunt capabil de asemenea sentimente de respect şi afecţiune.

63
De la catedră, îi învăţam pe elevii mei lucruri de bază despre lume, viaţă şi limbă şi, prin ochii si minţile lor, mă învăţam în acelaşi timp pe mine însumi aceleaşi lucruri. Dacă făceam totul cum trebuie, experienţa în sine avea prospeţime şi profunzime. Reuşeam să menţin relaţii foarte bune cu elevii mei, cu mamele lor şi cu colegii mei.
Rămâneau totuşi întrebările fundamentale: Cine eram eu? Ce voiam? încotro mă îndreptam?
Reuşeam să am o percepţie clară despre mine numai când stăteam de vorbă cu Sumire. Vorbeam totuşi destul de puţin; mai mult stăteam şi-o ascultam cu atenţie, îmi punea multe întrebări şi-mi cerea răspunsuri, îşi manifesta nemulţumirea când nu-i răspundeam şi se enerva de-a dreptul când îi dădeam răspunsuri lipsite de sens. Din punctul acesta de vedere, Sumire se deosebea de majoritatea oamenilor. Ea îmi cerea o părere cinstită, iar eu îmi dădeam silinţa să-i răspund cât mai bine. Procedând aşa, am ajuns să fiu mai deschis cu ea (şi, în acelaşi timp, cu mine însumi).
Ori de câte ori ne întâlneam, petreceam ore în şir discutând şi nu ne plictiseam niciodată de atâta vorbă. Discutam mai înfocat şi mai intim decât un cuplu de îndrăgostiţi -despre romane, despre lume, despre peisaje, despre cuvinte.
întotdeauna m-am gândit că ar fi fost minunat dacă am fi fost şi noi un cuplu, îmi doream să-i simt căldura pielii lipite de pielea mea şi-mi imaginam cum am fi fost noi doi căsătoriţi, petrecându-ne viaţa împreună. Pe de altă parte, eram sigur că Sumire nu era nici îndrăgostită, nici atrasă sexual de mine. Se întâmpla să vină la mine, să stăm de vorbă până târziu şi apoi să rămână peste noapte, dar niciodată n-am avut vreun moment intim. Pe la două sau trei noaptea începea să caşte, se ghemuia în pat, îşi îngropa faţa în perna mea şi adormea dusă. Eu puneam pe jos o saltea şi mă întindeam pe ea, dar nu puteam adormi şi în mintea mea îşi făceau loc fantasme, gânduri neclare sau
64

dezgustul de sine. Uneori eram chinuit de un sentiment de vinovăţie provocat de anumite reacţii fizice inevitabile şi dimineaţa mă prindea treaz.
Nu mi-a fost uşor să accept faptul că Sumire nu prea era — sau nu era deloc — interesată de mine ca bărbat. Câteodată, când eram împreună, simţeam o durere intensă, de parcă cineva îmi sfredelea măruntaiele cu un cuţit. Chiar şi aşa, timpul petrecut cu Sumire era pentru mine extrem de preţios. Mă făcea să uit de sentimentul de singurătate şi lărgea limitele lumii în care trăiam, ajutându-mă să respir liber. Numai Sumire era în stare de aşa ceva.
Pentru a-mi uşura durerea şi pentru a evita pericolul, am început să am relaţii fizice cu alte femei, sperând că voi putea elimina astfel tensiunea sexuală pe care o simţeam între mine şi Sumire. Nu pot să spun că aveam mare succes la femei, că aveam un anume farmec masculin sau vreun dar special. Totuşi, dintr-un motiv sau altul (nu ştiu exact de ce), un anumit tip de femei erau atrase de mine. La un moment dat, am descoperit că nu era atât de greu să ai relaţii sexuale cu cineva câtă vreme nu lăsai să-ţi scape ocazia, care se ivea de la sine. Nu era pasiune, dar cel puţin mă simţeam bine.
Nu-i ascundeam lui Sumire faptul că întreţineam relaţii sexuale cu alte femei. E drept că nu-i dădeam nici prea multe amănunte, dar în general o ţineam la curent. Nu părea s-o deranjeze câtuşi de puţin. O problemă ar fi putut-o constitui faptul că toate partenerele mele erau mai în vârstă ca mine şi erau măritate sau logodite ori cel puţin aveau, la rândul lor, prieteni. Partenera mea cea mai recentă era mama unui elev. Ne întâlneam pe ascuns de două ori pe lună şi făceam dragoste.
De-aici o să ţi se tragă sfârşitul, m-a avertizat Sumire. O singură dată. Aşa credeam şi eu, dar n-aveam ce să fac.
într-o sâmbătă, la începutul lunii iulie, am mers într-o excursie cu clasa mea. I-am dus pe cei treizeci şi cinci de

65
elevi pe muntele Okutama. Ca întotdeauna, excursia a început într-o atmosferă de freamăt şi voie bună şi s-a terminat într-un haos total. Când am ajuns în vârful muntelui, doi dintre elevi au descoperit că uitaseră să-şi pună în rucsac pachetele cu mâncare. Cum prin apropiere nu era nici urmă de magazin, a trebuit să le ofer lor, împărţite pe din două, găluştele de orez învelite în alge care-mi fuseseră date de la şcoală, aşa că mie nu mi-a mai rămas nimic. Cineva mi-a dat nişte ciocolată şi asta a fost tot ce-am pus în gură de dimineaţă până seara. Mai târziu, o fetiţă a declarat că nu mai poate face nici un pas si a trebuit s-o car în spate pe tot drumul de întoarcere. Pe urmă, doi băieţi s-au luat la trântă, mai în glumă, mai în serios, iar unul din ei a căzut şi s-a lovit cu capul de o piatră. A făcut o uşoară comoţie şi a început să-i curgă sânge din nas. N-a fost nimic grav, dar hainele îi erau pline de sânge, ca după un măcel. După o asemenea zi, am ajuns acasă frânt de oboseală. Am făcut baie, am băut ceva rece, m-am aşezat în pat aproape mecanic, am stins lumina şi am adormit buştean. La un moment dat m-a sunat Sumire. M-am uitat la ceasul de la căpătâiul patului. Dor-misem numai o oră şi ceva. Cu toate astea, nu m-am plâns; eram prea obosit pentru asta. Aşa sunt unele zile.
— Spune-mi, putem să ne întâlnim mâine după-amiază ? m-a întrebat ea.
La ora şase trebuia să vină la mine prietena mea din perioada respectivă. Avea să-şi parcheze Toyota Celica ceva mai departe de casa mea, ca să nu bată la ochi.
— Sunt liber până la patru, î-am răspuns scurt.
Sumire purta o bluză albă, fără mâneci, o fustă mini bleumarin şi-şi pusese ochelari de soare. Singurul accesoriu era o agrafă de păr mică, din plastic. Se îmbrăcase foarte simplu şi nu se machiase aproape deloc, arătându-se lumii aşa cum era, naturală. Totuşi, nu ştiu de ce la început n-am recunoscut-o. Nu trecuseră nici trei săptămâni de
66

când ne întâlniserăm ultima oară, dar mi se părea că persoana care stătea în faţa mea la masă venea din cu totul altă lume decât Sumire pe care o ştiam eu. Pe scurt, devenise foarte frumoasă, ca şi cum înflorise din interior. Am comandat o bere mică la halbă, iar ea a cerut un suc de struguri.
— In ultima vreme aproape că nu te mai recunosc, i-am mărturisit.
— E perioada, a răspuns ea, sorbind sucul cu paiul, de parcă ar fi vorbit despre altcineva.
— Ce perioadă?
— Un fel de adolescenţă întârziată. Dimineaţa când mă trezesc şi mă uit în oglindă, am senzaţia că mă uit la altcineva şi mă tem că, dacă nu sunt atentă, o să rămân foarte mult în urmă.
— N-ai putea să te laşi pur şi simplu depăşită?
— Şi ce-am să mă fac după ce mă pierd pe mine însămi ?
— Dacă e vorba doar de câteva zile, ai putea sta la mine. Eşti întotdeauna bine venită, tu, cea care te-ai pierdut pe tine.
Sumire a râs.
— Lăsând gluma la o parte, mă întreb încotro mă îndrept.
— Nu ştiu, dar, în orice caz, te-ai lăsat de fumat, te îmbraci îngrijit, îţi pui şosete de aceeaşi culoare şi vorbeşti italiana. Ai învăţat cum se alege vinul, ştii să foloseşti calculatorul, te culci seara şi te trezeşti dimineaţa. Cu siguranţă că te îndrepţi spre ceva, orice ar fi acel ceva.
— Cu toate astea, tot nu reuşesc să scriu nici măcar un rând.
— Orice lucru are avantajele şi dezavantajele lui. Sumire şi-a ţuguiat buzele.
— Nu crezi că sunt o trădătoare?
— Trădătoare ? Preţ de o clipă, n-am înţeles ce voia să spună.
— Da, ca atunci când renunţi la un crez sau îţi încâlci principiile.
                                                                        67
— Cu alte cuvinte, te simţi trădătoare pentru că ai un serviciu, eşti mai îngrijită şi te-ai lăsat de scris ?
— Da.
Am clătinat din cap.
— Până acum ai scris fiindcă ai vrut să scrii. Dacă nu mai vrei să scrii, nu mai e nevoie s-o faci. N-o să se întâmple nici o nenorocire. N-o să ardă un sat întreg, n-o să se scufunde nici un vapor, n-au să se dea peste cap fluxul si refluxul, n-o să izbucnească nici o revoluţie. Nu cred că asta se poate numi trădare.
— Dar atunci cum s-ar putea numi ? Iarăşi am clătinat din cap.
— „Trădare" e un cuvânt prea învechit. Nu mai e la modă. Nu-l mai foloseşte nimeni. Nu mai suntem pe vremea Comunelor. Nu sunt la curent cu toate amănuntele, dar sunt sigur de un lucru: dacă nu vrei să scrii, nu e nevoie să o faci.
— Comune ? Cum ar fi cele făcute de Lenin ?
— Lenin a făcut colhozuri şi cred că din astea n-a mai rămas nici unul.
— De fapt, nu e vorba că nu mai vreau să scriu, a spus Sumire, apoi a stat puţin pe gânduri, îmi propun să scriu, dar nu-mi iese nimic. Chiar dacă mă aşez la birou, cuvintele, ideile şi imaginile nu mi se adună în minte. Nici măcar fragmente, înainte aveam capul plin până la refuz de lucruri despre care voiam să scriu. Oare ce s-o fi întâmplat?
— Pe mine mă întrebi ? Sumire a încuviinţat.
Am luat o înghiţitură de bere rece şi mi-am ordonat ideile.
— Cred că tu îţi cauţi acum locul într-un cadru ficţional cu totul nou. E ceea ce te preocupă în prezent si de asta n-ai nevoie să-ţi exprimi sentimentele în scris. Sau n-ai timp.
— Tu faci aşa ceva ? încerci să te integrezi într-un cadru ficţional ?
68

— Majoritatea oamenilor de pe lumea asta îşi caută locul în ficţiune. Aşa fac şi eu. Poţi să faci o analogie cu sistemul de transmisie al unei maşini. E ca şi cum sistemul de transmisie ar sta între tine si realitatea crudă a vieţii. Preiei puterea pe care o primeşti din afară şi te foloseşti de roţile dinţate pentru a o transforma astfel încât s-o poţi asimila mai uşor. Aşa reuşeşti să-ti protejezi corpul fragil, înţelegi ce spun?
Sumire a dat uşor din cap, afirmativ.
— In mare, înţeleg, încă nu reuşesc să mă integrez în noul tip de ficţiune. Asta vrei să spui?
— Problema cea mai importantă este că nu ştii despre ce fel de ficţiune e vorba. Nu cunoşti trama, iar stilul nu s-a decis încă. Tot ce ştii e numele personajului principal. Cu toate astea, noua ficţiune vrea să te reconstruiască efectiv. Peste puţin timp, această ficţiune va începe să acţioneze ca să te protejeze şi ai să fii în stare să vezi o lume cu totul nouă. Dar n-a venit încă timpul şi, fireşte, asta te pune într-o situaţie periculoasă.
— Cu alte cuvinte, am scos vechiul sistem de transmisie şi l-am înlocuit cu altul nou, dar n-am strâns încă şuruburile, în timp ce motorul continuă să meargă. Nu?
— Cam aşa ceva.
Sumire a căzut pe gânduri şi s-a încruntat ca de obicei, chinuindu-se să prindă cu paiul gheaţa din pahar. Apoi şi-a ridicat faţa si m-a privit.
— îmi dau şi eu seama că sunt într-o situaţie periculoasă. Cum să spun? Câteodată mă simt foarte neajutorată. Mi-am pierdut orice punct de sprijin şi plutesc singură prin spaţiul întunecat, lipsit de gravitaţie. Nici măcar nu ştiu încotro mă îndrept.
— Ca un sputnik rătăcit ?
— Da, am putea spune şi-aşa.
— Dar o ai pe Miu.
— Pentru moment.
Un timp s-a lăsat tăcerea.

69

— Crezi că şi Miu caută acelaşi lucru ? am întrebat.
— Da, cred că şi ea caută acelaşi lucru. Probabil că la fel de mult ca mine.
— Inclusiv partea fizică a problemei ?
— E greu de zis. Nu reuşesc încă să-mi dau seama. Despre ce simte ea, vreau să spun. Din cauza asta cred că şi sunt atât de confuză şi nu ştiu încotro mă îndrept.
— E o confuzie clasică.
Sumire nu mi-a răspuns, ci doar şi-a ţuguiat iar buzele.
— Dar tu... tu eşti pregătită.
Sumire a dat din cap o dată, cu fermitate. Era cât se poate de hotărâtă. M-am lăsat pe spătarul scaunului şi mi-am pus mâinile după ceafă.
— Te rog mult să nu mă urăşti după toate astea, a spus Sumire.
Cuvintele ei mi s-au infiltrat în conştiinţă. Sunau ca o replică dintr-un vechi film alb-negru de Jean-Luc Godard.
— N-am să te urăsc, i-am răspuns.
M-am mai întâlnit cu Sumire peste două săptămâni, când am ajutat-o să se mute. Se hotărâse brusc să-şi schimbe locuinţa şi n-am ajutat-o decât eu, dar nu ne-a fost greu, pentru că, în afară de cărţi, avea foarte puţine lucruri. Are şi sărăcia măcar o parte bună.
Am împrumutat de la o cunoştinţă o dubită Toyota şi i-am cărat bagajele până la noul apartament, în cartierul Yoyogi Uehara. Blocul în sine nu era nici prea nou, nici prea arătos, dar era un progres faţă de clădirea din Kichijoji, veche de când lumea. Un agent imobiliar prieten cu Miu se ocupase de găsirea noii locuinţe. Era situată într-o zonă destul de bună, chiria era ieftină şi avea o vedere frumoasă, în plus, camera era de două ori mai spaţioasă. Meritase într-adevăr să se mute. Era aproape de parcul Yoyogi şi, dacă avea chef de plimbare, putea să meargă pe jos până la serviciu.
— De luna viitoare am să lucrez cinci zile pe săptămână, mi-a spus Sumire. Trei zile pe săptămână erau cumva fără
70

cap şi fără coadă şi mi-e mult mai uşor să suport naveta când merg la serviciu în fiecare zi. Chiria e mai mare ca înainte, dar Miu e şi ea de părere că dacă lucrez cu normă întreagă, ca un salariat obişnuit, o să fie mai bine, din diverse motive. Acum oricum nu pot să scriu, chiar dacă stau acasă.
— S-ar putea într-adevăr să fie mai bine aşa, am spus eu.
— Dacă am să lucrez în fiecare zi, viaţa mea va deveni mai regulată, fie că-mi place, fie că nu, si probabil că n-am să-ţi mai dau telefoane la trei şi jumătate noaptea. Uite un avantaj.
— Un mare avantaj, am spus eu. îmi pare rău însă că acum locuieşti mai departe de mine.
— Vorbeşti serios?
— Bineînţeles. Vrei să-mi scot inima din piept şi să ţi-o arăt?
Stăteam pe jos, pe podeaua goală a noului apartament, cu spatele sprijinit de perete. Din cauza mobilierului sumar, camera părea goală, nelocuită. La ferestre nu erau perdele, iar cărţile care nu mai încăpuseră în bibliotecă zăceau în stive pe podea, ca nişte exilaţi intelectuali. Oglinda mare şi nou-nouţă agăţată pe perete, cadou de casă nouă de la Miu, era singurul obiect care ieşea în evidenţă. Vântul de seară aducea dinspre parc glasurile ciorilor. Sumire s-a aşezat şi ea lângă mine.
— Spune-mi..., a început ea.
— Da?
— Chiar dacă n-aş fi decât o lesbiană care nu-i bună de nimic, ai mai vrea să-mi fii prieten?
— Chiar dacă n-ai fi decât o lesbiană care nu-i bună de nimic, asta n-ar avea nici o legătură cu prietenia noastră. Viaţa mea fără tine ar fi ca albumul Best of Bobby Darin fără melodia Mack the Knife.
Sumire şi-a îngustat ochii si m-a privit.
— Nu mi-e prea clară metafora. Vrei să spui că te-ai simţi foarte singur?

— Cam aşa ceva, i-am răspuns.
71
Sumire şi-a pus capul pe umărul meu. Avea părul strâns în coadă şi-i puteam zări urechile mici. Nişte urechi minunate, moi şi fragile, parcă de-abia trezite la viaţă. I-am simţit răsuflarea pe piele. Purta o pereche de pantaloni scurţi roz şi un tricou simplu, de un bleumarin şters, care lăsa să i se ghicească forma sânilor. Simţeam şi un uşor miros de transpiraţie, sudoarea trupului ei amestecată subtil cu cea a trupului meu.
Voiam să o strâng în braţe; voiam să o culc acolo, pe podeaua goală, îmi dădeam seama însă că era imposibil. Un asemenea lucru n-ar fi dus nicăieri. Respiram cu greu, iar privirea mi se împăienjenise. Timpul se învârtea pe loc, nemaigăsind pe unde să se scurgă. Simţeam cum creşte dorinţa în mine, copleşindu-mă. Eram confuz, pierdut. Am reuşit cumva să-mi revin şi mi-am umplut plămânii cu aer proaspăt. Am închis ochii şi, învăluit de întuneric, am început să număr încet. Impulsul pe care-l simţisem fusese atât de violent, încât îmi dăduseră lacrimile.
— Şi tu mi-eşti foarte drag, a spus Sumire. Mai drag ca oricine pe lume.
— După Miu, vrei să spui.
— Cu Miu e altceva.
— în ce sens ?
— Pentru ea simt altceva decât ce simt pentru tine. Cu alte cuvinte... Cum să spun?
— Noi, heterosexualii mediocri şi buni de nimic, avem o expresie foarte potrivită. Numim asta „excitare".
Sumire a râs.
— Nu mi-am dorit niciodată ceva atât de tare, în afară de obsesia de a deveni scriitoare. Până acum m-am mulţumit cu ce aveam şi n-am simţit nevoia de mai mult. Dar acum, în momentul acesta, o doresc pe Miu. Foarte, foarte tare. Vreau să fie a mea. Vreau să-mi aparţină. Nu pot altfel. Nu văd nici o altă cale. Nu ştiu de ce a fost să fie aşa. înţelegi ce spun?
72

Am încuviinţat. Penisul meu încă nu-şi pierduse rigiditatea covârşitoare. M-am rugat ca Sumire să nu observe.
— Groucho Marx are o replică minunată într-unul dintre filmele lui, am spus eu. „Este atât de îndrăgostită, încât nu mai are ochi decât pentru mine. De asta s-a îndrăgostit de mine!"
Sumire a râs din nou.
— Iţi doresc să-ţi meargă totul bine, i-am spus, dar te rog să ai grijă de tine. Nu uita că eşti vulnerabilă.
Sumire mi-a apucat mâna şi mi-a strâns-o fără nici o vorbă. Mâna ei moale şi delicată era uşor umedă de transpiraţie. Mi-am imaginat aceeaşi mână mângâindu-mi penisul dur. Am încercat să-mi alung gândul din minte, dar mi-a fost cu neputinţă. Nu puteam să nu mă gândesc. Cum spusese şi Sumire, nu puteam altfel. Mi-am imaginat cum mâinile mele îi scot tricoul, apoi pantalonii scurţi, apoi lenjeria. Simt cum sfârcurile i se strâng sub mângâierea limbii mele. Apoi îi desfac picioarele si o pătrund, încet până în străfundurile întunericului umed. Mă primeşte, mă învăluie, apoi mă împinge afară... N-aveam puterea necesară să pun capăt fantasmei. Am închis din nou ochii şi am lăsat să treacă un calup de timp. Mi-am plecat capul, aşteptând ca vijelia fierbinte să se îndepărteze.
Sumire m-a invitat să luăm cina împreună, dar eu mai aveam de făcut un drum până în Hino, ca să duc înapoi maşina împrumutată, în plus, muream de nerăbdare să rămân singur cu dorinţa mea violentă. Nu voiam s-o implic pe Sumire mai mult decât era deja implicată şi nu ştiam cât mai puteam rezista cu ea lângă mine. Aveam senzaţia că de la un anumit moment încolo încetam să mai fiu eu însumi.
— Bine, atunci am să te invit la masă cu altă ocazie, cât de curând. O să mergem la un restaurant cu tot dichisul, cu feţe de masă şi vin. Ce zici de săptămâna viitoare ? Să-ţi

73
faci timp liber pentru mine sâmbătă sau duminică, mi-a spus ea la despărţire.
— Am să-mi fac, i-am răspuns.
în drum spre uşă, mi-am aruncat fără voie privirea în oglinda cea mare si mi-am zărit faţa. Aveam o expresie ciudată. Era, fără îndoială, faţa mea, dar expresia nu-mi aparţinea. Nu mi-a venit însă să mă opresc şi să mă cercetez mai îndeaproape.
Sumire m-a condus până în pragul noii ei locuinţe, ba chiar - lucru rar - mi-a făcut si cu mâna.
Până la urmă, ca multe promisiuni frumoase din viaţa noastră, invitaţia de a lua din nou cina împreună nu s-a concretizat. La începutul lunii august am primit o scrisoare lungă de la Sumire.
Capitolul 6
Scrisoarea avea un timbru din Italia, mare şi colorat. Ştampila poştei arăta că fusese expediată din Roma, dar data era ilizibilă.
în ziua aceea am mers în cartierul Shinjuku pentru prima oară după multă vreme. Mi-am cumpărat mai multe cărţi nou-apărute de la librăria Kinokuniya, apoi m-am dus să văd un film de Luc Besson. După film am intrat într-o berărie, am mâncat pizza cu anşoa si am băut o halbă de bere neagră. Apoi, înainte de ora de vârf, m-am urcat într-un tren urban de pe linia Chuo şi m-am întors acasă, în cartierul Kunitachi, răsfoind pe drum cărţile abia cumpărate, îmi propusesem să-mi pregătesc o cină simplă şi să mă uit la un meci de fotbal. Un mod ideal de a-mi petrece vacanţa de vară. Singur şi liber în mijlocul zăpuşelii, fără să deranjez pe nimeni şi fără să fiu deranjat de nimeni.
Când am ajuns acasă, am găsit scrisoarea în cutia poştală. Numele expeditorului nu apărea pe plic, dar, după caligrafie, mi-am dat imediat seama că era Sumire. Avea un scris hieroglific, compact, dur, fără compromisuri, amintind de micii scarabei care ies uneori la lumină în piramidele din Egipt, părând gata s-o ia la sănătoasa pentru a se refugia iar în întunericul istoriei.
Roma ?
Mai întâi am pus în frigider alimentele pe care le cumpărasem de la un supermarket, pe drumul de întoarcere şi mi-am turnat un pahar mare de ceai la gheaţă. M-am aşezat pe scaunul din bucătărie, am deschis plicul cu un cuţit de

75
fructe - primul pe care l-am nimerit - şi am început să citesc. Erau cinci pagini scrise mărunt, cu cerneală albastră, şi fiecare filă purta antetul hotelului Roma Excelsior. Probabil că-i luase ceva timp să scrie atât de mult. Pe ultima pagină, într-un colţ, se zărea o pată mică - poate de cafea.
Ce mai faci ?
îmi imaginez cât de surprins eşti să primeşti din senin o scrisoare de la mine, trimisă tocmai din Roma. Sau poate că o simplă scrisoare din Roma nu e suficientă pentru a te scoate din calmul tău. Roma e un loc turistic prea banal. Ar fi trebuit să fie mai degrabă Groenlanda sau Timbuktu sau Strâmtoarea Magellan, nu-i aşa ? Eu, cel puţin, sunt foarte surprinsă că am ajuns la Roma.
In orice caz, te rog să mă ierţi că nu mi-am ţinut promisiunea de a lua masa cu tine după ce m-ai ajutat cu mutatul. La scurtă vreme după aceea am aflat pe neaşteptate că voi pleca în Europa. Au urmat goana după paşaport, cumpăratul geamantanului, terminarea treburilor începute, şi zilele au trecut una după alta. După cum ştii foarte bine si tu, nu am o memorie bună, dar fac tot posibilul să-mi ţin promisiunile - cele de care îmi amintesc. De aceea, te rog încă o dată să mă ierţi.
îmi place mult noul apartament. Mutatul în sine este o corvoadă (de care te-ai ocupat tu, de fapt, în cea mai mare parte si pentru asta îţi mulţumesc), dar, o dată ce-ai terminat, te simţi cu mult mai bine. Aici nu mai sunt cocoşi în apropiere, cum erau în Kichijoji, în schimb e plin de ciori gălăgioase ca nişte babe plângăcioase. Când răsare soarele, încep să se adune în stoluri în parcul Yoyogi şi se agită îngrozitor, de parcă anunţă sfârşitul lumii. De atâta scandal, mă trezesc imediat. Nici nu mai am nevoie de ceas deşteptător. Mulţumită lor, acum am ajuns şi eu să duc o viaţă ca a ta, de ţăran agricultor, care se culcă o dată cu găinile şi
76

se trezeşte în zori. Am început să înţeleg cum e să te trezească cineva cu un telefon la trei şi jumătate noaptea. Repet, „am început" să înţeleg.
îţi scriu de la o cafenea în aer liber, aflată undeva pe o străduţă din Roma, în timp ce beau un espresso gros ca sudoarea de diavol, şi am senzaţia ciudată că nu sunt eu însămi. Oare cum aş putea sâ-ţi explic ? E ca si cum, în timp ce dormeam, cineva m-ar fi dezmembrat piesă cu piesă, apoi m-ar fi construit în mare grabă la loc. înţelegi ce vreau să spun ?
Mă uit la mine şi mi se pare că sunt cea dintotdeauna, dar ceva nu mai e totuşi ca înainte. De fapt, nu-mi pot aminti cu precizie cum eram „înainte". Din clipa în care am coborât din avion, n-am mai scăpat de această iluzie -cred că e o iluzie - reală şi deconstructivă.
Când stau şi mă gândesc de ce oare am ajuns tocmai la Roma şi de ce tocmai acum, mi se pare că tot ceea ce mă înconjoară devine ireal. Sigur, dacă stau să analizez drumul pe care l-am parcurs, pot găsi o explicaţie logică a faptului că am ajuns aici, dar la nivel emoţional tot nu sunt satisfăcută. Oricât aş raţiona, eu, cea de aici, şi imaginea pe care o am despre mine nu se potrivesc. Altfel spus, nu era neapărat nevoie să fiu aici, dar uite că sunt. Ştiu că mă exprim foarte neclar. Oare reuşeşti să mă înţelegi ?
Pe de altă parte, de un lucru sunt sigură: îmi doresc să fi fost şi tu aici. Mă simt foarte singură când sunt departe de tine, chiar dacă o am pe Miu alături. Cu cât sunt mai departe de tine, cu atât mai puternic îţi simt lipsa. M-aş bucura să simţi şi tu la fel.
Aşadar, sunt împreună cu Miu şi călătorim prin Europa. Miu trebuia să se ocupe de unele afaceri de-ale ei şi intenţiona iniţial să meargă singură două săptămâni în Italia şi Franţa, dar până la urmă am însoţit-o şi eu, ca secretară, într-o bună dimineaţă m-a anunţat că plecăm peste câteva

77
zile, împreună, şi asta m-a luat prin surprindere. E adevărat câ-i eram „secretară", dar nu credeam că i-as fi fost de mare ajutor. Miu a considerat însă că excursia va fi în realitate o bună experienţă pentru mine. Mai mult decât atât, era şi un cadou, pentru că mă lăsasem de fumat, în sfârşit primesc o răsplată pentru chinul prin care am trecut atâta vreme.
Am mers cu avionul la Milano, am făcut un tur al oraşului, apoi am închiriat o Alfa Romeo albastră şi ne-am îndreptat spre sud, pe autostradă. Am vizitat câteva vinarii din Toscana, am pus la punct diverse detalii, ne-am oprit noaptea la un hotel micuţ şi fermecător, apoi am ajuns la Roma. Discuţiile de afaceri s-au purtat întotdeauna în engleză sau franceză si de aceea am stat deoparte, în schimb, îmi e de mare folos italiana atunci când trebuie să mă ocup de tot ce e legat de excursia în sine. Dacă am merge în Spania (ceea ce, din păcate, nu e posibil acum), aş putea-o ajuta şi mai mult pe Miu.
Maşina pe care am închiriat-o are cutie de viteze manuală şi eu nu ştiu s-o conduc, de aceea conduce numai Miu. Poate sta la volan ore în şir, fără să obosească. O urmăream cum conduce prin ţinutul deluros al Toscanei, pe nişte drumuri şerpuite, şi cu câtă uşurinţă şi ritmicitate schimbă vitezele şi-mi simţeam inima tremurând (la propriu). Sunt cât se poate de fericită cât sunt departe de Japonia si o am pe Miu mereu lângă mine. Aş vrea ca lucrurile să rămână aşa pentru totdeauna.
Dacă aş începe să-ţi scriu despre cât de minunate sunt vinurile şi mâncărurile italieneşti, ar ieşi o scrisoare prea lungă; am să-ţi povestesc despre ele data viitoare. La Milano am intrat în magazin după magazin şi am făcut o mulţime de cumpărături: rochii, pantofi, lenjerie. Eu nu mi-am cumpărat decât o pijama, pentru că pe a mea o uitasem acasă. De fapt, nici n-aveam prea mulţi bani şi nici nu
78

ştiam ce să aleg dintre atâtea lucruri frumoase, în asemenea situaţii mintea mea se blochează, ca şi cum mi s-ar arde o siguranţă. Simplul fapt de a o însoţi pe Miu la cumpărături mi-a fost suficient. Se pricepe extraordinar de bine, se opreşte numai asupra lucrurilor de calitate şi nu cumpără decât câteva dintre ele, cu adevărat superbe. E ca şi cum n-ar alege decât înghiţitura cea mai gustoasă dintr-un anumit fel de mâncare. Foarte inteligentă şi fermecătoare. Când o văd alegând ciorapii sau lenjeria intimă elegantă, din mătase, simt că-mi pierd răsuflarea şi fruntea mi se umple de broboane de sudoare. Mi se pare foarte ciudat, doar şi eu sunt femeie. In fine, atât despre cumpărături. Dacă nu mă opresc, va deveni o scrisoare foarte lungă.
La hotel avem camere separate. Miu a insistat foarte mult asupra acestui lucru. O singură dată, la Florenţa, au fost nişte încurcături legate de rezervarea noastră şi am dormit amândouă într-o singură cameră mare. Paturile erau separate, dar, chiar şi aşa, ocazia de a dormi în aceeaşi cameră cu ea îmi făcea inima să tresalte. Am văzut-o ieşind din baie doar cu un prosop înfăşurat în jurul trupului, apoi am văzut-o goală când se schimba. Mă prefăceam, bineînţeles, că de fapt citesc şi că nu mă uit la ea, dar am reuşit să arunc câteva priviri cu coada ochiului. Miu are un corp superb. Purta totuşi un slip minuscul, deci nu era complet goală, dar trupul ei îmi tăia respiraţia. Subţire, cu fesele rotunde şi cărnoase, arăta ca o sculptură. Aş fi vrut s-o poţi vedea şi tu - oricât de ciudat ar suna.
Mi-am imaginat că sunt ţinută în braţe de acel trup subţire şi neted. Stăteam în pat, în aceeaşi cameră cu ea, şi-mi treceau prin minte tot feluri de gânduri obscene, încet-încet, am simţit cum sunt atrasă spre un loc străin. Cred că m-am lăsat puţin prea mult pe aripile imaginaţiei, pentru că în noaptea aceea mi-a venit şi ciclul, mai devreme decât mă aşteptam. Hm, neplăcut. Ştiu că n-ar trebui să

79
pun asemenea lucruri pe hârtie, dar vreau să-ţi descriu lucrurile cât mai fidel.
Aseară am fost la Roma, la un concert. Nu mă aşteptam la cine ştie ce, stagiunea fiind închisă în perioada asta, dar am avut parte de un concert minunat. Martha Argerich a cântat Concertul nr. l pentru pian de Liszt. E o bucată muzicală pe care pur şi simplu o iubesc. Dirijorul era Giuseppe Sinopoli. A fost un concert extraordinar. O muzică ce te ţine în tensiune şi curge şi te învăluie. Poate chiar puţin prea rafinată pentru gustul meu. După părerea mea, piesei i s-ar fi potrivit mai bine o interpretare mai directă, ca muzica de la o serbare câmpenească. Eu, personal, prefer o muzică fără părţi dificile, dar electrizantă. Aici şi Miu a fost de acord cu mine. La Veneţia e programat în curând un festival Vivaldi şi ne gândim să mergem şi acolo. Cu Miupot discuta la nesfârşit despre muzică exact cum vorbim noi doi despre romane.
Ce scrisoare lungă f O dată ce am pus mâna pe creion, nu mă mai pot opri din scris. Aşa mi se întâmplă întotdeauna. Se spune că fetele bine crescute fac vizite scurte, dar în ceea ce priveşte scrisul (şi nu numai) buna mea creştere lasă de dorit. Până şi chelnerul în vârstă, îmbrăcat în alb, se uită din când în când spre mine cu o figură deznădăjduită. A început să mă doară mâna, iar foile goale s-au terminat şi ele, aşa că e timpul să mă opresc.
Am ajuns să-ţi scriu pentru că Miu s-a dus să-şi viziteze o veche cunoştinţă din Roma, iar eu am pornit la plimbare pe străduţele din apropierea hotelului şi am ajuns aici, la cafenea. Mă simt ca şi cum aş fi pe o insulă pustie şi ţi-aş trimite un mesaj într-o sticlă. Ce ciudat: când nu sunt lângă Miu, nu-mi vine să merg nicăieri. Chiar dacă e pentru prima oară când vin la Roma (şi s-ar putea să nu mai am altă ocazie), n-am chef nici să vizitez nu ştiu ce ruine sau fântâni faimoase, nici să fac cumpărături. Mi-e
80

de ajuns să stau la o măsuţă, în faţa cafenelei, si să adulmec ca un câine miresmele oraşului, să ciulesc urechea la zgomote si voci şi să mă uit la fetele trecătorilor.
Acum îmi dau seama că sentimentul despre care-ţi scriam la început, cel de „dezmembrare", s-a mai estompat si aproape că nu mă mai deranjează. E acelaşi sentiment pe care-l aveam în momentul când ieşeam din cabina telefonică după ce te sunam în miez de noapte. S-ar putea să fie efectul pe care-l ai tu asupra mea.
Ce părere ai ? în orice caz, roagă-te pentru fericirea si norocul meu. Am mare nevoie de aşa ceva.
Te las cu bine.
P.S. Cred că mă întorc în jurul datei de 15 august. Pe urmă am să te invit la cină, după cum ţi-am promis, înainte să se sfârşească vara.
Cinci zile mai târziu, primeam o a doua scrisoare, dintr-un sat din Franţa de care nu mai auzisem. Era cu mult mai scurtă decât cea anterioară. Sumire şi Miu au renunţat la maşina închiriată, s-au urcat în tren şi au mers la Veneţia. Acolo au ascultat Vivaldi două zile la rând. Majoritatea concertelor au avut loc în biserica unde odinioară fusese preot chiar Vivaldi. „Am ascultat atât de mult Vivaldi, încât cel puţin şase luni de acum încolo nu cred c-am să-i duc lipsa", scria Sumire. Mai scria şi cât de delicios fusese peştele fript şi învelit în hârtie pe care-l mâncaseră la Veneţia, o descriere atât de vie încât îmi venea să plec de acasă şi să merg să mănânc acelaşi lucru.
După Veneţia, Sumire şi Miu s-au întors la Milano, au luat avionul şi au mers la Paris. Acolo s-au odihnit puţin (şi iarăşi au făcut cumpărături), apoi au plecat cu trenul spre Burgundia. Un prieten apropiat de-al lui Miu avea undeva în zonă un adevărat conac şi cele două au stat la el. Ca şi în Italia, Miu a vizitat mai multe vinarii mici şi a pus la punct diverse afaceri. Dacă aveau vreo după-amiază
                                                                        81
liberă, luau un coş cu provizii şi plecau la plimbare în pădurea din apropiere. Bineînţeles, nu uitau să ia cu ele şi nişte vin. „Vinurile de aici sunt un vis", scria Sumire.
Cât despre data de întoarcere, se pare că planurile noastre s-au schimbat puţin si n-o să mai venim pe 15 august. După ce ne terminăm treburile în Franţa, s-ar putea să mergem în Grecia si să petrecem o scurtă vacanţă pe o insulă. Un englez pe care l-am cunoscut aici - un adevărat gentleman - are o vilă undeva pe o insuliţă si ne-a invitat să stăm acolo cât vrem. Excelent! Şi lui Miu îi surâde ideea. Avem şi noi nevoie de o vacanţă, de puţin timp în care să nu facem absolut nimic, să stăm doar întinse pe o plajă sclipitoare de la malul Mării Egee, cu două perechi de sâni superbi îndreptate spre soare, bând vin cu aromă de răşină de brad şi privind cum trec norii pe cer. Nu ţi se pare minunat ?
Bineînţeles că mi se părea minunat, în după-amiaza aceea am mers la piscină şi am înotat puţin, iar la întoarcere m-am oprit la o cafenea cu aer condiţionat şi am citit vreo oră la răcoare. Ajuns acasă, mi-am călcat trei cămăşi în timp ce ascultam un disc vechi, Ten Years After. Când am terminat de călcat, am băut nişte vin alb ieftin, îndoit cu apă minerală Perrier, şi m-am uitat la un meci de fotbal pe care-l înregistrasem pe o casetă video. Oftam ori de câte ori vedeam vreo pasă pe care eu n-aş fi dat-o în ruptul capului. E uşor şi reconfortant să judeci greşelile altora.
După ce meciul s-a terminat, am rămas tolănit în fotoliu şi, cu privirile în tavan, mi-am imaginat-o pe Sumire într-un sat din Franţa. De fapt, s-ar putea să fi ajuns deja pe o insulă grecească şi să stea întinsă pe plajă, privind norii albi care străbat cerul, în orice caz, se afla foarte departe de mine. Roma sau Grecia, Tombuctu sau Aruanda, pentru mine era totuna: Sumire era foarte, foarte departe. Probabil
82

că în viitor se va îndepărta încă şi mai mult. Tot gândindu-mă aşa, m-am simţit cuprins de tristeţe, ca o insectă lipsită de importanţă agăţată de un zid înalt într-o seară cu vânt puternic, fără scopuri, fără planuri, fără credinţă. Sumire e departe de mine şi spune că îi lipsesc, dar o are pe Miu lângă ea. Eu n-am pe nimeni lângă mine. Eu... nu mă am decât pe mine. Ca întotdeauna.
Sumire nu s-a întors pe 15 august. Robotul telefonului ei răspundea cu acelaşi mesaj sec: „Sunt plecată în excursie", îşi cumpărase telefonul cu robot imediat după ce se mutase. Acum, în nopţile ploioase nu mai era nevoită să meargă cu umbrela în mână până la prima cabină telefonică. Iată o idee cu adevărat sănătoasă. Nu i-am lăsat nici un mesaj.
Pe data de 18 am sunat încă o dată la ea acasă. Ca şi înainte, robotul mi-a spus că e „plecată în excursie". După piuitul anorganic mi-am spus numele şi i-am lăsat un mesaj scurt, în care o rugam să-mi telefoneze când se întoarce, dar n-am primit nici un telefon. Probabil că ea şi Miu se distrau prea bine pe insuliţa grecească şi n-aveau chef să se întoarcă în Japonia.
între cele două zile când am căutat-o, am asistat la un meci de antrenament al echipei de fotbal a şcolii şi am făcut o dată dragoste cu „prietena" mea. Tocmai se întorsese dintr-o excursie în insula Băii, unde fusese împreună cu soţul şi cei doi copii ai lor, si era foarte frumos bronzată. De asta, cât am ţinut-o în braţe, m-am gândit numai la Sumire pe insula ei din Grecia şi, când am pătruns în ea, mi-am imaginat că e trupul lui Sumire.
Dacă n-aş fi cunoscut-o pe Sumire, m-as fi putut îndrăgosti uşor de această femeie cu şapte ani mai în vârstă decât mine (şi al cărei copil îmi era elev) şi m-aş fi lăsat absorbit de relaţia noastră. Era o femeie frumoasă, energică şi blândă. Se farda puţin cam puternic pentru gustul

83
meu, dar se îmbrăca elegant. Avea mereu grijă să nu pună kilograme în plus, deşi în realitate nu era grasă. Avea un corp matur, fără cusur. Ştia exact ce îmi doream şi ce nu, era întotdeauna atentă, ştia până unde să meargă şi când să se oprească, în pat sau în afara lui. Mă făcea să mă simt de parcă zburam la clasa întâi.
— Cu soţul meu n-am mai făcut dragoste de aproape un an, mi s-a confesat ea o dată, când o ţineam în braţe. Doar cu tine.
Cu toate acestea, n-o puteam iubi. Intimitatea necondiţionată pe care o simţeam faţă de Sumire nu-şi făcea niciodată apariţia când eram cu ea. Ne despărţea mereu ceva, ca un văl subţire şi transparent. Vizibil sau nu, crea o distanţă între noi şi din cauza asta, mai ales la despărţire, aveam momente în care nu ştiam ce să ne spunem. Aşa ceva nu mi s-a întâmplat niciodată cu Sumire. Fiecare întâlnire cu „prietena" mea confirma o dată în plus un adevăr de neclintit : aveam mare nevoie de Sumire.
După ce a plecat, am ieşit la plimbare, iniţial fără o ţintă precisă, apoi am intrat într-un mic bar din apropierea gării şi am comandat un Canadian Club cu gheaţă. Ca întotdeauna în asemenea momente, mă simţeam cel mai nefericit om din lume. Am băut repede primul pahar şi am cerut încă unul. Am închis ochii si m-am gândit la Sumire, cum stătea ea la soare pe o plajă strălucitoare de pe o insulă grecească, cu pieptul dezgolit. La masa de lângă mine erau patru studenţi, băieţi şi fete, care beau bere şi se distrau de minune. Din difuzoare se auzea o melodie veche cântată de Huey Lewis and the News. Mirosea a pizza.
Mi-au venit brusc în minte vremurile de odinioară. Unde mi-a zburat tinereţea? Am pierdut-o oare cu adevărat? Parcă ieri eram încă un copil. Pe atunci Huey Lewis and the News tocmai lansaseră nişte şlagăre. Asta se întâmpla acum câţiva ani. Iar acum, acum sunt prins într-un cerc închis
84

şi mă învârt la nesfârşit. Ştiu că n-am să ajung nicăieri, dar nu mă pot opri. Trebuie să continuu. Nu pot trăi altfel.
în noaptea aceea, pe la ora două, am primit un telefon din Grecia. Dar nu de la Sumire, ci de la Miu.
Capitolul 7
La început am auzit o voce de bărbat spunându-mi numele si apoi strigând, într-o engleză stricată: „Nu e greşeală, nu?" Era ora două dimineaţa şi eu dormeam dus. Mintea îmi era confuză, ca un câmp de orez bătut de ploaie. Aşternutul mai păstra încă o amintire vagă a sexului din după-amiaza aceea şi realitatea era defazată cu un pas, ca un pulover cu nasturii încheiaţi greşit. Bărbatul mi-a mai rostit o dată numele. „Nu e greşeală, nu?"
„Nu e greşeală", i-am răspuns. Nu prea semăna cu numele meu, dar am presupus că de mine era vorba. Timp de câteva clipe, pe fir nu s-a auzit decât un zgomot, ca la contactul dintre două mase de aer diferite. Mi-am imaginat că-mi telefonează Sumire din Grecia, că e un apel internaţional. Am îndepărtat puţin receptorul de ureche, aşteptând să-i aud vocea, dar de la capătul celălalt al firului mi-a vorbit altcineva. Era Miu.
— Cred că ştii cine sunt. De la Sumire, a început ea. I-am răspuns că ştiam.
O auzeam destul de neclar, ca din depărtări, dar tot îi puteam simţi tensiunea din voce. Rigiditatea s-a strecurat în cameră prin receptorul telefonului ca un abur îngheţat şi m-a făcut să mă trezesc de-a binelea. M-am ridicat în capul oaselor, mi-am îndreptat spatele şi am apucat mai bine receptorul.
— Trebuie să fiu scurtă, a spus Miu repede. Te sun de pe o insulă din Grecia şi de-abia am putut prinde legătura cu Tokyo. Ba nu mergea deloc, ba se întrerupea. Am încercat de nu ştiu câte ori şi în sfârşit am reuşit. De asta am să trec peste politeţuri şi am să intru direct în subiect, bine ?
86

— Sigur, i-am răspuns.
— Ai putea să vii aici? —Aici, adică în Grecia?
— Da. Şi cât mai repede.
Am lăsat să-mi scape primul gând care mi-a trecut prin minte:
— A păţit ceva Sumire ?
Miu a făcut o pauză, ca şi cum ar fi respirat.
— Asta nu ştiu încă. Dar cred că ar vrea să vii aici. De fapt, sunt sigură.
— Credeţi că ar vrea să vin ?
— Nu pot să-ţi explic la telefon. S-ar putea să se întrerupă dintr-un moment în altul şi, în plus, e o problemă delicată, aşa că aş prefera să discutăm faţă în faţă. Am să-ţi plătesc eu drumul, dar, te rog, urcă-te în avion şi vino cât poţi de repede. la-ţi primul bilet pe care îl găseşti, nu contează unde, fie si la clasa întâi.
In zece zile urma să înceapă noul trimestru. Dacă mă întorceam până atunci, nu vedeam de ce n-aş fi putut merge în Grecia. Ar fi trebuit să merg la şcoală de două ori în zilele următoare, ca să rezolv anumite probleme, dar m-as fi putut descurca eu cumva.
— Cred că pot să vin, am spus. Dar unde anume trebuie să ajung?
Miu mi-a spus numele insulei, iar eu l-am notat pe coperta interioară a cărţii de la capul patului. Era un nume de care mi se părea că mai auzisem.
— Trebuie să mergi cu avionul de la Atena la Rhodos, apoi iei feribotul. Sunt numai două curse pe zi spre insula noastră, înainte de prânz şi seara. Am să te aştept în port. Vii?
— Da, cred că pot aranja lucrurile în aşa fel încât să vin. Dar...
Legătura s-a întrerupt brusc, violent, ca şi cum cineva ar fi tăiat o funie cu sabia. S-a auzit apoi acelaşi zgomot ca la început. Sperând că poate legătura se restabileşte, am aşteptat aproape un minut cu receptorul la ureche. Nu

87
s-a mai auzit nimic, în afară de zgomotul de pe fir. Am pus receptorul în furcă şi m-am dat jos din pat. Am băut nişte ceai de orz rece şi, sprijinit de uşa frigiderului, am încercat să-mi pun ordine în gânduri.
Oare chiar aveam de gând să mă urc într-un avion şi să zbor către o insulă din Grecia?
Răspunsul era „Da". Nu aveam de ales.
Am luat un atlas mare din bibliotecă şi am căutat insula pe care mi-o indicase Miu. Chiar dacă ştiam deja că e în apropierea insulei Rhodos, nu mi-a fost deloc uşor s-o găsesc printre zeci de alte insule si insuliţe răspândite în Marea Egee. Am reuşit în sfârşit să-i reperez numele, scris cu litere mărunte, undeva lângă graniţa cu Turcia. Era foarte mică şi de-abia îi puteam distinge forma.
Mi-am scos paşaportul dintr-un sertar şi m-am uitat dacă nu cumva expirase, apoi am adunat toţi banii pe care-i aveam în casă şi i-am pus în portofel. Nu erau prea mulţi, dar mai puteam scoate de la bancă dimineaţa. Pe lângă economiile pe care le aveam, mai primisem şi o primă de vacanţă de care abia mă atinsesem. Cât aveam acolo, plus cartea de credit, ar fi trebuit să-mi ajungă pentru un bilet de avion dus-întors. Mi-am pus câteva haine şi trusa de toaletă într-o geantă de sport. Am luat si două romane de Joseph Conrad pe care voiam să le recitesc. Nu mă puteam hotărî dacă să pun în bagaj şi costumul de baie, dar până la urmă l-am luat. Era foarte posibil ca, o dată ajuns pe insulă, toate problemele să se rezolve si toţi să fim veseli şi sănătoşi. Aş fi putut să profit de soare şi de mare înainte de a mă întoarce acasă. La urma urmei, un asemenea final era cel mai de dorit.
Am terminat cu pregătirile şi m-am dus din nou la culcare. Am stins lumina şi mi-am îngropat faţa în pernă. Abia trecuse de ora trei, aşa că mai puteam prinde câteva ore de somn. N-am reuşit însă să adorm. Amintirea zgomotelor de pe fir îmi rămăsese în sânge, iar în urechi îmi
88

răsuna vocea unui bărbat ce mă striga pe nume. Am aprins iarăşi lumina, m-am dat jos din pat, m-am dus la bucătărie, am făcut nişte ceai rece şi l-am băut. Apoi am reluat mental, cuvânt cu cuvânt, conversaţia pe care o avusesem cu Mia Fiecare frază de-a ei mi s-a părut ambiguă, abstractă, interpretabilă, îmi spusese însă două lucruri de care nu mă puteam îndoi. Am deschis un carneţel şi le-am notat pe amândouă:
(1) Lui Sumire i s-a întâmplat ceva, dar nici Miu nu ştie despre ce e vorba.
(2) Trebuie să ajung acolo cât mai repede. (Miu crede că) aşa vrea si Sumire.
M-am uitat îndelung la foaia de hârtie, apoi am subliniat „nu ştie" şi „crede":
(1) Lui Sumire i s-a întâmplat ceva, dar nici Miu nu ştie despre ce e vorba.
(2) Trebuie să ajung acolo cât mai repede. (Miu crede că) aşa vrea şi Sumire.
Nu-mi puteam imagina ce i se întâmplase lui Sumire pe mica insulă grecească. Cu siguranţă că era ceva grav. Cât de grav? Aici era problema, în orice caz, până dimineaţa nu puteam face nimic. Am aşteptat să se lumineze, stând pe scaun şi citind, cu picioarele ridicate pe masă. Noaptea părea să nu se mai sfârşească.
Dimineaţa am luat un tren de pe linia Chuo şi am mers până la staţia Shinjuku, unde am schimbat cu un expres de Narita şi am ajuns la aeroport. La ora nouă m-am dus să mă interesez la ghişeele mai multor companii aeriene, dar nici una nu avea zbor direct până la Atena. După câteva încercări nereuşite, mi-am luat un bilet de clasa întâi pentru Amsterdam cu compania KLM. Acolo schimbam avionul şi, odată ajuns la Atena, urma să iau alt avion până la Rhodos, cel al companiei interne Olympic Airways. Cei de la KLM s-au ocupat de toate formalităţile. Dacă nu

89
intervenea nimic neprevăzut, n-ar fi trebuit să am probleme cu schimbatul avioanelor. Era cea mai rapidă modalitate de a ajunge în Grecia. Biletul de întoarcere era fără dată fixă şi era valabil trei luni de la data plecării. Am plătit cu cartea de credit. Bagaje? Nu aveam.
Mai era destul timp până la decolarea avionului, aşa că am intrat într-un restaurant din aeroport şi am luat micul dejun. Am scos apoi bani de la un bancomat şi i-am schimbat în cecuri de călătorie americane în dolari. De la o librărie mi-am luat un ghid turistic al Greciei. Era destul de mic şi n-am putut găsi insula de care-mi spusese Miu, dar, oricum, eu aveam nevoie de informaţii de bază: despre sistemul monetar, situaţia politică actuală, climă şi altele, în afară de istoria antică şi câteva piese clasice, nu ştiam mai nimic despre Grecia. Cam tot atât cât ştiam despre geografia planetei Jupiter sau despre sistemul de răcire al motorului unui Ferrari. Nici măcar nu-mi trecuse vreodată prin minte că aş putea ajunge în Grecia, în orice caz, nu până la ora două noaptea a zilei respective.
Cu puţin înainte de prânz, i-am telefonat unei colege şi i-am spus că o rudă de-a mea avusese un accident şi de aceea eram nevoit să lipsesc din Tokyo cam o săptămână, timp în care o rugam pe ea să se ocupe în locul meu de problemele de la şcoală. A acceptat imediat, pentru că obişnuiam să ne ţinem locul unul altuia.
— Şi unde pleci ? m-a întrebat ea.
— în Shikoku, i-am răspuns.
în nici un caz nu i-aş fi putut pomeni de Grecia.
— îmi pare rău că trebuie să baţi atâta drum. în orice caz, ai grijă să fii înapoi până începe şcoala. Şi să-mi aduci un cadou când te întorci!
— E de la sine înţeles, i-am răspuns.
O să mă gândesc eu mai târziu la un cadou potrivit. M-am dus în sala de aşteptare pentru clasa întâi, m-am trântit pe o canapea şi m-am culcat. Am avut un somn
90

agitat. Lumea îşi pierduse miezul de realitate, culorile erau nenaturale, detaliile erau ciudate. Fundalul era din hârtie creponată, iar stelele din staniol. Se puteau zări urmele de clei şi capetele cuielor care ţineau totul la un loc. Din când în când auzeam anunţuri: „Pasagerii pentru zborul 275 al companiei Air France, cu destinaţia Paris..." în somnul meu incoerent - sau poate în starea de trezie incertă -, mă gândeam la Sumire. îmi veneau în minte momentele petrecute împreună şi locurile pe care le cunoşteam, ca nişte fragmente dintr-un vechi film documentar, în furnicarul din aeroport, cu pasageri venind şi plecând, lumea pe care o împărţeam cu Sumire îmi părea ştearsă, lipsită de vlagă şi de concreteţe. Nici unul din noi nu era cu adevărat înţelept şi nici nu aveam abilitatea de a suplini această lipsă. Nu aveam nici un punct de sprijin. Nu valoram aproape nimic. Eram nişte existenţe nesemnificative, târâte dintr-un neant către alt neant.
M-am trezit scăldat în sudoare, cu cămaşa lipită de piept, îmi simţeam corpul greoi şi picioarele umflate, de parcă înghiţisem pe de-a-ntregul un cer înnorat. Probabil că eram şi palid, pentru că o tânără din personalul aeroportului a venit la mine şi m-a întrebat dacă mă simţeam rău. I-am răspuns că nu am nimic, numai că mă doborâse căldura. Nu voiam ceva rece de băut? M-am gândit puţin şi am cerut o bere. Tânăra mi-a adus un şervet rece, o bere Heineken şi un pacheţel cu alune. Mi-am şters transpiraţia de pe faţă, am băut jumătate din bere şi am început să arăt ceva mai normal. Pe urmă am reuşit să mai aţipesc un pic.
Avionul a plecat de la Narita aproape la timp, a zburat peste Polul Nord şi a ajuns la Amsterdam. Am băut două pahare de whisky şi m-am culcat, apoi, când m-am trezit, am luat masa de seară, fără să mănânc însă prea mult. Nu-mi era foame şi am renunţat de tot la micul dejun. Pentru că nu voiam să mă gândesc la lucruri inutile, cât timp am fost treaz m-am concentrat pe romanele lui Conrad.

91
La Amsterdam am schimbat avionul, am ajuns la aeroportul din Atena, am mers la alt terminal şi, aproape fără să trebuiască să aştept, m-am urcat în avionul pentru insula Rhodos, zborul 727. Avionul era plin cu turişti din toate colţurile lumii, tineri şi vioi, toţi foarte bronzaţi si purtând tricouri sau maiouri şi blugi tăiaţi. Mulţi băieţi aveau barbă (sau poate că uitaseră să se radă) şi păr lung, prins în coadă. Aşa cum eram eu îmbrăcat, cu pantaloni bej subţiri, cămaşă albă cu mânecă scurtă si jachetă bleumarin, păream venit din altă lume. Uitasem până şi să-mi iau ochelarii de soare. Dar ce vină aveam ? Cu doar câteva ore în urmă stăteam în apartamentul meu din Kunitachi, bătân-du-mi capul cum să scap de gunoiul din bucătărie.
La biroul de informaţii al aeroportului m-am interesat de unde trebuia să iau feribotul. Portul nu era foarte departe şi, dacă mă grăbeam, puteam prinde cursa de seară. Se putea întâmpla să fie toate locurile ocupate ? am întrebat eu, ca să fiu sigur, întotdeauna se mai poate găsi loc pentru o persoană, m-a expediat scurt femeia de la ghişeu, cu nas coroiat şi vârstă îndoielnică. Doar e ditamai vaporul, nu un lift prăpădit.
Am luat un taxi şi m-am îndreptat spre port. îi spusesem şoferului că mă grăbesc, dar nu dădea nici un semn că m-ar fi înţeles. Maşina nu avea aer condiţionat şi prin fereastra deschisă intrau nori de praf purtaţi de vântul fierbinte. Pe toată durata drumului, şoferul a perorat într-o engleză stâlcită şi violentă despre unificarea monedei europene, îi răspundeam când şi când din politeţe, monosilabic, dar în realitate nu-l ascultam. Cu ochii mijiţi, priveam pe fereastră cum trece pe lângă noi peisajul orbitor al insulei Rhodos. Cerul era fără urmă de nori şi nu prevestea nici un strop de ploaie. Soarele ardea zidurile de piatră ale caselor. Copacii veştejiţi erau plini de praf, iar oamenii stăteau la adăpostul copacilor sau sub umbrare şi priveau lumea din jurul lor, abia schimbând câteva vorbe. La
92

vederea unei asemenea scene, începeam să mă îndoiesc că ajunsesem cu adevărat în locul care trebuia. Totuşi, reclamele pentru ouzo şi ţigări care împânzeau drumul dinspre aeroport, imense si scrise cu caractere greceşti, erau o dovadă că ajunsesem în Grecia.
Feribotul de seară nu plecase încă. Era mai mare decât îmi imaginasem şi avea la pupă un spaţiu amenajat pentru transportul de vehicule. Două camionete încărcate cu alimente şi un Peugeot vechi erau deja acolo, aşteptând plecarea vaporului. Mi-am cumpărat bilet, am urcat pe vapor şi mi-am găsit un loc pe punte. Aproape imediat parâmele au fost dezlegate şi motoarele au început să duduie. Am oftat şi mi-am ridicat privirile spre înaltul cerului. Nu-mi mai rămânea decât să aştept ca vaporul să acosteze pe insula unde trebuia să ajung.
Mi-am scos jacheta de bumbac, îmbâcsită de sudoare şi de praf, am împăturit-o şi am băgat-o în geantă. Era ora cinci după-amiaza, iar soarele era încă sus pe cer, strălucind orbitor. Dinspre prora însă, pe sub acoperişul din pânză, bătea un vânt răcoros şi, încet-încet, am început să mă simt mai bine. Sentimentul sumbru care mă cuprinsese în sala de aşteptare a aeroportului Narita dispăruse şi tot ce mai rămăsese era doar un uşor gust amar.
Insula spre care mă îndreptam nu părea să fie un loc foarte popular. Pe punte erau puţini turişti, cei mai mulţi dintre pasageri fiind localnici plecaţi la Rhodos cu diverse treburi. Majoritatea lor erau oameni în vârstă, îşi ţineau cumpărăturile jos, la picioare, ca pe nişte animale fragile. Aveau figurile brăzdate de riduri şi imobile, de parcă soarele arzător şi truda zilnică le uciseseră expresivitatea.
Erau şi câţiva soldaţi tineri, aproape copii, cu uniformele kaki înnegrite în spate de sudoare. Doi turişti cu aer hippie stăteau pe jos, ţinând în braţe nişte rucsacuri care păreau foarte grele. Amândoi erau slabi, cu picioare lungi şi priviri dure.
Mai încolo era o grecoaică foarte tânără, îmbrăcată cu o fustă lungă. Avea nişte ochi adânci si negri, de o frumuseţe

93
aparte. Cu părul fluturând în vânt, discuta aprins cu prietena ei. Pe buze avea mereu un zâmbet cald, ca şi cum era pe cale să i se întâmple ceva minunat. Cerceii ei mari de aur prindeau din când în când câte o rază de soare şi străluceau. Soldaţii tineri stăteau sprijiniţi de balustradă, fumau cu un aer voit nepăsător şi îi aruncau pe furiş priviri scurte.
Eu stăteam şi sorbeam din limonada pe care mi-o cumpărasem de la barul vaporului, privind insuliţele cufundate în albastrul intens al mării. Cele mai multe dintre ele erau mai degrabă o adunătură de stânci lipsite de apă şi vegetaţie şi erau nelocuite. Doar păsările se odihneau pe vârfurile lor, pândind peştii din apă, nepăsătoare la trecerea noastră. Valurile se izbeau de poalele stâncilor, înconjurându-le ca o dantelă albă. Din când în când treceam şi pe lângă insule locuite. Pe pante se vedeau, ca nişte puncte, câţiva copaci care se încăpăţânau să supravieţuiască şi case cu pereţi albi. In portul mic erau ancorate bărci viu colorate, cu catargele dansând pe cerul albastru.
Bătrânul ridat care stătea lângă mine mi-a oferit o ţigară. I-am zâmbit şi i-am explicat prin gesturi că-i mulţumesc, dar nu fumez. Mi-a dat atunci o gumă de mestecat mentolată. Am acceptat-o recunoscător şi, mestecând, mi-am lăsat iarăşi privirile furate de valuri.
Trecuse de ora şapte când am ajuns pe insulă. Soarele nu mai sclipea atât de puternic, dar cerul era în continuare limpede, iar lumina de vară îi sporea strălucirea. Numele insulei era scris cu litere negre, uriaşe, pe peretele alb al unei construcţii din port. Feribotul a acostat, iar pasagerii, încărcaţi de bagaje, au început să coboare unul câte unul pe pasarelă. Lângă port era o cafenea în aer liber şi acolo aşteptau cei veniţi în întâmpinarea pasagerilor.
Am căutat-o cu privirea pe Miu, dar n-am zărit-o. Au apărut în schimb mai mulţi localnici care voiau să-mi ofere cazare. I-am refuzat rând pe rând, dar n-au părut intimidaţi şi mi-au întins fiecare câte o carte de vizită.
Cei coborâţi de pe vas s-au dus care încotro, localnicii veniţi de la cumpărături pornind spre casele lor, iar turiştii,
94

spre vreo pensiune sau alta. Cei veniţi în întâmpinare s-au întâlnit cu cei pe care-i aşteptau, s-au îmbrăţişat sau şi-au strâns mâinile şi apoi au dispărut cu toţii. Peugeotul şi cele două camionete, coborâte la rândul lor de pe vas, au plecat şi ele în zgomot de motoare. Până şi câinii şi pisicile care se strânseseră curioşi pe chei au dispărut destul de repede. Pe chei mai rămăseseră doar câţiva bătrâni arşi de soare ce-si omorau timpul acolo şi un tânăr cu o geantă de plastic în mână, venit ca din altă lume. Adică eu.
M-am aşezat la o măsuţă din faţa cafenelei şi am comandat un ceai cu gheaţă. Am încercat să mă gândesc cum ar fi fost mai bine să procedez, dar nu prea era nimic de făcut. Se lăsa seara, iar eu nu cunoşteam deloc insula. Nu puteam face nimic. Aveam să mai aştept puţin. Dacă nu venea nimeni, cel mai bine era să-mi găsesc un loc de cazare şi să revin în port a doua zi dimineaţa, la ora la care urma să sosească primul feribot, cu speranţa că o voi întâlni pe Miu. Nu credeam că uitase de mine. Din câte ştiam de la Sumire, Miu era o persoană foarte atentă şi metodică. Probabil că n-a putut veni în întâmpinarea mea dintr-un motiv serios sau poate că nu se aştepta să sosesc atât de repede.
Mi se făcuse foame, atât de foame încât aveam senzaţia că devenisem străveziu. La contactul cu aerul proaspăt al mării, corpul meu şi-a amintit că nu mâncase nimic toată ziua. Nu voiam însă să ratez întâlnirea cu Miu, aşa că m-am decis să mai rabd puţin şi să aştept în continuare la cafenea. Din când în când, treceau pe lângă mine localnici care mă priveau cu un aer mirat.
De la un chioşc aflat lângă cafenea am cumpărat o broşură în engleză cu informaţii despre istoria şi geografia insulei şi m-am apucat să o citesc, tot sorbind din ceaiul fără gust. Insula avea între trei şi şase mii de locuitori, în funcţie de anotimp. Populaţia creştea vara graţie turiştilor şi scădea iarna, când localnicii îşi căutau de lucru prin alte părţi. Nu avea o industrie în adevăratul sens al cuvântului, iar producţia agricolă se limita la măsline şi câteva feluri

95
de fructe. Alte ocupaţii erau pescuitul şi culesul de bureţi. De aceea, de la începutul secolului, mulţi localnici au emigrat în America şi o mare parte din ei s-au stabilit în Florida, unde puteau avea aceleaşi ocupaţii: pescuitul şi culesul de bureţi. Se pare că în Florida exista chiar un orăşel care purta numele acestei insule.
în vârful insulei se afla un radar al armatei, în apropierea portului public mai exista un mic port militar, care adăpostea vasele de patrulare. Graniţa cu Turcia era aproape şi trebuia menţinut controlul asupra imigrărilor ilegale şi a contrabandei. De aceea, pe insulă erau şi destul de mulţi militari, în cazul vreunei dispute cu Turcia (în realitate, mici incidente aveau loc destul de frecvent), în micul port începea un du-te-vino de vase.
Acum mai bine de două mii de ani, când civilizaţia greacă era la apogeu, insula cunoscuse o perioadă prosperă, fiind situată pe drumul comercial ce lega Grecia de Asia. Pe vremurile acelea pantele munţilor încă mai erau acoperite de păduri dese, iar lemnul era folosit la construcţia de vase. Mai târziu însă, când civilizaţia greacă a intrat în declin, copacii au fost doborâţi până la ultimul (o abundenţă de vegetaţie care n-avea să mai reînvie) şi astfel insula şi-a pierdut rapid strălucirea economică. A căzut apoi sub asuprirea turcilor. Dacă ceva nu era pe placul turcilor - cel puţin aşa spunea broşura -, retezau cât ai clipi urechi sau nasuri, de parcă ar fi plivit buruienile din grădină. Aproape de sfârşitul secolului al nouăsprezecelea, după multe lupte sângeroase, insula şi-a recăpătat în sfârşit independenţa, iar steagul albastru şi alb al Greciei a fluturat din nou deasupra portului. A venit apoi Hitler. Nemţii au instalat o staţie radar şi meteorologică pe vârful muntelui, având ca scop supravegherea mării. La un moment dat, nişte bombardiere britanice au venit dinspre Malta şi au încercat să distrugă staţia, dar, o dată cu staţia, bombele lor au scufundat şi câteva vase din port, ucigând mai mulţi pescari nevinovaţi, în urma acelui bombardament au murit
96

mai mulţi localnici decât soldaţi nemţi, iar unii săteni n-au reuşit să treacă nici astăzi peste acel incident.
Ca în aproape tot arhipelagul grecesc, insula avea foarte puţin teren plat pe lângă munţii cu pante abrupte. Singura aşezare era situată în apropierea portului, pe coasta de sud. Mai departe erau câteva plaje frumoase şi liniştite, dar la ele nu se putea ajunge decât trecând peste munte. Plajele din locurile mai accesibile nu erau atât de atrăgătoare şi acest lucru constituia unul dintre motivele pentru care aici turismul nu se dezvolta. Pe munte erau câteva mănăstiri ortodoxe, dar călugării trăiau după reguli stricte şi nu permiteau accesul vizitatorilor.
Din câte reieşea din broşură, era o insulă tipică pentru arhipelagul grecesc. Totuşi, dintr-un motiv sau altul, englezii au simţit aici un farmec aparte (pentru că şi ei sunt o naţie aparte) şi şi-au construit în apropierea portului o colonie de vacanţă, în special în a doua jumătate a anilor '60, aici obişnuiau să vină scriitori şi să lucreze la romanele lor, inspiraţi de albastrul cerului şi de albul norilor. Multe dintre lucrările lor au fost foarte apreciate şi de aceea, în ochii lor, insula a căpătat o imagine romantică. Localnicii greci nu s-au lăsat însă impresionaţi de reputaţia literară a insulei.
Am citit toate astea ca să uit de foame. Am închis apoi broşura şi am mai privit o dată în jur. Bătrânii de la celelalte mese scrutau invariabil marea, de parcă ar fi participat cu toţii la un concurs de acuitate vizuală. Se făcuse aproape ora opt şi stomacul începuse să mă doară de-a binelea. Vântul aducea de undeva arome minunate, de fripturi şi peşte prăjit. Mi se părea deja o tortură. N-am mai putut rezista şi m-am ridicat de la masă. Când mi-am pus bagajul pe umăr, hotărât să plec în căutarea unui restaurant, o siluetă feminină şi-a făcut apariţia pe tăcute în dreptul meu.

97
Femeia cobora pe treptele de piatră, scăldată în lumina soarelui care apunea, cu o rochie albă, până la genunchi, fluturându-i uşor. Era încălţată cu tenişi şi avea picioare foarte tinereşti. Purta o bluză verde deschis, fără mâneci, si o pălărie cu boruri mici. Pe umăr avea o geantă mică din pânză. Iniţial am crezut că era o localnică, pentru că mersul îi era foarte natural şi părea că face parte din peisaj. O clipă mai târziu, când s-a apropiat de mine, i-am putut distinge trăsăturile asiatice. M-am aşezat pe scaun aproape automat, apoi m-am ridicat iar. Femeia şi-a scos ochelarii de soare şi mi-a rostit numele.
— Te rog să mă ierţi că am întârziat, a început ea. A trebuit să merg la poliţie şi formalităţile au durat mai mult decât credeam. De fapt, nici nu mă aşteptam să ajungi chiar astăzi, îmi închipuiam că ai să soseşti mâine la prânz, în cel mai bun caz.
— Am avut legături bune între zboruri, i-am răspuns. Fusese la poliţie ?
Miu m-a privit drept în ochi şi a zâmbit.
— Dacă n-ai nimic împotrivă, putem să mergem undeva şi să stăm de vorbă în timp ce luăm masa. Eu n-am mâncat nimic toată ziua. Ţie nu ţi-e foame?
— Ba mi-e foarte foame, i-am răspuns.
Miu m-a dus la o tavernă din spatele portului. Lângă intrare era un grătar mare cu cărbuni, pe care se prăjeau mai multe feluri de peşti. Miu m-a întrebat dacă-mi plăcea peştele şi i-am răspuns că da. S-a adresat apoi chelnerului într-o greacă poticnită. La masă ni s-au adus o carafă cu vin alb, pâine şi măsline. Fără vreun toast sau alte formalităţi, ne-am turnat vin în pahare şi am băut. Ca să-mi liniştesc puţin stomacul, am gustat din pâine şi din măsline.
Miu era o femeie frumoasă. Era un adevăr clar şi simplu, pe care-l înţelesesem din clipa în care o văzusem. Sau poate că nu era atât de clar şi de simplu. Poate că făcusem o greşeală imensă şi fusesem absorbit, fără voia mea şi fără cale de întoarcere, în visul altcuiva. Acum, stând şi
98

privind în urmă, îmi dau seama că nu era imposibil. Pot spune cu siguranţă un singur lucru: în momentul acela mi s-a părut foarte frumoasă.
Miu purta pe degetele subţiri câteva inele. Unul dintre ele era o verighetă simplă, din aur. în timp ce eu încercam să-mi pun în ordine primele impresii despre ea, Miu mă privea liniştită, ducând din când în când la buze paharul cu vin.
— N-am senzaţia că de-abia acum ne întâlnim pentru prima oară, a spus ea. Probabil pentru că Sumire mi-a povestit multe despre tine.
— Şi mie mi-a povestit multe despre dumneavoastră, i-am răspuns.
Miu a râs. Atunci când surâdea, la colţul ochilor i se formau nişte cute fine şi fermecătoare.
— înseamnă că nu mai e nevoie să facem prezentările. Am încuviinţat.
Ce-mi plăcea cel mai mult la Miu era faptul că nu încerca să-şi ascundă vârsta reală. Din câte îmi spusese Sumire, Miu trebuie să fi avut cam treizeci şi opt sau treizeci şi nouă de ani, şi chiar atâţia îi şi dădeam. Cu trupul ei subţire şi viguros şi cu un machiaj adecvat, ar fi putut arăta cu zece ani mai tânără, dar nu făcea efortul respectiv. Accepta trecerea anilor ca pe un lucru firesc şi se adapta.
A băgat o măslină în gură, apoi a scos sâmburele cu degetele şi l-a pus în scrumieră cu un gest graţios, ca un poet care corectează punctuaţia pe un manuscris.
— lartă-mă că ţi-am telefonat în miez de noapte, a spus ea. Aş fi vrut să-ţi pot povesti mai pe larg, dar încă nu reuşisem să-mi clarific sentimentele şi nu ştiam cum ar fi mai bine să-ţi explic. Nici acum nu m-am liniştit, dar simt mai puţină confuzie.
— Ce s-a întâmplat de fapt?
Miu şi-a pus mâinile pe masă, şi le-a împletit, le-a despărţit, apoi şi le-a prins iar una de alta.
— Sumire a dispărut.
— A dispărut ?

99
— Ca fumul în aer, a spus Miu, apoi a sorbit din vin şi a continuat: E o poveste lungă, dar cel mai bine e să o iau cu începutul. Dacă nu fac aşa, pierd anumite nuanţe mai speciale, întreaga poveste este, de fapt, specială. Dar hai să terminăm mai întâi cu masa. în momentul de fată nu mai contează fiecare clipă ce trece şi e mai greu să gândeşti clar pe stomacul gol. în plus, aici e prea multă gălăgie pentru conversaţie.
Restaurantul era înţesat cu greci care gesticulau şi vorbeau zgomotos. Ca să nu trebuiască să ţipăm, stăteam aplecaţi peste masă, cu capetele cât mai apropiate. Ne-a fost adusă mâncarea - un castron imens cu salată grecească şi un peşte mare, prăjit. Miu a presărat sare peste porţia ei, a stors puţină lămâie şi a turnat ulei de măsline. Am făcut şi eu la fel. O vreme ne-am concentrat amândoi asupra farfuriilor. Miu avea dreptate : era mai bine să ne umplem întâi stomacurile.
Miu m-a întrebat cât puteam să stau în Grecia. I-am răspuns că peste o săptămână urma să înceapă şcoala şi că până atunci trebuia să ajung înapoi. Dacă întârziam, as fi avut probleme. Miu a dat din cap ca un om de afaceri, apoi şi-a ţuguiat buzele şi a căzut pe gânduri. N-a comentat nimic de genul „E în ordine, ai să te poţi întoarce la timp" sau „Mă întreb dacă se rezolvă până atunci..." A analizat faptele, a ajuns în sinea ei la o concluzie şi asta i-a fost de-ajuns. A continuat să mănânce în linişte.
După masă, când ne beam cafeaua, Miu a adus în discuţie preţul biletului meu de avion şi m-a întrebat dacă acceptam contravaloarea în dolari, sub formă de cecuri de călătorie, sau dacă preferam să-mi restituie suma în yeni, pe care mi i-ar fi putut transfera în contul din bancă după ce se întorcea la Tokyo. I-am răspuns că momentan n-aveam probleme cu banii şi că-mi puteam permite cheltuiala respectivă. Miu a insistat să-mi plătească biletul, argumentând că ea mă rugase să fac această călătorie.
Am clătinat din cap.
100

— N-o fac din politeţe. Sunt convins că dac-ar mai fi trecut puţin timp, aş fi venit aici din proprie iniţiativă. Asta vreau să spun.
Miu a stat o clipă pe gânduri şi a dat din cap aprobator.
— îţi sunt foarte recunoscătoare că ai venit. Aproape că n-o pot exprima în cuvinte.
Când am ieşit din restaurant, cerul de seară era pictat în culori aprinse. Mi se părea că dacă inspir adânc, plămânii mei se vor colora în acelaşi albastru strălucitor, începuseră să sclipească şi câteva stele mici. Localnicii îşi terminaseră cina şi ieşiseră la plimbare în apropierea portului, parcă nerăbdători să asiste la sfârşitul zilei lungi de vară. Erau familii, cupluri sau grupuri de prieteni. Mireasma uşoară a brizei de seară învăluise străzile: Ne-am îndreptat pe jos spre ieşirea din oraş. Pe partea dreaptă a drumului se înşirau magazine, mici pensiuni şi restaurante cu mesele aşezate pe trotuar. La ferestrele cu obloane din lemn sclipeau luminiţe gălbui şi din interior se strecurau afară crâmpeie de muzică grecească de la radio. Pe partea stângă a drumului se întindea marea şi se auzeau valurile lovind ritmic ţărmul în întunericul serii.
— Avem de urcat, a spus Miu. Sunt două variante : nişte trepte care urcă pieptiş sau un drum mai lin. Pe trepte avem mai puţin de mers. Te deranjează dacă o luăm pe acolo?
I-am răspuns că n-aveam nimic împotrivă. Am început să urcăm pe treptele înguste de piatră. Erau într-adevăr abrupte, dar picioarele lui Miu, încălţate cu pantofi de sport, nu dădeau semne de oboseală şi nici nu-si între-rupeau ritmul, îi vedeam poala rochiei fluturând prietenos la un pas în faţa mea. Pulpele bronzate îi sclipeau sub razele lunii aproape pline. Am obosit înaintea ei şi, din când în când, a trebuit să mă opresc şi să respir adânc. Pe măsură ce urcam, luminile din port se vedeau din ce în ce mai mici. Toate activităţile oamenilor pe lângă care

101
trecuserăm păreau absorbite de şirul anonim de luminiţe. Era o privelişte impresionantă, pe care mi-aş fi dorit s-o pot decupa cu foarfecă şi s-o agăţ pentru totdeauna pe peretele memoriei mele.
Locul unde stăteau Sumire şi Miu era o vilă mică, cu o verandă care dădea spre mare. Avea pereţii albi, un acoperiş de ţiglă roşie şi o uşa vopsită într-un verde închis. Pe zidul scund de piatră care împrejmuia casa creşteau plante agăţătoare viu colorate. Miu a deschis uşa, care nu era încuiată, şi m-a poftit în casă.
înăuntru domnea o răcoare plăcută. Casa avea o cameră de zi, o sufragerie nu foarte mare şi o bucătărie. Pereţii erau acoperiţi cu stuc si, din loc în loc, erau decoraţi cu picturi abstracte, în camera de zi erau un set de canapele, un corp de bibliotecă şi o combină muzicală. Casa mai avea două dormitoare şi o baie mică cu pardoseala din gresie, cu aspect îngrijit. Nici una dintre mobile nu-ţi atrăgea atenţia în mod special, dar împreună creau o atmosferă naturală şi intimă.
Miu şi-a scos pălăria şi şi-a pus geanta pe masa din bucătărie. M-a întrebat dacă voiam să beau ceva sau dacă preferam să fac mai întâi un duş. I-am răspuns că voiam să fac duş. M-am spălat pe cap şi m-am bărbierit. Mi-am uscat părul cu foenul si mi-am pus un tricou curat şi o pereche de pantaloni scurţi. Am început să mă simt ceva mai bine. Sub oglinda din baie erau două periuţe de dinţi, una albastră şi una roşie. Oare care din ele o fi fost a lui Sumire ?
Când m-am întors în camera de zi, am găsit-o pe Miu stând într-un fotoliu, cu un pahar de coniac în mână. Mi-a oferit şi mie, dar eu voiam o bere rece. M-am dus la bucătărie, ini-am luat singur din frigider o sticlă de Amstel şi mi-am turnat-o într-un pahar înalt, înfundată în fotoliu, Miu a rămas tăcută multă vreme. Nu părea că nu-şi găseşte cuvintele, ci mai degrabă că se adâncise într-o amintire personală fără început şi fără sfârşit.
102

— De când sunteţi aici? am rupt eu tăcerea.
— Cred că de opt zile, mi-a răspuns după ce s-a gândit puţin.
— De aici a dispărut Sumire ?
— Da. Cum ţi-am spus, ca fumul în aer.
— Când s-a întâmplat asta ?
— Acum patru zile, seara.
Miu şi-a rotit privirile prin cameră, părând a fi în căutarea unui indiciu, apoi a continuat:
— Mă întreb cu ce ar fi mai bine să încep.
— Sumire mi-a scris despre călătoria de la Milano la Paris. Mi-a povestit până la sosirea în Burgundia, când aţi stat la conacul unui prieten de-al dumneavoastră.
— Bine, atunci de acolo am să încep, a spus Miu.
l
Capitolul 8
— îi cunosc de multă vreme pe producătorii de vinuri din Burgundia şi le ştiu vinurile ca pe propria mea casă. Ştiu ce fel de vin va ieşi din via de pe o anumită pantă a unui anumit deal şi cum va fi afectat gustul vinului de temperatura din anul respectiv. Ştiu cine munceşte din greu şi cine îşi ajută părinţii, cine are datorii şi cine şi-a cumpărat ultimul tip de Citroen. Genul ăsta de lucruri. Comerţul cu vinuri seamănă cu creşterea animalelor de rasă: trebuie să ştii descendenţa şi să fii la curent cu ultimele noutăţi. Afacerile nu-ţi reuşesc dacă te iei numai după gustul vinului.
Miu s-a oprit o clipă şi a tras aer în piept, de parcă nu ştia cum să continue, apoi a reluat:
— în Europa am mai multe surse de la care cumpăr vin, dar acest sat din Burgundia este furnizorul meu principal. De aceea încerc să merg acolo măcar o dată pe an şi să stau cât mai mult posibil, ca să-mi refac vechile legături şi să mă pun la curent cu noutăţile. De obicei merg singură, dar acum trebuia să ajung mai întâi în Italia şi, în afară de faptul că mi-ar fi fost mai greu de una singură într-o călătorie atât de lungă, m-am gândit că ar fi o experienţă bună pentru Sumire, aşa că am luat-o şi pe ea, mai ales c-o şi pusesem să înveţe italiana. Mai târziu mi-am dat seama că preferam să fiu singură şi aveam de gând să inventez un motiv ca s-o trimit înapoi mai devreme, înainte să ajungem în Franţa. M-am obişnuit încă din tinereţe să călătoresc singură şi, oricât de apropiat ţi-ar fi cineva, tot ţi-e greu să-l vezi în fiecare zi, de dimineaţa până seara.
104

Sumire a fost mai eficientă decât mă aşteptam şi s-a ocupat de o mulţime de lucruri. A cumpărat biletele, a făcut rezervările la hotel, a negociat preţurile, a ţinut socotelile, a căutat restaurantele bune din locurile unde ne opream. Se descurca foarte bine în italiană, era energică şi plină de curiozitate şi asta mi-a dat prilejul să fac multe lucruri pe care sunt sigură că nu le-aş fi făcut dacă aş fi mers singură. Am fost surprinsă să văd cât de plăcută poate fi compania cuiva. Cred că între mine şi Sumire există o legătură nevăzută.
îmi aduc foarte bine aminte de prima noastră discuţie, despre Sputnik. Ea-mi vorbea despre scriitorii beatnik, iar eu am auzit cuvântul greşit, „Sputnik". Am râs amândouă şi aşa s-a topit tensiunea primei întâlniri. Că veni vorba, tu ştii ce înseamnă „sputnik" în ruseşte? In engleză se traduce prin traveling companion, tovarăş de drum. L-am găsit de curând într-un dicţionar. Dacă stai să te gândeşti, ce coincidenţă! De ce oare or fi pus ruşii un asemenea nume unui satelit artificial ? Nu e decât o biată bucată de metal, care se învârte de una singură în jurul Pământului.
Miu a rămas pe gânduri o clipă.
— De asta am luat-o până la urmă pe Sumire cu mine, în Burgundia. Cât timp am fost ocupată cu reluarea vechilor relaţii şi cu diverse afaceri, Sumire, neştiind franceza, a împrumutat o maşină si s-a plimbat prin regiune. Apoi, într-un orăşel, a cunoscut din întâmplare o spanioloaică bogată şi în vârstă şi, tot vorbind de una, de alta, s-au împrietenit. Bătrâna spanioloaică i-a făcut apoi cunoştinţă cu un englez care stătea la acelaşi hotel, un fel de scriitor, bărbat trecut de cincizeci de ani, dar arătos şi elegant. Cred că era homosexual, pentru că era însoţit de un secretar care aducea mai degrabă a iubit.
Ne-au invitat să luăm masa împreună. Erau nişte oameni plăcuţi şi, în plus, în cursul discuţiilor am constatat că avem mai multe cunoştinţe comune, aşa că i-am simţit şi mai apropiaţi.

105
La un moment dat, englezul ne-a spus că are o casă de vară pe o insuliţă grecească, pe care, dacă vrem, ne-o poate pune la dispoziţie, în fiecare vară petrecea acolo câte o lună, dar anul acesta era prea ocupat şi nu putea merge până în Grecia. Nu e bine pentru o casă să stea nelocuită, iar administratorul se leneveşte şi el. De aceea, dacă nu ne deranja prea tare, ar fi vrut să acceptăm oferta si să mergem acolo. Aici, adică.
Miu si-a rotit privirea prin cameră.
— Eu mai vizitasem o dată Grecia. Am venit într-o excursie, pe vremea studenţiei. Am avut un program foarte încărcat, am tot mers din insulă în insulă cu un vas de croazieră, dar m-am îndrăgostit pur şi simplu de ţară. Acum, ideea de a petrece vacanţa într-o vilă, pe o insulă, mi s-a părut foarte atrăgătoare. Bineînţeles că şi Sumire a fost foarte entuziasmată. I-am propus englezului să-i plătesc chiria care se cuvenea pentru perioada în care aveam să locuim noi acolo, dar m-a refuzat, spunându-mi că intenţia lui nu era să-şi închirieze vila. După ceva negocieri, a acceptat totuşi să-i trimit o ladă de vin roşu la adresa lui din Londra.
Viaţa pe insulă a fost ca un vis. Am reuşit în sfârşit să am o vacanţă adevărată, simplă, fără vreun program prestabilit. Sistemul de telecomunicaţii e foarte slab aici şi n-am avut acces la telefon, fax sau Internet. Cred că le-am creat neplăceri prietenilor mei din Tokyo prin faptul că nu m-am întors din excursie la data fixată, dar nu-mi mai pasă. N-am avut încotro.
Ne trezeam dimineaţa, puneam în bagaj prosoape, apă şi creme de plajă, apoi mergeam până la o plajă aflată de partea cealaltă a muntelui. Acolo ţărmul e atât de frumos, încât îţi taie respiraţia. Nisipul e alb, fără pată, iar marea e foarte liniştită. Pentru că se află într-un loc greu accesibil, lumea preferă alte zone şi plaja e aproape pustie, în special dimineaţa. Bărbaţi sau femei, toţi fac nudism. Am făcut şi noi. E un sentiment minunat să înoţi gol, cum te-a
106

făcut natura, în marea de un albastru intens. E ca şi cum ai pătrunde în altă lume.
Când oboseam de atâta înotat, Sumire şi cu mine ne aşezam la plajă. La început ne-am simţit puţin stânjenite să ne arătăm una alteia trupurile goale, dar, o dată ce ne-am obişnuit, nu ni s-a mai părut mare lucru. Cred că ni se transmisese şi nouă energia locului. Ne ungeam reciproc cu cremă pe spate, ne întindeam la soare, citeam, dormeam sau stăteam la poveşti. Mi-am dat seama câtă linişte îţi poate aduce libertatea.
Pe urmă urcam din nou muntele şi ne întorceam acasă, făceam un duş şi mâncăm ceva uşor, apoi coboram pe treptele din piatră şi ne îndreptam spre oraş. Mergeam la cafeneaua din port, beam ceai şi citeam ziarul în engleză. Mai târziu făceam cumpărături, ne întorceam acasă şi, până se însera, fie citeam pe verandă, fie ascultam muzică în camera de zi. Câteodată Sumire se ducea în dormitorul ei şi încerca să scrie. O auzeam deschizând laptopul şi mitraliind la tastatură. Seara obişnuiam să mergem în port şi să aşteptăm sosirea feribotului. Beam ceva rece şi priveam siluetele oamenilor care coborau de pe vas.
Aveam senzaţia că stăm tăcute într-un ungher al lumii şi că nimeni nu ne vede. Eram numai noi două. Mi-aş fi dorit să nu mai plec din acest loc, unde eram lipsită de griji. Nu voiam să merg nicăieri; voiam să rămân aşa pe vecie. Ştiam, bineînţeles, că nu era posibil. Viaţa de aici era doar o iluzie trecătoare şi realitatea avea să ne înghită din nou. La un moment dat trebuia să ne întoarcem în lumea din care veniserăm. Până atunci însă voiam să nu mă gândesc la lucruri inutile şi să-mi petrec zilele în linişte. Chiar aşa am şi făcut - m-am bucurat pur şi simplu de viaţa de aici. Asta până acum patru zile.
în a patra zi au plecat la plajă de dimineaţă, ca de obicei, au înotat şi au făcut nudism, apoi s-au întors acasă

107
şi, mai târziu, au mers în port. Chelnerul le ţinea minte (Sumire îi lăsa întotdeauna un bacşiş gras) si le-a întâmpinat călduros, făcându-le complimente pentru cât de bine arătau. Sumire a cumpărat de la un chioşc un ziar în engleză, publicat la Atena. Era singurul mijloc de a afla ştiri din lumea de afară. Cititul ziarului era responsabilitatea lui Sumire. Urmărea cursul valutar şi dacă era vreun articol interesant, îl citea şi îl traducea pentru Miu.
Articolul pe care-l alesese în ziua aceea relata cum o bătrână de şaptezeci de ani fusese mâncată de pisicile pe care le creştea. Incidentul se întâmplase într-un mic cartier de la periferia Atenei. Bătrâna rămăsese singură cu unsprezece ani în urmă, la moartea soţului ei, un om de afaceri. De atunci trăia liniştită într-un apartament cu două camere, împreună cu cele patru pisici ale ei. Intr-o zi a făcut un atac de cord şi a murit întinsă pe canapea. Nu se ştie cât timp s-a scurs între atacul de cord şi decesul în sine. In orice caz, sufletul ei se despărţise de trupul obosit în care sălăsluise vreme de şaptezeci de ani. Pentru că nu avea prieteni şi nu primea vizite, a trecut o săptămână până să fie descoperită. Uşa era încuiată, iar ferestrele aveau zăbrele, aşa că pisicile, rămase fără stăpân, n-au avut cum să iasă din casă. N-au găsit nici ce mânca. Probabil că în frigider mai era câte ceva, dar, din păcate, pisicile nu ştiu cum să deschidă un frigider. Flămânde, au sfârşit prin a-şi devora stăpâna.
Sumire a tradus articolul paragraf cu paragraf, sorbind din când în când din ceaşca de cafea. Câteva albine s-au aşezat pe masă şi au început să mănânce zorite nişte urme de gem de căpşune lăsate de clienţii dinainte. Miu privea marea prin ochelarii de soare şi o asculta pe Sumire tra-ducându-i articolul.
— Şi pe urmă ? a întrebat Miu.
— Atâta scrie, a răspuns Sumire, împăturind ziarul şi punându-l pe masă.
— Mă întreb ce s-a ales de pisici...
108

— Ştiu şi eu ? a spus Sumire şi a căzut puţin pe gânduri, cu buzele strânse. Toate ziarele sunt la fel. Nici unul nu-ţi dă informaţia care te interesează cel mai mult.
Albinele şi-au luat zborul la unison, de parcă simţiseră ceva, şi s-au îndepărtat cu un bâzâit ceremonios, dar peste puţină vreme s-au întors la masă şi s-au aruncat iarăşi asupra gemului, cu aceeaşi înflăcărare.
— Ce   soartă   au   şi   pisicile!   a   comentat   Sumire, atingându-şi cu mâna gulerul tricoului puţin prea larg şi netezindu-i cutele.
Era îmbrăcată cu un tricou şi pantaloni scurţi, dar - din întâmplare Miu ştia asta - nu purta nimic pe dedesubt. Sumire a continuat:
— Poate că le-au omorât, dat fiind că pisicile care gustă din carnea umană se pot transforma în mâncătoare de oameni. Sau poate că poliţiştilor li s-a făcut milă şi le-au eliberat, zicând: „Gata, duceţi-vă. Aţi suferit destul".
— Tu ce-ai fi făcut dacă erai primarul sau şeful poliţiei din oraşul respectiv?
Sumire a stat puţin să se gândească.
— Le-aş fi trimis la o instituţie de reabilitare unde, de exemplu, le-aş fi făcut să devină vegetariene...
— Nu-i o idee rea, a râs Miu, apoi şi-a scos ochelarii de soare şi s-a uitat înspre Sumire. Asta îmi aminteşte de prima predică la care am asistat când eram la scoală. Oare ţi-am povestit că am mers şase ani la un gimnaziu catolic de fete, unul foarte sever? Clasele primare le-am făcut la o şcoală normală, dar apoi am intrat la cea catolică. Acolo, după ceremonia de deschidere, o maică în vârstă şi rigidă ne-a adunat pe toate fetele nou-venite într-un amfiteatru şi ne-a ţinut o prelegere despre principiile etice catolice. Maica era franţuzoaică, dar vorbea japoneza cu uşurinţă. Cred că ne-a vorbit despre multe lucruri, dar ceea ce-mi mai amintesc şi acum este povestea despre pisicile de pe o insulă părăsită.
— Sună interesant, a spus Sumire.

109
— Vaporul în care te afli naufragiază lângă o insulă pustie. Numai tu şi o pisică aţi reuşit să vă urcaţi în barca de salvare. Ajungeţi cumva la mal, în derivă, dar insula nu e decât o adunătură de stânci şi nu găseşti nici un fel de hrană. Nu e nici apă de băut. Nu ai decât raţiile de apă şi pesmeţi din barca de salvare, care ţi-ar ajunge, numai ţie, pentru vreo zece zile. Cam aşa începea povestea.
Când a ajuns aici, maica a dat roată cu privirea în amfiteatru şi ne-a spus cu o voce puternică: „închideţi ochii şi încercaţi să vă imaginaţi. Aţi ajuns împreună cu o pisică pe o insulă pustie, uitată de lume în imensitatea oceanului, unde şansele de a fi salvate în interval de zece zile sunt minime. Când se termină proviziile, nu vă rămâne decât să muriţi de foame. Ce faceţi ? Pentru că pisica e şi ea un suflet şi suferă la fel de mult, împărţiţi cu ea puţinul pe care îl aveţi?" Maica a făcut o pauză şi ne-a mai privit o dată pe toate, apoi a continuat: „Ei bine, nu! Ar fi o greşeală. Aţi înţeles ? Nu împărţiţi hrana cu pisica. Pentru că voi sunteţi nişte creaturi nobile, alesele lui Dumnezeu, iar pisica, nu. De aceea, e datoria voastră să mâncaţi toate proviziile singure". Maica ne vorbea cât se poate de serios.
La început am crezut că era o glumă şi am aşteptat să urmeze poanta. Dar n-a urmat nici o poantă. Maica ne-a vorbit apoi despre demnitatea şi valorile umane, iar eu am rămas într-o stare de confuzie. Oare de ce trebuia să auzim o asemenea poveste în prima zi de şcoală ? Nici până acum n-am reuşit să înţeleg.
Sumire a stat să se gândească, concentrată.
— Cu alte cuvinte, nu ţi-e clar dacă în final poţi să mănânci pisica sau nu?
— Ştiu şi eu? Maica n-a mers atât de departe cu povestea.
— Tu eşti catolică ? Miu a clătinat din cap.
— Nu, nu sunt. Am fost trimisă la şcoala asta numai pentru că era aproape de casă. în plus, uniformele erau foarte frumoase. Eram singurul copil străin din şcoală.
110

— Ai vreo amintire neplăcută legată de asta?
— Pentru că eram coreeancă ?
— Da.
Miii a clătinat iar din cap.
— Era o şcoală foarte liberală. E adevărat că regulile erau stricte, iar unele dintre maici erau destul de ciudate, dar atmosfera generală era una progresistă. N-am fost discriminată aproape niciodată. Aveam mulţi prieteni şi mă duceam la şcoală cu plăcere. Am, într-adevăr, şi unele amintiri neplăcute, dar astea s-au petrecut după ce am intrat în societate. De fapt, nu cred că există vreun om care nu se poate plânge de aşa ceva.
— Am auzit că în Coreea se mănâncă pisici. E adevărat?
— Am auzit şi eu acelaşi lucru, dar nu cunosc pe nimeni care să fi mâncat.
Piaţa era aproape pustie în acel început de după-amiază. Era ora cea mai fierbinte din zi. Toată lumea se retrăsese în răcoarea caselor şi mulţi îşi făceau siesta. Singurii care circulau pe afară erau turiştii străini.
în centrul pieţei era construită statuia unui erou. Declanşase o revoluţie în Grecia continentală şi luptase pentru eliberarea insulei de sub dominaţia turcă, dar fusese prins şi tras în ţeapă. Turcii au ridicat un par ascuţit în mijlocul pieţei, au smuls hainele de pe bietul erou şi l-au pus în vârful parului. Pentru că trupul era tras în jos de propria-i greutate, parul ascuţit i-a pătruns mai întâi în anus şi apoi l-a străpuns în întregime, ieşindu-i prin gură. A fost o moarte lentă şi dureroasă. Se pare că statuia a fost construită pe locul în care fusese ridicat parul. Iniţial, statuia de bronz fusese probabil un obiect frumos, dar acum, după ce stătuse multă vreme în bătaia vântului, ajunsese plină de praf şi de găinaţ de pescăruşi şi-şi pierduse toată strălucirea, iar trăsăturile personajului de-abia se mai distingeau. Localnicii treceau pe lângă statuie, ignorând-o. Statuii, la rândul ei, puţin îi păsa de ce se petrecea în lume.

111
— Am o amintire ciudată legată de pisici, a spus brusc Sumire. Când eram în clasa a doua, am avut o pisicuţă de şase luni, cu blana în trei culori, într-o seară, pe când stăteam şi citeam pe verandă, pisica a început să alerge în jurul unui pin pe care-l aveam în grădină. E ceva frecvent la pisici: dintr-o dată le vezi că scuipă, îşi arcuiesc spinarea şi sar un pas înapoi, cu blana zbârlită şi coada ridicată în sus, ameninţătoare.
Pisica mea era foarte nervoasă şi nici nu şi-a dat seama că mă uitam la ea. Avea un comportament atât de ieşit din comun, încât am lăsat cartea jos şi am stat s-o privesc. Se învârtea fără încetare, tot mai aţâţată. Părea posedată.
Sumire a băut apa din pahar şi şi-a scărpinat urechea.
— Tot privind-o, mi s-a făcut frică. Vedea ceva ce eu nu puteam vedea şi acel ceva o adusese în starea asta de furie, într-un final, a început să alerge de-a binelea în jurul trunchiului, cu înverşunare, ca tigrul din poveste, care, de atâta alergat, se topeşte şi devine unt. După un timp, a ţâşnit în sus şi s-a căţărat pe trunchiul pinului, îi puteam vedea capul ieşind printre ramuri, mic, undeva sus de tot. Am strigat-o de pe verandă, dar nu părea să mă audă.
S-a lăsat apoi seara şi a început să sufle un vânt rece, de sfârşit de toamnă. Eu rămăsesem pe verandă, aşteptând pisica să coboare din copac. Era o pisică foarte prietenoasă şi credeam c-o să mă asculte şi-o să vină jos, dar n-a coborât. Nici măcar nu mieuna. Afară era tot mai întuneric, iar mie mi s-a făcut frică şi m-am dus în casă ca să le spun celor mari ce se întâmplase. Toţi mi-au zis să mă liniştesc, pentru că, la un moment dat, pisica are să coboare. Nu s-a mai întors însă niciodată.
— Nu s-a mai întors ? a întrebat Miu.
— Nu. A dispărut, pur şi simplu. Ca fumul în aer. Toată lumea îmi spunea că pesemne se dăduse jos din copac în timpul nopţii şi apoi plecase undeva. De multe ori le stârneşte ceva, devin agitate, se caţără în copaci şi, odată
112

ajunse sus, li se face frică să mai coboare. Dacă pisica mai e şi acum în copac, ar trebui să miaune ca din gură de şarpe, ca s-o găsim şi s-o dăm jos, îmi explicau mie cei mari, dar nu reuşeau să mă convingă. Eu credeam că pisica încă mai e în copac, agăţată cu disperare de o creangă, incapabilă să miaune. A doua zi, când m-am întors de la scoală, m-am aşezat pe verandă, cu ochii ţintă la pin, şi-am tot strigat-o, dar n-am primit nici un răspuns. După vreo săptămână, am renunţat. Eram foarte tristă, pentru că ţinusem mult la ea. Ori de câte ori priveam pinul, îmi imaginam o biată pisicuţă agăţată de o creangă din vârf, deja moartă şi rigidă. O pisică moartă de foame, pentru că nu putuse coborî de acolo.
Sumire şi-a înălţat capul şi a privit-o pe Miu.
— De atunci n-am mai avut nici o pisică, deşi îmi plac în continuare, în momentul acela am decis că biata pisicuţă care s-a urcat în copac şi n-a mai venit înapoi va fi prima şi ultima pe care am s-o cresc. N-aş putea s-o uit şi să încep să iubesc alta.
— Asta a fost conversaţia noastră de la cafeneaua din port în acea după-amiază, a spus Miu. Atunci am crezut că nu sunt decât nişte amintiri inofensive, dar mai târziu am realizat că fiecare lucru discutat atunci avea o semnificaţie aparte. Deşi s-ar putea să fie de vină şi imaginaţia mea.
Spunând acestea, Miu şi-a întors capul şi a privit pe fereastră. Briza care sufla dinspre mare făcea să tremure faldurile perdelelor. Cu Miu ţintuind cu privirile întunericul de afară, camera părea cufundată şi mai adânc în tăcere.
— Pot să vă pun o întrebare? Ştiu că nu are legătură cu subiectul, dar mă frământă de câtva timp. Mi-aţi spus că Sumire a dispărut de pe insulă acum patru zile, ca fumul în aer. Apoi aţi mers la poliţie. Nu greşesc, nu?
Miu a încuviinţat.
— Cu toate acestea, în loc să-i anunţaţi familia, m-aţi chemat pe mine aici. De ce?

113
— Nu am nici un indiciu şi nu ştiu ce i s-a întâmplat. N-am ştiut dacă e bine să-i contactez pe părinţii ei înainte de a afla ceva concret. N-aş fi făcut altceva decât să-i pun pe jar. Am ezitat mult, dar am hotărât să mai aştept puţin şi să văd cum stau lucrurile.
Mi l-am imaginat pe tatăl cel chipeş luând feribotul şi venind pe insulă. Oare l-ar însoţi si mama vitregă, cu inima frântă? Dacă ar fi aşa, situaţia ar deveni foarte delicată. De fapt, situaţia devenise deja foarte delicată. Pe o insulă atât de mică nu se întâmplă în fiecare zi să dispară aşa, dintr-o dată, câte un străin.
— Şi totuşi de ce m-aţi chemat pe mine ?
Miu s-a aşezat picior peste picior, apucându-şi cu degetele poala rochiei şi netezind-o.
— Pentru că nu mă puteam baza pe nimeni altcineva.
— Chiar dacă nici nu mă cunoşteaţi ?
— Sumire avea încredere în tine mai mult ca în oricine altcineva. Mi-a spus că întotdeauna gândeşti profund, indiferent de problema în discuţie.
— Mă tem că asta este o părere minoritară.
Miu si-a îngustat ochii şi a surâs, făcând mici riduri în jurul ochilor.
M-am ridicat, m-am dus în faţa ei şi i-am luat din mână paharul gol. Am mers în bucătărie, am turnat în pahar nişte Courvoisier, apoi m-am întors în cameră si i î-am întins. Miu mi-a mulţumit şi a băut din coniac. Timpul se scurgea, iar perdelele tremurau tăcut. Briza aducea miros de pământ străin.
— Spune-mi, vrei cu adevărat să afli ce s-a întâmplat? m-a întrebat Miu.
în voce i se strecurase o rezonanţă uscată, ca şi cum ar fi ajuns să ia o hotărâre dificilă.
Mi-am ridicat capul şi am privit-o în ochi, apoi i-am răspuns:
— Sunt sigur de un singur lucru: dacă n-aş vrea cu adevărat să aflu ce s-a petrecut, n-aş fi acum aici.
114

Miu a rămas câteva clipe cu privirile pierdute înspre perdele, apoi, cu o voce liniştită, a început să povestească.
— S-a întâmplat în seara aceea, după discuţia noastră despre pisici, la cafenea.
Capitolul 9
După discuţia despre pisici de la cafeneaua din port, Miu şi Sumire au făcut cumpărături, apoi s-au întors la vilă. Ca de obicei, până la cină şi-a petrecut fiecare timpul cum a vrut. Sumire s-a dus în camera ei, a deschis laptopul şi a început să scrie. Miu a stat pe canapeaua din salon, cu mâinile după ceafă şi ochii închişi, ascultând Baladele lui Brahms interpretate de Julius Katchen. Discul în sine era vechi, dar interpretarea era liniştită, plină de sentiment şi impresionantă. Nu exagerat de studiată, însă expresivă.
— Nu te deranjează muzica ? a întrebat-o Miu la un moment dat pe Sumire, uitându-se spre camera ei.
Uşa era larg deschisă.
— Brahms nu mă poate deranja, i-a răspuns Sumire, întorcându-şi capul spre ea.
Era pentru prima oară când Miu o vedea pe Sumire la lucru, scriind plină de concentrare. Nu-i mai văzuse o asemenea îndârjire pe chip. îşi ţinea buzele strânse, ca un animal urmărindu-şi prada, iar pupilele i se adânciseră.
— Ce scrii ? a întrebat-o Miu. Un nou roman „sputnik" ? Expresia de pe faţa lui Sumire s-a mai atenuat.
— Nimic important. Nu fac decât să-mi pun pe hârtie gândurile, în speranţa că-mi vor folosi vreodată.
Miu s-a întors la canapea, în mica ei lume muzicală mângâiată de razele soarelui de după-amiază. Ce minunat ar fi, şi-a spus ea, dacă aş putea cânta şi eu Brahms atât de frumos! Pe vremuri piesele scurte ale lui Brahms mi se păreau cele mai dificile, în special baladele. Nu reuşeam să mă transpun în acea lume de umbre schimbătoare şi oftaturi.

116

Acum aş putea să cânt Brahms mai bine ca înainte. Dar Miu ştia foarte bine: nu mai putea cânta.
La ora şase s-au dus amândouă în bucătărie şi au pregătit cina, apoi au mâncat la masa de pe verandă. Supă de plătică cu mirodenii, salată şi pâine. Au deschis şi o sticlă de vin alb, iar după masă au băut cafea fierbinte. In depărtare se vedeau vase pescăreşti apropiindu-se de insulă si intrând în port, lăsând în urma lor o dâră albă, fină. Cu siguranţă că pe toţi pescarii îi aştepta acasă masa pusă.
— Apropo, noi cât mai stăm aici? a întrebat-o Sumire pe Miu în timp ce spăla vasele.
— Mi-ar plăcea să ne mai odihnim încă o săptămână, i-a răspuns Miu, uitându-se la calendarul de pe perete, dar mai mult nu se poate. Dac-ar fi după mine, aş vrea să rămân aici pentru totdeauna.
— Şi dac-ar fi după mine, a râs Sumire. Dar n-avem ce face. Orice lucru bun are un sfârşit.
Miu şi Sumire s-au retras fiecare în camera ei înainte de ora zece, ca de obicei. Miu şi-a pus o pijama albă de bumbac cu mâneci lungi şi a adormit de cum a pus capul pe pernă. Curând însă a deschis ochii, trezită de bătăile propriei inimi. S-a uitat la ceasul de voiaj de la capul patului şi a văzut că tocmai trecuse de ora douăsprezece şi jumătate. Camera era învăluită în beznă şi era cufundată într-o tăcere adâncă. Cu toate astea, avea impresia că în cameră mai e cineva şi se ascunde, îşi ţine respiraţia. Şi-a tras pătura până la gât şi a ciulit urechile. Inima îi bătea puternic în piept, acoperind orice alt zgomot. Şi totuşi, nu încăpea nici o îndoială: mai era cineva acolo. Nu erau nişte rămăşiţe ale unui coşmar. Şi-a întins mâna, având grijă să nu facă zgomot, şi a tras perdeaua câţiva centimetri. Luna palidă a pătruns în cameră. Nemişcată, Miu s-a uitat în jur.
Când ochii i s-au obişnuit cu întunericul, a zărit ceva, un contur, într-un colţ al camerei, în umbra dulapului de

117
lângă uşă, acolo unde întunericul era mai profund. Acel ceva era scund, cu forme rotunjite, aducând cu un sac de poştă uitat undeva. Sau poate că era vreun animal. Un câine mare ? Dar uşa de la intrare fusese încuiată, iar cea de la cameră — închisă. Un câine n-ar fi avut cum să intre.
Respirând cât mai uşor, Miu a continuat să fixeze cu privirea lucrul acela. Gura i se uscase si simţea izul coniacului pe care-l băuse în seara aceea. A întins mâna si a mai îndepărtat puţin perdeaua, lăsând lumina lunii să intre. Apoi, ca si cum ar fi descurcat nişte fire, a descompus mental forma aceea, trăsătură cu trăsătură. Semăna cu un corp omenesc cu părul căzut peste faţă şi două picioare subţiri, îndoite. Cineva se aşezase pe jos şi se ghemuise cu capul între genunchi, de parc-ar fi încercat să se apere de ceva căzut din cer.
Era Sumire. Era îmbrăcată cu pijamaua ei albastră şi stătea ghemuită ca o insectă între uşă şi dulap. Nu făcea absolut nici o mişcare şi aproape că nu respira.
Recunoscând-o, Miu a răsuflat uşurată. Dar ce căuta oare Sumire acolo ? Miu s-a înălţat încet şi a aprins veioza de la capul patului. Lumina gălbuie a invadat camera până în cele mai îndepărtate colţuri. Sumire n-a schiţat nici un gest, de parcă n-ar fi sesizat lumina.
— Ce-ai păţit? a întrebat Miu, întâi încet, apoi mai tare. Nici o reacţie. Sumire părea că n-o auzise. Miu a coborât
din pat şi s-a apropiat de ea. A simţit covorul sub tălpile goale, mai aspru ca de obicei.
— Ţi-e rău? a întrebat Miu, aşezându-se lângă Sumire. Din nou nici o reacţie.
Miu a remarcat că Sumire ţinea ceva în gură. Era prosopul mic şi roz care stătea de obicei în baie. Miu a încercat să i-l scoată din gură, dar n-a putut, pentru că Sumire îl ţinea cu dinţii încleştaţi. Avea ochii larg deschişi şi privea în gol. Miu a lăsat prosopul şi i-a pus mâna pe spate. Pijamaua era udă leoarcă.
118

— Ar fi bine să-ţi dai jos pijamaua, i-a spus Miu. Ai transpirat foarte tare şi o să răceşti.
Sumire era însă pierdută. Nu auzea şi nu vedea nimic. Miu s-a hotărât să o dezbrace, altfel ar fi îngheţat. Erau în luna august, dar serile pe insulă erau foarte răcoroase. Cele două moţaseră dezbrăcate în fiecare zi şi nu se mai ruşinau una de alta. Dată fiind situaţia, Sumire n-avea de ce să se simtă stânjenită.
Sprijinind-o, Miu i-a desfăcut nasturii de la bluza de pijama si a dezbrăcat-o încet. I-a scos apoi şi pantalonii. Trupul lui Sumire fusese la început foarte tensionat, dar începuse să-şi piardă din rigiditate. Miu a reuşit să-i scoată prosopul din gură. Era îmbibat cu salivă şi păstra urmele dinţilor ei.
Sumire nu avea nimic pe sub pijama. Miu a luat un prosop care-i era la îndemână şi a şters-o pe Sumire de transpiraţie, mai întâi pe spate, apoi la subsuori şi pe piept. I-a şters apoi burta şi, foarte repede, partea dintre talie şi coapse. Sumire a stat cuminte. Era în continuare lipsită de reacţie, dar în priviri începuse să-i revină luciditatea.
Era prima oară când Miu îi atingea trupul gol. Pielea lui Sumire era elastică şi catifelată, ca a unui copil, încercând să o sprijine, Miu a constatat că Sumire era mai grea decât îşi imaginase şi trupul îi mirosea a transpiraţie, în timp ce o ştergea, Miu şi-a simţit iar inima bătându-i mai tare. Saliva i s-a adunat în gură şi a trebuit să înghită de mai multe ori.
Scăldat în lumina lunii, trupul lui Sumire strălucea elegant, ca o amforă antică. Avea sânii mici, dar frumoşi, cu sfârcuri bine formate. Părul pubian, negru, era ud de transpiraţie şi sclipea ca iarba dimineţii, plină de rouă. Trupul lui Sumire cel de acum, fără vlagă, luminat de razele lunii, era complet diferit de cel pe care-l văzuse Miu pe plajă, sub soarele orbitor. Era un amestec de părţi copilăreşti, încă stângace, şi de o anumită maturitate, scoasă la lumină de trecerea oarbă şi dureroasă a timpului.

119
Miu avea senzaţia că descoperă fără voie secretele altcuiva. Şi-a îndreptat privirea în altă parte si a continuat s-o şteargă pe Sumire, fredonând în minte o piesă de Bach pe care o învăţase în copilărie. I-a aranjat părul ud, lipit de frunte. Sumire avea picături de sudoare până şi în urechi.
Miu a simţit braţul lui Sumire strângându-i mijlocul. Răsuflarea ei îi atingea ceafa.
— Te simţi bine ? a întrebat-o Miu.
Sumire n-a răspuns, dar a strâns-o ceva mai puternic. Sprijinind-o, Miu a dus-o până la pat, a întins-o şi a învelit-o. Sumire a închis ochii şi a rămas nemişcată.
Miu a stat un timp să o observe, dar Sumire n-a făcut nici cea mai mică mişcare. Părea că se cufundase într-un somn greu. Miu s-a dus la bucătărie şi a băut câteva pahare cu apă minerală, apoi s-a aşezat pe canapeaua din camera de zi şi a respirat încet şi adânc, încercând să se calmeze. Palpitaţiile îi trecuseră, dar, din cauza tensiunii prelungite, simţea o durere în coaste. Tăcerea din jur era aproape sufocantă. Nu se auzeau nici un fel de voci, nici măcar un lătrat de câine. Nici un val, nici o pală de vânt. De ce oare totul e atât de lipsit de viaţă? s-a întrebat ea.
S-a dus apoi în baie şi a pus în coşul cu rufe de spălat pijamaua îmbibată de sudoare a lui Sumire, prosopul cu care o ştersese şi cel pe care Sumire îl ţinuse între dinţi. S-a spălat pe faţă cu săpun, apoi şi-a cercetat chipul în oglindă. De când venise pe insulă, nu se mai vopsise şi părul ei arăta ca nins.
Când s-a întors în cameră, a văzut că Sumire deschisese ochii, în privirea ei încă se mai desluşea un văl translucid, dar era conştientă. Se ridicase pe pernă, cu pătura trasă până la umeri.
— Te rog să mă ierţi. Mi se mai întâmplă câteodată aşa ceva.
Miu s-a aşezat pe marginea patului, i-a zâmbit, a întins mâna şi i-a mângâiat părul. Era încă ud de transpiraţie.
Ii
120

— Ţi-ar face bine un duş. Ai transpirat foarte mult.
— Mulţumesc, dar acum nu vreau decât să stau aici, întinsă.
Miu a dat din cap, i-a întins un prosop curat, a scos o pijama de-a ei din dulap şi a pus-o lângă pernă.
— Poţi să te îmbraci cu asta. îmi imaginez că nu ţi-ai adus o pijama de schimb.
— Pot să dorm aici în noaptea asta?
— Sigur. Rămâi aici şi culcă-te, iar eu am să dorm în patul tău.
— Cred că patul meu e ud de transpiraţie. Aşternutu-rile, perna, totul. Şi nu vreau să fiu singură. Te rog, nu mă lăsa aici singură. N-ai putea să dormi lângă mine ? Numai pentru o noapte? S-ar putea să am din nou coşmaruri.
Miu s-a gândit puţin şi a acceptat.
— Bine, dar te rog să-ţi pui pijamaua înainte. Mi-ar fi greu să stau lângă cineva dezbrăcat, mai ales într-un pat atât de îngust.
Sumire s-a ridicat încet si s-a dat jos din pat. Stând în picioare, şi-a pus pijamaua lui Miu. întâi s-a aplecat puţin în faţă şi şi-a pus pantalonii, apoi partea de sus. I-a luat ceva timp să încheie toţi nasturii. Degetele îi erau lipsite de vlagă. Miu o privea, fără să o ajute. Silueta lui Sumire închizând nasturii îi amintea de un ritual religios, în lumina lunii, sânii ei păreau ciudat de tari.
Probabil că e fecioară, i-a trecut prin minte lui Miu.
După ce şi-a pus pijamaua de mătase, Sumire s-a întors în pat şi s-a culcat pe locul de la perete. Miu s-a culcat şi ea. Patul încă mai păstra mirosul de transpiraţie.
— Pot să te ţin puţin în braţe ? a întrebat Sumire.
— Să mă ţii în braţe ?
— Da.
Miu încă se gândea ce să-i răspundă, când Sumire a întins mâna şi a strâns-o pe a ei. Palma îi era încă umedă.

121
Era caldă şi moale. Apoi Sumire a îmbrăţisat-o cu ambele mâini. Miu i-a simţit sânii împungând-o uşor deasupra stomacului. Sumire şi-a îngropat obrajii între sânii lui Miu si cele două au rămas multă vreme nemişcate. La un moment dat, trupul lui Sumire a început să tremure aproape imperceptibil. Probabil că încearcă să plângă, dar nu poate, şi-a spus Miu. Şi-a petrecut braţele pe după umerii lui Sumire şi a tras-o mai aproape. E încă un copil, s-a gândit Miu. Se simte singură si e speriată, are nevoie de căldura altcuiva. E ca o pisicuţă agăţată de o creangă, în vârful unui pin.
Sumire s-a mişcat, mutându-şi corpul puţin mai sus. Miu îi simţea nasul atingând-o pe gât. Şi-a înghiţit saliva adunată în gură. Mâinile lui Sumire îi explorau spatele.
— Te plac, i-a spus Sumire încet.
—  Şi eu te plac, i-a răspuns Miu.
Nu ştia ce altceva ar fi putut spune. Şi era adevărat.
Degetele lui Sumire au început să-i deschidă nasturii de la pijama. Miu a încercat s-o oprească, dar Sumire a insistat. „Puţin", a spus ea. „Te rog, puţin de tot."
Miu nu s-a putut împotrivi. Degetele lui Sumire i-au atins sânii, urmărindu-le încet conturul. Nasul ei îi mângâia gâtul, mişcându-se uşor în stânga şi în dreapta. Sumire i-a atins sfârcurile şi le-a strâns între degete, întâi uşor, apoi mai puternic.
Miu s-a oprit din povestit. Şi-a ridicat fruntea şi s-a uitat la mine, căutând răspunsuri în ochii mei. Avea obrajii îmbujoraţi.
— Trebuie să-ţi explic ceva: acum mulţi ani am avut o experienţă ciudată şi am albit. Brusc, peste noapte. Nu mi-a mai rămas nici un fir de păr negru. De atunci îmi vopsesc mereu părul. Pentru că Sumire ştia oricum, de când am venit pe insulă n-am vrut să mă mai complic şi nu m-am mai vopsit. Aici nu mă cunoaşte nimeni şi n-are
122
Haruki Mu.raka.mi
nici o importanţă. Cu toate astea, când am ştiut că ai să vii, m-am vopsit din nou. N-am vrut să-ţi creez o primă impresie ciudată.
Timpul se scurgea, croindu-şi drumul prin tăcere.
— N-am avut niciodată o experienţă homosexuală şi nici n-am simţit că am asemenea tendinţe. Dar m-am gândit că dacă Sumire avea într-adevăr nevoie de aşa ceva, aş fi putut s-o fac pentru ea. în orice caz, nu mi s-a părut ceva dezgustător. Câtă vreme era vorba de Sumire, vreau să spun. De aceea nu m-am împotrivit mâinilor ei pe trupul meu şi nici limbii ei căutându-mi limba. M-am simţit într-adevăr ciudat, dar am încercat să mă obişnuiesc. Am lăsat-o să facă ce voia. Ţineam mult la ea şi, dacă asta o făcea fericită, eram dispusă s-o ajut.
Cu toate astea, corpul şi mintea sunt două lucruri diferite, înţelegi ce vreau să spun? Eram într-un fel bucuroasă că mă strângea în braţe ca pe un obiect preţios, dar, oricât de plăcut s-ar fi simţit inima, trupul meu o respingea pe Sumire. Trupul meu n-o voia. Inima şi mintea îmi erau stârnite, dar restul rămăsese rece şi tare ca piatra, îmi părea rău, dar nu aveam ce face. Sumire şi-a dat şi ea seama. Corpul ei era fierbinte, moale şi umed. Dar eu n-am putut să-i răspund în acelaşi fel.
I-am explicat ce simţeam. „Nu te resping, dar îmi e cu neputinţă să fac aşa ceva. De când mi s-a întâmplat acel lucru, acum paisprezece ani, nu mai pot să mă ofer nimănui pe lumea asta. E ceva ce a fost hotărât în altă parte şi nu pot face nimic." I-am mai spus că dacă o pot ajuta în alt fel, am s-o fac fără ezitare. Ştii, cu degetele sau cu gura. Dar nu asta voia şi o ştiam şi eu.
M-a sărutat pe frunte şi şi-a cerut iertare, „le plac foarte mult", mi-a spus, „şi am ezitat îndelung, dar n-am putut să nu încerc". „Şi eu te plac", i-am răspuns. „Să nu-ţi faci probleme. Te vreau în continuare lângă mine."

123
Sumire a rămas multă vreme cu obrajii îngropaţi în pernă şi a plâns în hohote, de parcă i s-ar fi rupt zăgazul lacrimilor. In tot acest timp am mângâiat-o pe spatele gol, de la umeri la şolduri, simţindu-i sub degete toate oasele. Am vrut si eu să plâng cu Sumire, dar n-am putut.
Atunci am înţeles: noi două eram nişte minunaţi tovarăşi de călătorie, dar, în ultimă instanţă, nu eram decât două bucăţi de metal mergând fiecare, în singurătate, pe orbita ei. De departe, eram frumoase ca nişte stele căzătoare ; în realitate însă, eram fiecare ferecate în propriile noastre închisori. Când s-a întâmplat ca cei doi sateliţi să-şi intersecteze orbitele, ne-am întâlnit şi poate chiar ne-am deschis inimile una alteia, dar asta n-a durat decât o clipă, în clipa următoare ne-am trezit iar într-o singurătate totală şi aşa vom rămâne până ne vom stinge cu desăvârşire.
— După ce a plâns cât i-a trebuit, Sumire s-a sculat, a ridicat pijamaua căzută pe jos şi s-a îmbrăcat, a continuat Miu povestea. Mi-a spus că vrea să fie singură şi că se întoarce în camera ei. I-am spus să nu se gândească prea mult la ce se întâmplase. Mâine e o altă zi şi totul o să fie iarăşi bine. „Ai dreptate", mi-a răspuns Sumire, apoi s-a aplecat şi şi-a lipit obrazul de al meu. Avea faţa caldă si umedă. Mi s-a părut că-mi şopteşte ceva la ureche, dar atât de încet, încât n-am reuşit să disting cuvintele. Am vrut s-o rog să repete, dar deja îmi întorsese spatele.
Şi-a şters lacrimile cu prosopul şi a ieşit din cameră. Cum s-a închis uşa, m-am înfăşurat în pătură şi am închis ochii. Am crezut că n-am să pot adormi după toate câte se întâmplaseră, dar, în mod ciudat, am adormit aproape imediat.
Când m-am trezit, la ora şapte, Sumire nu era nicăieri. Mi-am imaginat că s-a trezit devreme (sau că n-a putut dormi deloc) şi că s-a dus să se plimbe singură pe plajă. Chiar ea spusese că voia să fie singură. M-am mirat că
124

nu-mi lăsase nici un bilet, dar am presupus că e confuză după noaptea dinainte.
Am spălat rufele, i-am pus salteaua la uscat şi m-am dus pe verandă să citesc, în aşteptarea ei. Sumire nu s-a întors nici la prânz. Pentru că eram îngrijorată, m-am uitat prin camera ei, cu toate că ştiam că n-ar fi trebuit să fac aşa ceva. Mă temeam să nu fi plecat de pe insulă. Bagajele erau însă toate acolo; la fel şi portofelul şi paşaportul, într-un colţ al camerei erau puse la uscat costumul de baie si o pereche de şosete. Pe birou zăceau împrăştiate monede, un carneţel si o legătură de chei, iar printre chei era şi cea de la vila noastră.
Ceva mi se părea ciudat: când plecam la plajă, ne încăl-ţam întotdeauna cu pantofi de sport buni, ne puneam tricouri peste costumele de baie şi urcam pe munte. Luam cu noi, într-o geantă de pânză, apă minerală şi prosoape. Dar Sumire lăsase în cameră totul: şi geanta, şi pantofii, şi costumul de baie. Nu lipseau decât o pereche de sandale ieftine şi pijamaua subţire de mătase pe care i-o împrumutasem eu cu o noapte înainte. Chiar dacă ar fi vrut numai să se plimbe prin apropiere, asta nu era o ţinută de ieşit din casă.
După-amiază am plecat în căutarea ei. M-am învârtit întâi în jurul casei, apoi am mers până la plajă si înapoi şi, în cele din urmă, am coborât în oraş. Sumire nu era nicăieri, între timp, soarele apusese şi se făcuse seară. Se stârnise şi vântul. Zgomotul valurilor s-a auzit toată noaptea, în noaptea aceea m-am tot trezit la cel mai mic sunet. Lăsasem uşa de la intrare descuiată. Se luminase de ziuă, dar Sumire tot nu apăruse. Patul ei rămăsese neatins, aşa cum îl aranjasem eu. Atunci m-am dus la secţia de poliţie de lângă port.
Unul dintre poliţişti vorbea fluent engleza şi lui i-am explicat ce se întâmplase. I-am spus că prietena cu care călătoream dispăruse cu două nopţi înainte, dar nu m-a

125
luat în serios. „O să se întoarcă", mi-a răspuns. „Asemenea lucruri se întâmplă frecvent. Aici toată lumea face mici nebunii. E vară şi toţi sunt tineri."
în ziua următoare m-am dus iarăşi la poliţie şi de data asta m-a ascultat mai atent, dar tot n-a luat nici o măsură. De aceea am dat telefon la Ambasada Japoniei din Atena şi le-am explicat situaţia. Din fericire, cel de la telefon a fost dispus să mă ajute. A vorbit categoric cu şeful poliţiei, în greacă, si acesta a decis în sfârşit să deschidă o anchetă.
N-au găsit însă nici un indiciu. Au întrebat diverse persoane, în port şi în apropierea vilei noastre, dar nimeni n-o văzuse pe Sumire în ultimele zile. Nici căpitanul feribotului şi nici vânzătoarea de bilete nu-şi aminteau să fi văzut vreo tânără japoneză urcându-se pe vas. Asta însemna că Sumire încă mai era pe insulă. Oricum n-ar fi avut bani de bilet. Pe de altă parte, pe o insulă aşa mică, o tânără japoneză hoinărind îmbrăcată în pijama nu putea trece uşor neobservată. Poate că intrase în mare să înoate şi se înecase. Poliţia a interogat un cuplu de germani care în acea zi stătuseră multă vreme pe plaja din spatele muntelui, însă aceştia nu se întâlniseră cu Sumire nici pe plajă, nici pe drumul care ducea acolo. Poliţiştii mi-au promis că vor continua ancheta şi chiar s-au străduit destul, dar timpul a trecut fără să aducă vreun indiciu nou.
Miu a răsuflat din greu si si-a dus palmele la obraji.
— Nu-mi mai rămânea altceva de făcut decât să-ţi dau telefon la Tokyo şi să te chem aici. Am epuizat toate celelalte resurse.
Mi-am imaginat-o pe Sumire rătăcind de una singură pe muntele stâncos, în pijama şi cu sandale de plajă.
— Ce culoare avea pijamaua ?
— Ce culoare avea pijamaua? a repetat Miu, cu o privire perplexă.
— Pijamaua cu care era îmbrăcată Sumire când a dispărut.
126

— Nu-mi amintesc. Am cumpărat-o abia la Milano şi n-am apucat s-o îmbrac niciodată. O culoare deschisă, în orice caz. Cred că verde pal. Foarte uşoară şi fără buzunare.
— Vă rog să mai telefonaţi o dată la ambasadă şi să-i rugaţi să trimită pe cineva aici, indiferent cum. Mai rugaţi-i şi să-i contacteze pe părinţii lui Sumire. îmi dau seama cât de greu vă este, dar nu mai puteţi păstra tăcerea.
Miu a dat uşor din cap.
— Cred că ştiţi deja că Sumire face din când în când lucruri exagerate, aproape lipsite de sens, dar n-ar lipsi în nici un caz patru zile fără să vă anunţe. Nu e iresponsabilă, cel puţin în privinţa asta. Dacă nu s-a întors după patru zile, înseamnă că n-a putut să se întoarcă. Nu ştiu din ce motiv, dar cred că este ceva serios. Poate că a căzut în vreun puţ şi aşteaptă ajutor. Sau poate că a fost răpită. Poate că a fost ucisă şi îngropată undeva. Unei fete care pleacă pe munte în toiul nopţii, îmbrăcată în pijama, i se poate întâmpla orice. In orice caz, trebuie să ne gândim de urgenţă la ce măsuri se pot lua. Până mâine însă oricum nu putem face nimic, aşa că mai bine am merge la culcare. Ne aşteaptă o zi lungă.
— Crezi că Sumire... s-a sinucis? a întrebat Miu.
— Bineînţeles că nu exclud complet posibilitatea, dar dacă ar fi avut de gând să se sinucidă, sunt sigur că ar fi lăsat un mesaj. In nici un caz n-ar fi vrut să vă creeze probleme, lăsând lucrurile aşa cum erau. Ţinea mult la dumneavoastră şi, înainte de orice, ar fi luat în consideraţie sentimentele şi poziţia dumneavoastră.
Miu m-a privit câteva clipe, cu braţele încrucişate.
— Crezi asta cu adevărat ?
— Fără nici un dubiu. Aşa e Sumire.
— îţi mulţumesc. Asta ţineam cel mai mult să aud.
Miu m-a condus în dormitorul lui Sumire. Era o cameră pătrată, fără ornamente, ca un zar imens. Era mobilată cu

127
un pat mic din lemn, un birou şi un dulăpior şi o măsuţă de toaletă cu sertare. La picioarele biroului zăcea un geamantan roşu, nu foarte mare. Fereastra era deschisă şi dădea spre munte. Pe birou era un laptop Macintosh nou.
— I-am strâns lucrurile ca să-ţi fac loc.
în clipa în care am rămas singur, mi s-a făcut un somn teribil. Era aproape miezul nopţii. M-am dezbrăcat şi m-am urcat în pat, dar n-am putut adormi. Mă gândeam că Sumire dormise în acelaşi pat înaintea mea. în plus, agitaţia întregii călătorii îmi vibra încă în trup. Mi se părea că mă deplasez în continuare, aşa, întins pe patul tare.
Am reluat mental întreaga conversaţie cu Miu, încercând să marchez pasajele importante, dar nu reuşeam să mă concentrez şi să sistematizez lucrurile. Asta e, am s-o las pe mâine, mi-am spus. Brusc, mi-a venit în minte imaginea lui Sumire strecurându-şi limba printre buzele lui Miu. Am s-o las şi pe asta pe mâine. Din păcate, nu reuşeam să mă conving că ziua de mâine va fi mai normală decât cea de astăzi, în orice caz, nu-mi serveşte la nimic să-mi fac acum gânduri negre. Am închis ochii şi m-am cufundat într-un somn adânc.
Capitolul 10
Când m-am trezit, Miu aranja pe verandă masa pentru micul dejun. Era ora opt şi jumătate, iar soarele proaspăt scălda lumea cu razele lui. Am luat masa împreună, privind marea strălucitoare. Am mâncat pâine prăjită şi ouă şi am băut cafea. Două păsări coborau spre ţărm, părând că alunecă pe panta muntelui. De undeva se auzea un aparat de radio. Un prezentator grec citea ştirile într-un ritm foarte rapid.
Eram uşor buimac din cauza diferenţei de fus orar si mi-era greu să delimitez realitatea de ceea ce părea realitate. Sunt în Grecia, pe o insulă mică, şi iau micul dejun împreună cu o femeie frumoasă şi mai în vârstă ca mine, pe care am cunoscut-o abia ieri. Această femeie o iubeşte pe Sumire, dar nu simte dorinţă sexuală pentru ea. Sumire o iubeşte la rândul ei, dar în acelaşi timp o şi doreşte. Eu o iubesc şi o doresc pe Sumire. Sumire mă place, dar nu mă iubeşte şi nu e atrasă sexual de mine. Eu sunt atras sexual de o femeie pe care n-am s-o numesc, dar n-o iubesc. Totul e foarte încâlcit, ca o piesă de teatru existenţialistă. Drumurile se înfundă şi nimeni nu se mai poate îndrepta nicăieri. Nu mai există opţiuni. Iar Sumire a ieşit din scenă.
Miu mi-a mai turnat o ceaşcă de cafea, iar eu i-am mulţumit.
— îţi place de Sumire, nu-i aşa ? De Sumire ca femeie, vreau să spun.

129
Am dat scurt din cap, punând unt pe pâine. Untul era rece şi tare şi l-am întins cu greu. Am ridicat capul şi am adăugat:
— Aşa a fost să fie. S-a întâmplat. Pur şi simplu. Ne-am continuat masa în tăcere. Ştirile de la radio s-au
terminat şi a început să cânte muzica. Adierea vântului făcea plantele agăţătoare să fremete uşor. în largul mării se distingeau crestele valurilor, mici şi albe.
— M-am gândit mult şi am decis să plec în dimineaţa asta la Atena, a spus Miu, curăţând nişte fructe. Nu cred că aş putea obţine prea multe într-o discuţie prin telefon. Cred că e mai bine să merg la ambasadă şi să vorbesc direct cu ei. Poate că am să reuşesc să aduc aici pe cineva de la ambasadă sau poate că am să-i aştept pe părinţii lui Sumire şi o să venim înapoi împreună, în orice caz, aş prefera să stai aici cât de mult poţi. S-ar putea să te contacteze poliţia sau chiar, cine ştie, să se întoarcă Sumire. Ai putea să faci asta pentru mine?
Sigur că da, i-am răspuns.
— Am să trec întâi pe la poliţie ca să văd dacă au înaintat cu ancheta, apoi am să iau o cursă rapidă până la Rhodos. Un drum dus-întors până la Atena durează destul de mult, aşa că o să stau o noapte la hotel, în Atena. Cred că am să lipsesc două sau trei zile.
Am dat din cap în semn că o urmăream. Miu a terminat de cojit o portocală şi a şters lama cuţitului cu şervetul.
— Spune-mi, tu i-ai cunoscut pe părinţii lui Sumire ? I-am răspuns că nu-i întâlnisem niciodată.
Miu a răsuflat adânc, ca vânturile de la capătul lumii.
— Oare cum aş putea să le explic?
îi înţelegeam ezitarea. Cum să explici inexplicabilul?
Am condus-o până în port. îşi luase cu ea un mic sac de voiaj cu lucruri de schimb, îşi pusese pantofi din piele, cu
130

toc, şi avea pe umăr o geantă Mila Schb'n. Am mers împreună la poliţie. Le-am spus că eram o rudă de-a lui Sumire care, întâmplător, se afla în zonă. Poliţiştii nu aflaseră nimic nou, dar unul dintre ei ne-a spus pe un ton optimist: „Totul e în ordine. Nu trebuie să vă îngrijoraţi. Gândiţi-vă şi dumneavoastră: suntem pe o insulă cât se poate de liniştită. Se mai întâmplă unele lucruri, certuri între îndrăgostiţi sau la beţie. Sau legate de politică. Avem de-a face cu oameni şi asemenea lucruri se întâmplă peste tot în lume, dar nu sunt decât probleme domestice. Pe insula aceasta, nici un străin nu a fost victima vreunei infracţiuni prea grave nici măcar o dată în ultimii cincisprezece ani".
Probabil că poliţistul avea dreptate, dar tot nu reuşea să explice ce se întâmplase cu Sumire.
— în nordul insulei se află o peşteră mare de calcar. Poate că s-a aventurat acolo şi n-a mai reuşit să iasă, a spus poliţistul. Peştera e un adevărat labirint. Dar e foarte departe şi nu cred că domnişoara avea cum să ajungă acolo.
L-am întrebat dacă excludea posibilitatea înecului în mare.
Poliţistul a clătinat din cap. Curenţii nu sunt puternici în zonă şi, în plus, vremea fusese foarte bună în cursul săptămânii, iar marea fusese liniştită, în fiecare zi, mulţi pescari ies în larg, la muncă, şi dacă Sumire s-ar fi înecat, cineva tot i-ar fi descoperit trupul neînsufleţit.
— Ce ne puteţi spune despre fântâni ? am întrebat eu. N-ar fi putut să cadă pe undeva într-o fântână adâncă?
Poliţistul a clătinat iarăşi din cap.
— Nimeni nu sapă fântâni aici, pe insulă. Nu e nevoie. Sunt multe izvoare care nu seacă niciodată, în plus, roca e foarte dură şi săpatul cere mult efort.
Când am plecat de la poliţie, i-am spus lui Miu că aş fi vrut să văd şi eu - pe cât posibil, în dimineaţa aceea -drumul pe care ea şi cu Sumire obişnuiau să meargă la

131
plajă. Miu a cumpărat de la un chioşc o hartă a insulei şi a însemnat drumul pe ea. M-a sfătuit să mă încalţ cu pantofi solizi, pentru că aveam de mers mai bine de trei sferturi de oră până la plajă. Apoi s-a dus în port şi, într-un amestec de franceză şi engleză, a negociat scurt cu proprietarul unei şalupe pentru a o duce până la Rhodos.
— Ar fi minunat să se termine totul cu bine, mi-a spus Miu la plecare.
Dar ochii ei spuneau altceva, înţelegeam amândoi foarte bine că şansele erau mici.
Motorul şalupei a pornit, iar Miu şi-a fluturat mâna dreaptă către mine, în timp ce-şi ţinea pălăria cu stânga. Când am văzut şalupa-taxi ieşind din port, am avut senzaţia că mi-au fost deşurubate câteva mici piese componente. M-am plimbat puţin, fără ţintă, în jurul portului şi mi-am cumpărat o pereche de ochelari de soare de la un magazin cu suveniruri. Apoi am început să urc scările abrupte, îndreptându-mă spre vilă.
Soarele ajunsese în înaltul cerului şi-şi înteţise dogoarea. Mi-am pus o cămaşă din bumbac cu mâneci scurte peste costumul de baie, mi-am luat ochelarii de soare, m-am încălţat cu pantofi de sport şi am pornit-o pe cărarea abruptă spre plaja de dincolo de munte. Am regretat că nu-mi luasem şi o pălărie, dar era prea târziu. De cum am început să urc panta, mi s-a făcut foarte sete. M-am oprit, am băut o gură de apă şi m-am uns pe faţă şi pe mâini cu crema de plajă pe care mi-o împrumutase Miu. Drumul era acoperit cu un praf alb, răscolit din când în când de câte o pală de vânt. Am întâlnit câţiva săteni cu măgari. Kalimera, m-au salutat ei cu voci puternice. Le-am răspuns în acelaşi fel, sperând că e corect.
Copacii care creşteau pe munte erau scunzi şi strâmbi. Cu figuri nemulţumite, caprele şi oile îşi croiau drum printre stâncile de pe panta abruptă. Tălăngile pe care le aveau la gât scoteau sunete seci. Turmele erau mânate de
132

câţiva copii şi bătrâni. Când am apărut, m-au privit întâi pe furiş, apoi şi-au ridicat puţin mâinile într-un gest neclar. Le-am răspuns la salut, fluturând la rândul meu din mână. Nu cred că Sumire ar fi venit aici singură. Nu avea unde să se ascundă şi cu siguranţă că cineva ar fi văzut-o.
Plaja era pustie. Mi-am scos cămaşa şi costumul de baie si am intrat gol în mare. Apa era foarte plăcută şi limpede. Pietrele de pe fund se distingeau clar chiar şi la distanţă de mal. La intrarea în golf era ancorat un iaht cu velele strânse, care îşi clătina catargul înalt ca pe un uriaş metronom. Pe punte nu era nimeni. Valurile atingeau malul şi, când se retrăgeau, rostogoleau în mişcarea lor milioane de pietricele.
Am înotat puţin, m-am întors pe plajă şi m-am întins gol pe prosop, privind cerul albastru. Pescăruşii zburau în cercuri largi deasupra intrării în golf, căutând în apă siluetele peştilor. Pe cer nu era nici o urmă de nor. Am stat la soare vreo jumătate de oră, moţăind, dar în acest timp n-a mai apărut nimeni pe plajă. Apoi m-a cuprins un sentiment ciudat. Plaja era prea liniştită şi prea frumoasă pentru un vizitator singuratic; te ducea cu gândul la un anumit fel de moarte. M-am îmbrăcat şi m-am întors la vilă pe acelaşi drum. Căldura se înteţise, îmi mişcăm picioarele mai mult mecanic şi încercam să-mi imaginez la ce se gândea Sumire când străbătea acelaşi drum împreună cu Miu.
Probabil că simţea dorinţa sexuală, aşa cum mi se întâmpla uneori şi mie când eram lângă ea. îmi dădeam seama ce se petrecea cu ea în acele momente. Sumire îşi imagina trupul gol al lui Miu şi-şi dorea să îl strângă în braţe, în sufletul ei îşi făcea loc speranţa, amestecată cu agitaţie, resemnare, ezitare, confuzie şi teamă, iar inima îi creştea, apoi i se strângea în piept. O clipă era încrezătoare şi spera că lucrurile vor merge bine, apoi, în clipa următoare, o cuprindea disperarea şi se temea că totul se va prăbuşi, într-un final, aşa s-a şi întâmplat.

133
Am urcat până în vârful muntelui, m-am oprit puţin să răsuflu şi să beau o înghiţitură de apă, apoi am luat-o la vale. în clipa în care am zărit acoperişul vilei, mi-am amintit brusc că, după spusele lui Miu, aici, pe insulă, Sumire obişnuia să se retragă la ea în cameră si să scrie cu înfrigurare. Oare ce scria? Miu n-a pomenit nimic şi nici eu n-am întrebat-o, dar era posibil ca paginile acelea să ascundă indicii legate de dispariţia ei. Of, de ce nu m-am gândit mai devreme?
Am ajuns la vilă, am intrat în camera lui Sumire, am deschis calculatorul şi m-am uitat prin fişierele de pe hard disk, dar n-am descoperit mare lucru. Am găsit detalii despre călătoria lor în Europa, liste de cheltuieli, adrese, programul diverselor zile. Toate erau legate de afacerile lui Miu, dar n-am găsit nici un document personal de-al lui Sumire. Am încercat să deschid din meniu lista cu fişierele recent folosite, dar nici acolo nu era nimic. Probabil că le ştersese intenţionat de acolo, ca să nu poată fi citite de altcineva, în acest caz, era posibil să le fi păstrat pe o dischetă, pe care nu-mi imaginam că o va fi luat cu ea când a plecat. Oricum, n-avea buzunare la pijama.
Am căutat în sertarele biroului. Erau acolo câteva dischete, dar toate conţineau copii ale fişierelor de pe hard disk sau alte documente legate de afacerile lui Miu. N-am găsit nimic semnificativ. M-am aşezat la birou şi am încercat să-mi imaginez unde aş fi ascuns eu discheta dacă aş fi fost Sumire. Camera era mică şi nu avea nici un colţişor bun de ascunzătoare. Pe de altă parte, Sumire era cât se poate de strictă în privinţa textelor pe care le scria şi nu le-ar fi lăsat la vedere.
Geamantanul roşu! Sigur că da - era singurul obiect din cameră care putea fi încuiat. Geamantanul nou-nouţ era foarte uşor, de parcă era gol, iar când l-am clătinat, n-a scos nici un sunet. Avea un cifru cu patru numere. Am
134

încercat câteva combinaţii pe care mi-am imaginat că le-ar fi putut alege Sumire: data ei de naştere, adresa, numărul de telefon, codul poştal... Nici una dintre combinaţii nu s-a potrivit. Normal. Nimeni nu şi-ar alege ca cifru nişte numere uşor de ghicit. Trebuia să fi fost o combinaţie pe care s-o ţină minte uşor şi totuşi să nu fie ceva personal. Mi-am bătut capul destul de mult, apoi m-am luminat într-o clipă si am încercat 0425, codul poştal pentru Kunitachi — adresa mea.
încuietoarea s-a desfăcut cu un clic.
în buzunarul interior al geamantanului era îndesat un săculeţ negru, de pânză. I-am desfăcut fermoarul şi am găsit înăuntru un carnet cu coperte verzi şi o dischetă. Am deschis mai întâi carnetul. Era într-adevăr scrisul lui Sumire, dar nu conţinea nimic semnificativ, ci doar scurte note despre locurile în care merseseră, persoanele pe care le întâlniseră, numele hotelurilor, preţul benzinei, meniuri din restaurante, nume de vinuri şi gustul fiecăruia. Erau, practic, nişte simple liste şi multe pagini rămăseseră neatinse. Ţinerea unui jurnal nu părea să fie punctul forte al lui Sumire.
Discheta nu avea nici un titlu. Pe etichetă era trecută doar data, scrisă de mâna ei. August 19... Am introdus discheta în calculator şi am deschis-o. Conţinea două fişiere-document, amândouă fără titlu, purtând doar numerele l şi 2.
înainte să le deschid, mi-am aruncat privirea prin cameră, în dulap erau atârnate hainele lui Sumire. Mai încolo erau ochelarii ei de înot, dicţionarul de italiană, paşaportul, în sertar erau un pix şi un creion mecanic. De pe geamul din dreptul biroului se vedea panta lină şi stâncoasă a muntelui. Pe gardul vecinilor se plimba o pisică neagră. Camera pătrată, fără ornamente, era învăluită în tăcerea după-amiezii. Am închis ochii şi am auzit rezonându-mi în urechi zgomotul valurilor de pe plaja pustie din dimineaţa aceea. Am

135
deschis ochii şi am ascultat atent realitatea înconjurătoare. Nu se auzea nici un sunet.
Am  apăsat de  două  ori,  scurt,  pe  iconul  primului document şi l-am deschis.
(l
Capitolul 11
Documentul l
„CÂND OAMENII SUNT ÎMPUŞCAŢI, SÂNGEREAZĂ."
în acest moment, ca o consecinţă temporară a destinului meu (există şi altfel de consecinţe ale destinului decât temporare? Iată o chestiune interesantă, dar n-am s-o dezbat aici), mă aflu pe această insulă grecească. O insuliţă căreia până de curând nu-i ştiam nici măcar numele. Este ora... patru şi câteva minute dimineaţa. Bineînţeles, încă nu s-a luminat de ziuă. Caprele inocente sunt cufundate în somnul lor colectiv şi liniştit. Şirurile de măslini ce înconjoară câmpurile se hrănesc cu întunericul de afară. Se vede şi luna. Stă împietrită deasupra acoperişurilor, ca un preot sobru, întinzându-şi braţele către marea stearpă.
Oriunde m-aş afla, îmi este foarte drag acest ceas al dimineţii, îmi aparţine numai şi numai mie. Iar eu stau aşezată la birou şi scriu. Nu mai e mult şi se ivesc zorile. Ca Buddha cel născut din coasta mamei sale (cea dreaptă sau cea stângă, nu-mi mai amintesc), noul soare îşi va arăta faţa pe deasupra munţilor, iar Miu cea grijulie va deschide încet ochii. După ora şase vom pregăti micul dejun, apoi vom pleca spre plaja cea frumoasă, de partea cealaltă a muntelui, înainte să înceapă această zi ca toate zilele (am să-mi suflec mânecile şi) am să termin treaba începută.
în afară de câteva scrisori lungi, a trecut multă vreme de când n-am mai scris ceva numai şi numai pentru mine şi nu sunt foarte sigură că voi reuşi să găsesc expresiile potrivite. Deşi, dacă stau să mă gândesc bine, niciodată

137
n-am fost sigură că am găsit „expresia potrivită". Am scris întotdeauna pentru că nu pot trăi fără scris.
De ce nu pot trăi fără scris ? Motivul este foarte simplu : ca să mă pot gândi la ceva, trebuie mai întâi să aştern pe hârtie acel ceva.
Aşa am fost dintotdeauna. Chiar şi în copilărie, când nu înţelegeam ceva, adunam unul câte unul cuvintele împrăştiate la picioarele mele şi le aranjam în propoziţii. Dacă asta nu mă ajuta, le împrăştiam iar şi le aranjam altfel. Dacă repetam acest lucru de câteva ori, reuşeam să gândesc ca toată lumea, întotdeauna mi-a fost uşor să scriu. Aşa cum alţi copii adunau pietricele frumoase sau ghinde, eu scriam, pătrunsă. Mă foloseam de creion şi hârtie în mod firesc, aşa cum respiri. Scriam paragraf după paragraf şi gândeam.
S-ar putea să vi se pară că astfel, punând pe hârtie fiecare idee, se pierde mult timp înainte de a ajunge la o concluzie. Sau poate că nu vi se pare aşa. în orice caz, în realitate este un proces care cere timp. Atât de mult încât în şcoala primară nu reuşeam să ţin pasul cu colegii mei de clasă şi cei din jurul meu începuseră să se întrebe dacă nu cumva eram întârziată mintal.
Sentimentul de incompatibilitate creat de acest decalaj s-a estompat considerabil când am terminat şcoala primară, pentru că învăţasem într-o anumită măsură cum să-mi potrivesc pasul cu lumea înconjurătoare. Cu toate acestea, decalajul a continuat să existe în mine, ca un şarpe tăcut ascuns în tufişuri, până când am renunţat la facultate şi n-a mai trebuit să am relaţii oficiale cu oamenii.
Iată ipoteza mea provizorie: Prin scrisul de zi cu zi, mă descopăr pe mine însămi.
Nu-i aşa? Sigur că da!
Din acest motiv, până acum am scris foarte mult. Aproape că n-a fost zi în care să nu scriu. Ca şi cum aş fi fost
138

singură pe o păşune întinsă, cosind fără o clipă de răgaz iarba care nu încetează să crească, cu o viteză uluitoare. Astăzi cosesc aici, mâine dincolo... Când cred că am terminat, mă întorc şi văd că iarba a crescut la loc.
Totuşi, de când am întâlnit-o pe Miu, n-am mai scris aproape deloc. De ce oare? Teoria lui K despre cadrul fîcţional ca sistem de transmisie pare să aibă sens şi cred că e adevărată, măcar în anumite privinţe. Dar asta nu explică totul. Ah, trebuie să gândesc mai simplu! Simplifică, simplifică!
Cred că ceea ce s-a întâmplat cu mine a fost faptul că am încetat să gândesc (bineînţeles, în accepţiunea mea foarte personală a conceptului). Sunt mereu lipită de Miu, ca două linguri puse una lângă alta, sunt atrasă în aceeaşi vâltoare (încotro ne îndreptăm, n-aş şti să spun) şi pur şi simplu mă las dusă de curent.
Ca să pot merge în aceeaşi direcţie cu Miu, trebuie să fiu mai uşoară. Chiar şi actul fundamental al gândirii este acum o povară pentru mine. Cred că aşa se explică lucrurile.
Habar n-am cât de mare a crescut iarba între timp. Stau trântită pe pajişte şi privesc în sus, la norii care alunecă pe cer. îmi încredinţez soarta norilor albi. Mă las învăluită de mireasma ierbii şi de mângâierea vântului. Acum nu-mi mai pasă nici de ceea ce ştiu, nici de ceea ce nu ştiu.
Nu, nu-i aşa. Adevărul este că nu mi-a păsat niciodată. Trebuie să mă exprim mai precis. Precizie, precizie.
Dacă stau şi mă gândesc, transpun în scris ca fiind necunoscute chiar şi lucrurile pe care (cred că) le ştiu. Asta este regula mea numărul unu. Dacă aş începe să-mi spun de la bun început „Lucrul ăsta mi-e cunoscut, deci la ce bun să-mi pierd timpul preţios scriind despre el ?", atunci totul s-ar sfârşi şi n-aş mai ajunge nicăieri. Dacă, de exemplu,

139
m-aş gândi că înţeleg suficient de bine o anumită persoană din anturajul meu şi că n-am nevoie să mă gândesc mai mult la ea, atunci s-ar putea să fiu trădată (şi nu numai eu), în dosul lucrurilor despre care suntem absolut convinşi că le cunoaştem se ascund tot atâtea lucruri necunoscute.
Cunoaşterea nu este decât o sumă de necunoscute.
Asta este, pe scurt, metoda mea de a cunoaşte lumea.
în lumea în care trăim, ceea ce ştim si ceea ce nu ştim reprezintă două părţi inseparabile, ca fraţii siamezi, şi există într-o stare de confuzie. Confuzie, confuzie.
Cine poate oare să distingă marea de ceea ce se reflectă în ea sau singurătatea de ploaia care cade?
Am renunţat fără regrete la încercarea de a separa cunoscutul de necunoscut. Acesta este punctul meu de plecare. S-ar putea să vi se pară un punct de plecare îngrozitor, dar toţi trebuie să pornim de undeva. N-am dreptate? De aceea, am ajuns să percep ca indivizibile anumite perechi, cum ar fi tema şi stilul, subiectul şi obiectul, cauza şi efectul, eu şi articulaţiile mâinilor mele. Toate ingredientele s-au vărsat şi s-au amestecat pe podeaua bucătăriei: sarea, piperul, făina, amidonul.
Eu şi încheieturile mâinilor mele... Remarc acum, stând în faţa calculatorului, că iarăşi am început să-mi trosnesc degetele. Un obicei urât, care mi-a revenit de când m-am lăsat de fumat... îmi trosnesc întâi degetele de la mâna dreaptă, toate cinci, apoi pe cele de la stânga. Nu vreau să mă laud, dar pot s-o fac cu mult zgomot. Se aude ca un gât sucit cu mâinile goale, în şcoala primară nu reuşeau să mă întreacă nici măcar băieţii.
în facultate, K m-a luat deoparte şi mi-a explicat că trosnitul degetelor nu era o artă general apreciată. De la o anumită vârstă în sus, o fată ar face mai bine să se abţină de la aşa ceva, cel puţin atunci când mai sunt şi alte persoane de faţă. Altfel ajungi ca Lotte Lenya din filmul
f
140

Din Rusia, cu dragoste. Aha, mi-am spus şi mi-am dat silinţa să mă dezvăţ. De ce oare nu-mi mai atrăsese nimeni atenţia înainte ? îmi place mult Lotte Lenya, dar n-aş vrea să semăn cu ea. Cu toate astea, după ce m-am lăsat de fumat, am observat că-mi trosnesc degetele inconştient când mă aşez la birou şi vreau să scriu. Trosc, trosc. Mă numesc Bond. James Bond.
Să revenim la subiect. Timpul meu e limitat şi nu-mi pot permite alte digresiuni. Lotte Lenya nu mai are nici o importanţă. Metaforele nu-si mai au nici ele locul. Cum scriam şi mai devreme, în noi coexistă lucrurile pe care (credem că) le ştim şi cele pe care nu le ştim. Din motive practice, majoritatea oamenilor clădesc un zid între ele. Aşa le este mai uşor să trăiască. Eu însă am dărâmat zidul. N-am avut încotro. Ce să fac? Aşa sunt eu, urăsc zidurile.
Aş vrea să mai folosesc o dată analogia cu fraţii siamezi. Ei nu se împacă întotdeauna bine şi nu încearcă neapărat să se înţeleagă reciproc. De fapt, de multe ori se întâmplă tocmai pe dos. Mâna dreaptă nu ştie ce vrea să facă mâna stângă şi nici mâna stângă nu ştie ce vrea să facă mâna dreaptă. De aceea suntem confuzi, nu mai vedem clar... şi brusc ne izbim de câte ceva. Bang!
Ceea ce vreau să spun este că oamenii trebuie să aleagă o strategie potrivită atunci când încearcă să împace lucrurile pe care (cred că) le ştiu cu cele pe care nu le ştiu. Această strategie este - da, aţi ghicit - gânditul. Altfel spus, trebuie să ne ancorăm într-un loc stabil. Dacă nu reuşim, suntem atraşi, fără nici cea mai mică îndoială, către lucrul de care, într-un final, ne vom izbi.
întrebare: ce-ar trebui să facă oamenii ca să evite coliziunea (bang!), dar fără să fie nevoiţi să gândească (ci stând pur şi simplu trântiţi pe o pajişte, privind norii albi

141
de pe cer şi ascultând cum creşte iarba)? Vi se pare o întrebare grea? Nicidecum, răspunsul logic este evident. C'est simple: oamenii trebuie să viseze. Trebuie să nu se oprească din visare, să pătrundă în lumea viselor şi să rămână acolo pe veci.
în lumea viselor nu e nevoie să facem distincţii între lucruri. Niciodată. Acolo nu există graniţe. De aceea, aproape că nu există nici coliziuni. Iar dacă totuşi se întâmplă, nu sunt dureroase. Realitatea e însă complet diferită. Realitatea muşcă.
Realitate, realitate.
Demult, la conferinţa de presă de la premiera filmului Hoarda sălbatică, regizat de Şam Peckinpah, o jurnalistă a ridicat mâna şi a întrebat pe un ton dur: „De ce-a trebuit să arătaţi atât de mult sânge în film?" Se pare că asta o durea pe ea cel mai tare. Ernest Borgnine, unul dintre actorii din distribuţie, i-a răspuns cu un aer încurcat: „Ştiţi, doamnă, când oamenii sunt împuşcaţi, sângerează". Filmul fusese făcut când războiul din Vietnam era în toi.
Mi-a plăcut foarte mult răspunsul actorului. Conţine unul dintre principiile care stau la baza realităţii. Lucrurile greu de înţeles trebuie acceptate ca fiind lucruri greu de înţeles, apoi trebuie lăsate să sângereze. Gloanţe şi sânge.
Când oamenii sunt împuşcaţi, sângerează.
Exact din acest motiv scriu eu. Gândesc ca toată lumea şi, într-un loc fără nume de la marginea gândurilor, dau naştere unui vis, un embrion orb numit înţelegere care pluteşte în universalul şi covârşitorul lichid amniotic al necunoaşterii. Cred că din cauza asta romanele mele sunt absurd de lungi şi (cel puţin deocamdată) n-au un sfârşit adecvat, încă nu pot să alimentez cum trebuie o creaţie de asemenea proporţii - nici la nivel tehnic, nici la nivel moral.
Acum însă nu scriu un roman. Scriu un simplu text — nu ştiu cum altfel să-l numesc. Nu e nevoie să-i dau un
142                                                                         
sfârşit anume. Pur şi simplu gândesc cu voce tare. N-am nici o obligaţie morală. Eu... da, gândesc şi-atât. N-am mai gândit de multă vreme şi nici nu cred c-am s-o mai fac în curând. In orice caz, acum gândesc. Până se luminează, stau şi gândesc.
Orice aş spune, nu reuşesc să mă dezbar de veşnicele mele îndoieli. Oare nu-mi risipesc timpul şi energia într-o căutare inutilă? Nu vin să arunc o găleată plină cu apă într-un loc care, de atâtea, ploi, e deja la un pas de inundaţie? Oare n-ar trebui să renunţ Ia orice efort şi să mă las purtată de curent?
Coliziune? Ce înseamnă coliziunea?
Să reformulez.
Aă, ce anume voiam să reformulez? A, mi-am amintit.
Dacă tot nu fac altceva decât să bat câmpii, n-ar fi oare mai bine să mă bag din nou în patul meu călduţ şi să mă masturbez, gândindu-mă la Miu? Asta voiam să spun.
îmi place mult linia feselor lui Miu, îmi place şi părul ei alb ca neaua, iar contrastul cu părul ei pubian, negru ca smoala, mi se pare nemaipomenit. Miu arată foarte senzual cu slipul ei negru şi nu pot să nu mă gândesc la părul pubian pe care-l ascunde, la fel de negru şi în formă de T. Nu trebuie să mă mai gândesc la asta. Trebuie să rezist cu hotărâre şi să întrerup circuitul fanteziilor erotice fără adresă (clic pe buton), concentrându-mă asupra scrisului. Vreau să petrec cu folos clipele care au mai rămas până la răsărit. Am să las pe altcineva, de altundeva, să hotărască ce are efect şi ce nu, dar în momentul acesta nu dau doi bani pe acest „altcineva".
Nu-i aşa?
Sigur că da!
Dacă-i aşa, atunci să mergem mai departe.
                                                                     1^3
Se spune că a introduce într-un roman vise (fie ele reale sau născocite) este o încercare periculoasă şi că puţini sunt acei romancieri de geniu care reuşesc să reconstruiască iraţionalitatea viselor prin raţionalitatea cuvintelor. Sunt de acord cu această părere, dar, chiar şi aşa, vreau să povestesc un vis pe care tocmai l-am avut. Am să-l aştern pe hârtie ca pe un simplu fapt legat de persoana mea. Literar sau nu, mi-e totuna. Eu nu sunt decât paznicul depozitului.
Adevărul este că mi s-a mai întâmplat să visez ceva asemănător. Detaliile sunt diferite, locurile sunt diferite, dar tiparul este identic. Chiar şi durerea pe care o simt când mă trezesc este întotdeauna la fel de intensă şi la fel de lungă. Se repetă mereu aceeaşi temă, aşa cum toate trenurile fluieră în apropierea unei curbe periculoase.
VISUL LUI SUMIRE
(Am să mă folosesc de persoana a treia, pentru că aşa mi se pare mai obiectiv.)
Sumire urcă pe o scară în spirală cu multe trepte pentru a se întâlni cu mama ei, moartă de mult. Aceasta o aşteaptă în capul scării, pentru că are să-i spună ceva, un lucru esenţial care-i va folosi în viaţă. Sumire e speriată: n-a mai întâlnit niciodată un mort şi nici nu ştie ce fel de om era mama sa. Poate că, din motive pe care nu le cunoaşte, mama ei o urăşte şi vrea să-i facă rău. Dar nu poate da înapoi. Dacă vrea s-o vadă, trebuie s-o facă - acum ori niciodată.
Treptele nu se mai sfârşesc. Urca, urca şi tot nu le vedea capătul. Sumire continuă să înainteze, cu paşi repezi şi răsuflarea tăiată. Mai are foarte puţin timp la dispoziţie. Mama ei n-o să stea o veşnicie în această clădire. Pe frunte îi apar broboane de sudoare. Ajunge în sfârşit sus.
144

In capul scărilor se întinde un palier larg, în capătul căruia se înalţă un zid. Un zid solid, din piatră, cu o deschizătură rotundă, ca de ventilator, exact la înălţimea ochilor. Deschizătura pare îngustă de cel mult o jumătate de metru, iar înăuntrul ei se zăreşte mama lui Sumire. Parcă fusese îndesată acolo dinadins, cu picioarele înainte. Sumire îşi dă seama că timpul e pe sfârşite.
Mama îşi întoarce capul către Sumire şi o priveşte drept în faţă, ca si cum i-ar cere ceva. Sumire simte din prima clipă că femeia aceea e mama ei. Ea e persoana care mi-a dat viaţă şi trup, se gândeşte ea. Şi totuşi e complet schimbată faţă de imaginile din albumul de familie. Mama mea adevărată e frumoasă şi tânără, înseamnă că femeia din fotografii nu era mama mea adevărată. Tatăl meu m-a minţit.
„Mamă!" strigă Sumire din răsputeri, simţind cum barierele lăuntrice se risipesc. Exact în aceeaşi clipă, mama ei dispare în tunelul adânc, suptă de un vid imens. Mama deschide gura şi strigă ceva, dar şuierul vântului din tunel îi înghite cuvintele şi Sumire nu le poate înţelege, în clipa următoare mama dispare cu desăvârşire în bezna tunelului.
Sumire se uită peste umăr şi vede că scara a dispărut. Acum de jur-împrejur sunt ziduri de piatră, iar în locul scării este o uşă de lemn. Apasă pe clanţă şi deschide uşa. De partea cealaltă nu se vede decât cerul. Sumire e în vârful unui turn înalt. Se uită în jos şi o apucă ameţeala. Pe cer se văd multe obiecte minuscule, ca nişte avioane. Avioane cu un singur loc, făcute din bambus şi lemn uşor, pe care le-ar putea construi oricine, în partea din spate au nişte motoare şi elice mici cât pumnul. Sumire strigă către pilotul cel mai apropiat, rugându-l s-o salveze de acolo, dar pilotul priveşte în altă parte.
Din cauza hainelor pe care le port nu mă poate vedea nimeni, îşi zice ea. E îmbrăcată cu un halat de spital lung şi alb. Se dezbracă şi rămâne goală. Aruncă halatul în

145
abisul de dincolo de uşă. Acesta pluteşte în vânt ca un suflet ce s-a desprins de trup şi se pierde în depărtări. Acelaşi vânt o învăluie pe Sumire şi-i mângâie părul pubian. Brusc, Sumire observă că toate avioanele mici care alunecau pe cer se transformaseră în libelule. Acum cerul e plin de libelule de toate culorile. Ochii lor sferici se învârt în toate părţile, sclipind, iar foşnetul aripilor creşte neîncetat, ca sonorul unui aparat de radio dat tot mai tare, devenind la un moment dat asurzitor. Sumire se aşază pe vine, cu ochii închişi, şi-şi astupă urechile.
Şi atunci se trezeşte.
Sumire îşi aminteşte visul acesta în cele mai mici detalii. Ar putea să-l şi picteze. Cu toate acestea, nu-şi poate aminti figura mamei sale, înghiţită de tunelul întunecat. Iar cuvintele pe care a încercat să i le spună mama s-au pierdut şi ele în eter. în pat, Sumire muşcă violent perna şi izbucneşte în plâns.
BĂRBIERUL NU MAI SAPĂ GROPI
După ce am avut acest vis, am luat o hotărâre importantă. Vârful târnăcopului meu, atât de muncit, va începe în sfârşit să muşte din stânca dură. Bang! Am de gând să-i spun deschis lui Miu ce vreau. Nu mai pot rămâne aşa, suspendată în gol. Nu mai pot trăi ca bărbierul fricos care sapă gropi în curtea din dos, şoptind în secret că o iubesc pe Miu. Dacă am să continuu aşa, am să dispar cu desăvârşire. Toate apusurile şi toate răsăriturile au să mă fure, bucăţică cu bucăţică. Nu după mult timp, viaţa mea va fi luată cu totul de curent şi am să devin neant.
Lucrurile sunt limpezi precum cristalul. Cristal, cristal.
Vreau s-o strâng în braţe pe Miu şi vreau să primesc îmbrăţişările ei. Am renunţat deja la prea multe lucruri
"**                                                                         
importante. Nu mai am nimic de dat. încă nu e prea târziu. Trebuie să fiu cu Miu. Trebuie s-o pătrund până în străfunduri si vreau să mă las pătrunsă de ea. Ca doi şerpi flămânzi şi lucitori.
Ce mă fac dacă Miu nu mă vrea?
Nu-mi rămâne decât să înghit realitatea.
„Când oamenii sunt împuşcaţi, sângerează."
Trebuie să curgă sânge. Trebuie să ascut cuţitul şi să-l înfig undeva în beregata câinelui. Nu-i aşa? Sigur că da!
Textul acesta este un mesaj pentru mine însămi, îl arunc asemenea unui bumerang şi el sfâşie depărtările întunecate, luând în zborul său viaţa unui cangur nevinovat, apoi se întoarce în mâna mea. Bumerangul care s-a întors nu mai e acelaşi cu cel care a plecat. Iar eu ştiu asta.
Bumerang, bumerang.
Capitolul 12 Documentul 2
E ora două şi jumătate după-amiaza. Afară totul e fierbinte şi orbitor ca în iad. Stâncile, cerul şi marea strălucesc la fel de alb. Dacă-mi opresc mai multă vreme privirea asupra lor, văd cum îşi înghit reciproc contururile şi cum încep să se topească şi să se amestece haotic. Toate vieţuitoarele fug de razele arzătoare şi se refugiază în umbra somnoroasă. Până şi păsările s-au oprit din zbor. în casă este însă o răcoare plăcută. Miu stă în camera de zi şi ascultă Brahms. Poartă o rochie de vară albastră, cu bretele subţiri, şi are părul alb prins la spate. Iar eu stau la birou, în camera mea, şi scriu acest text.
— Nu te deranjează muzica ? mă întreabă Miu.
— Brahms nu mă poate deranja, îi răspund eu.
încerc să-mi amintesc şi să reproduc povestea pe care mi-a spus-o Miu acum câteva zile în Burgundia. Nu mi-e uşor s-o fac. Mi-a povestit cu multe întreruperi, amestecând evenimentele şi neţinând cont de cronologia lor. Mi-e greu să înţeleg ce s-a petrecut înainte şi ce s-a petrecut după, care a fost cauza şi care efectul. Bineînţeles, ei nu-i găsesc nici o vină. Tăişul crud al conspiraţiei îngropate în străfundurile memoriei îi crestează carnea şi sângele îi piere din obraji pe măsură ce stelele dispar de pe cer, alungate de zorii ce apar deasupra viei.
A durat mult până am convins-o să-mi povestească. Am încurajat-o, am ameninţat-o, am mângâiat-o, am lăudat-o,
148

am ispitit-o. Am băut vin roşu şi am stat de vorbă până dimineaţa. Ţinându-ne de mână, am mers pe urmele amintirilor, analizându-le şi reconstruindu-le. Cu toate acestea, au rămas şi unele lucruri pe care Miu nu si le-a mai putut aminti. Ori de câte ori încerca să le pătrundă, o cuprindea confuzia şi avea nevoie de mai mult vin. în memoria ei erau terenuri alunecoase si n-am vrut să mergem mai departe. Am plecat de acolo în vârful picioarelor şi ne-am retras spre locuri mai sigure.
Am insistat să-mi spună povestea când am observat că-şi vopsea părul în negru. Miu e foarte atentă şi doar puţine persoane din anturajul ei ştiu că-şi vopseşte părul, dar eu am remarcat. Călătorind atât de mult alături şi fiind zi de zi împreună, nu mi-a fost greu. Sau poate că Miu n-a mai încercat să se ascundă. Dacă ar fi vrut, ar fi putut fi mai atentă. Poate că şi-a dat seama că, la un moment dat, tot aveam să aflu, sau poate că a vrut să ştiu. (Hm, asta nu e decât o presupunere.)
Am întrebat-o fără ocolişuri. Aşa sunt eu, nu pot să nu fiu directă. Ai mult păr alb? De când ţi-l vopseşti? De paisprezece ani, mi-a spus ea. Acum paisprezece ani am albit de tot. Ai avut vreo boală? Nu, mi-a răspuns Miu. Mi s-a întâmplat ceva, de aceea am albit. Complet, într-o singură noapte.
Voiam să ştiu ce i s-a întâmplat şi am implorat-o să-mi povestească. Vreau să ştiu totul despre tine, aşa cum şi eu îţi vorbesc despre mine fără ascunzişuri, i-am spus. Dar Miu a clătinat din cap tăcută. Nu mai povestise nimănui despre acel incident, nici măcar soţului ei. Era un secret pe care-l purtase cu sine timp de paisprezece ani.
Până la urmă am stat de vorbă toată noaptea. Am încercat s-o conving că, la un moment dat, fiecare lucru trebuie povestit. Dacă nu faci aşa, rămâi veşnic prizoniera secretului pe care-l porţi în suflet.

149
Miu m-a privit ca pe un peisaj îndepărtat, în ochii ei ceva s-a ridicat la suprafaţă, apoi, încet, s-a scufundat iar.
— Sunt perfect împăcată cu mine însămi si nu mă tulbură nimic din interior, a spus Miu. Ei sunt cei care trebuie să-şi regleze conturile, nu eu.
Nu reuşeam să pricep adevăratul sens al cuvintelor lui Miu si i-am spus-o deschis.
— Dacă îţi dezvălui şi ţie întâmplarea, o vom împărtăşi pe veci, nu-i aşa? Şi nu ştiu dacă e bine. Dacă dezleg acum gura sacului, s-ar putea să devii şi tu implicată în evenimente. Asta vrei? Vrei să afli nişte lucruri, când eu am sacrificat atât de multe tocmai ca să le uit?
Vreau, i-am răspuns. Vreau să împărtăşesc totul cu tine şi nu vreau să-mi ascunzi nimic.
Miu a luat o înghiţitură de vin şi a închis ochii. Ezita. S-a lăsat tăcerea, iar timpul a părut că-si pierde forma.
într-un târziu, s-a decis să-mi povestească. Puţin câte puţin, câte un fragment. Unele lucruri au prins viaţă de la sine, altele au rămas inerte până la sfârşit, între ele erau multe feluri de goluri şi omisiuni, dintre care unele erau pline de sens. Acum, ca narator, misiunea mea este să le adun atentă într-un tot.
POVESTEA DESPRE MIU ŞI ROATA CEA MARE
într-o vară, Miu a locuit o perioadă în Elveţia, într-un orăşel de lângă graniţa cu Franţa. Avea douăzeci şi cinci de ani şi studia pianul la Paris. Venise în acest orăşel la rugămintea tatălui ei, pentru a pune la punct o anumită afacere. Afacerea în sine era simplă şi n-a trebuit decât să ia masa într-o seară cu reprezentantul celeilalte firme şi să semneze contractul. I-a plăcut însă mult oraşul, care era foarte frumos, cu un lac şi un castel medieval pe malul lui. S-a gândit să petreacă aici mai mult timp şi, întâmplător, într-un sat vecin tocmai avea loc un festival muzical. Dacă închiria o maşină, putea merge la concerte în fiecare zi.
150                                                                         Haruki Murakatni
A avut norocul să găsească un apartament gata mobilat şi disponibil pentru închiriere pe termen scurt, într-o clădire mică şi drăguţă aflată pe un deal de la marginea oraşului. Avea o vedere superbă şi în apropiere exista un loc unde putea să exerseze la pian. Chiria nu era mică, dar îl putea ruga pe tatăl său s-o ajute.
Miu şi-a început vacanţa liniştită. Mergea la festivalul muzical, se plimba prin împrejurimi şi, în scurtă vreme, a cunoscut multă lume. A descoperit un mic restaurant şi o cafenea care i-au plăcut. De la fereastra apartamentului ei se vedea un parc de distracţii cu o roată mare în centrul său. Cabinele cu uşi viu colorate păreau legate pe vecie de roata imensă şi se învârteau încet, urcând până la cer, apoi coborând din nou spre pământ. Normal. Roata cea mare nu merge nicăieri, doar urcă şi coboară. Cu toate acestea, din cine ştie ce motiv, le creează oamenilor o plăcere magică.
Când se lăsa seara, roata era acoperită de sute de luminiţe. Chiar şi după ce se termina programul şi era oprită, continua să strălucească până în zori, de parcă se lua la întrecere cu stelele de pe cer. Miu îşi punea scaunul lângă fereastră, asculta muzică la radio şi nu se mai sătura privind-o cum urcă şi coboară sau cum tronează încremenită deasupra lumii, ca un monument.
în acel oraş, Miu a făcut cunoştinţă cu un bărbat atrăgător de aproximativ cincizeci de ani şi de neam latin. Era înalt şi avea un nas frumos, iar părul îi era drept şi negru. Intr-o zi, la cafenea, bărbatul s-a apropiat de ea şi a între-bat-o de unde venea. Din Japonia, i-a răspuns Miu şi au început să discute. Bărbatul se numea Ferdinando, era originar din Barcelona, se stabilise în acel orăşel cu cinci ani în urmă şi se ocupa cu designul de mobilier.
Avea un mod foarte plăcut de a vorbi şi glumea tot timpul. Au stat de vorbă câtva timp, apoi s-au despărţit. S-au întâlnit din nou la cafenea două zile mai târziu. Miu
                                                                      151
a aflat că divorţase si acum trăia singur. Bărbatul i-a povestit că plecase din Spania pentru a începe o viată nouă. Cu toate acestea, lui Miu îi displăcea ceva din comportamentul lui. Avea impresia că bărbatul îi voia trupul. I-a simţit dorinţa sexuală şi i s-a făcut frică. A decis să evite acea cafenea.
Chiar şi aşa, i se întâmpla des să-l întâlnească pe Ferdinando în oraş şi asta o făcea să se întrebe dacă nu cumva o urmărea. Poate că totuşi nu era decât o simplă iluzie, într-un orăşel atât de mic, nu e deloc nefiresc să dai la tot pasul peste cunoscuţi. De fiecare dată, Ferdinando îi zâmbea si o saluta cu căldură, iar Miu îi răspundea la salut. Incec-încet, teama i s-a strecurat în suflet. Liniştea de care se bucurase până acum începuse să-i fie spulberată de acest Ferdinando. Un presentiment îi umbrea vacanţa liniştită, ca o notă falsă la începutul unei piese muzicale.
Acesta nu era decât începutul. După zece zile petrecute acolo, Miu a fost cuprinsă de un sentiment de claustrare. Oraşul cel frumos şi curat până în ultimul colţişor i se părea acum îngust la minte şi ipocrit. Oamenii erau amabili şi prietenoşi, dar Miu începuse să simtă o discriminare invizibilă având-o ca obiect pe ea, o asiatică. Vinul care i se servea la restaurant îi lăsa un gust neplăcut. A găsit viermi în legumele pe care le-a cumpărat. Concertele de la festivalul muzical erau lipsite de vlagă. Nu reuşea să se concentreze asupra muzicii. Chiar şi apartamentul care-i plăcuse atât de mult la început, acum devenise o cămăruţă lipsită de gust dintr-o casă de la ţară. Foarte multe lucruri îşi pierduseră strălucirea iniţială. Umbra rău-prevestitoare se tot întindea şi Miu ajunsese să nu-şi mai poată lua gândul de la ea.
Serile tot suna telefonul. Miu ridica receptorul şi răspundea, dar celălalt închidea brusc. S-a întâmplat aşa de mai multe ori. Bănuia că e Ferdinando, dar ce dovadă avea ? Şi cum de-i aflase numărul ? Telefonul era un model
152

vechi şi nu putea fi deconectat. Miu a început să ia pastile, pentru că nu mai reuşea să adoarmă, îi pierise şi pofta de mâncare.
Voia să plece de acolo, dar, fără să înţeleagă de ce, simţea că nu se poate rupe de oraş. Şi-a găsit tot felul de justificări: plătise chiria în avans pe o lună, îşi cumpărase abonament pentru întreaga durată a festivalului, subînchi-riase apartamentul ei de la Paris pe toată perioada verii. încerca să se convingă că nu putea părăsi încă oraşul. Mai mult, în realitate nici nu i se întâmplase nimic rău. Nimeni nu se purtase urât cu ea. Nimeni n-o rănise în vreun fel. Era doar mai sensibilă şi mai uşor iritabilă.
într-o seară, cam la două săptămâni după ce sosise în oraş, a luat cina într-un restaurant din apropiere, la care mergea des. Când a terminat masa, a simţit nevoia să ia aer şi s-a hotărât să facă o plimbare mai lungă. Mergea cufundată în gânduri, bătând stradă după stradă. Paşii au purtat-o spre parcul de distracţii în care era roata cea mare. Se auzea o muzică antrenantă, amestecată cu strigătele de invitaţie ale comedianţilor şi cu voci de copii. Cei mai mulţi dintre vizitatori erau localnici, familii sau cupluri de îndrăgostiţi. Miu şi-a amintit că tatăl ei o dusese o dată, în copilărie, într-un parc de distracţii. Nu uitase nici până azi parfumul jachetei de tweed a tatălui ei când se dăduseră în ceştile rotitoare şi ea se ţinuse strâns de mâneca tatălui său pe tot timpul cursei. Pentru Miu cea mică, parfumul acela era un semn aducător de linişte, venit din lumea îndepărtată a adulţilor. Brusc, i s-a făcut dor de tatăl ei.
Aşa, de amuzament, şi-a cumpărat un bilet şi a intrat în parcul de distracţii. Parcul era plin de tarabe şi barăci, într-una dintre ele se trăgea la ţintă, în alta erau arătaţi şerpi nemaivăzuţi, în alta se ghicea în stele. O femeie aşezată în faţa unui glob de cristal i-a făcut semn cu mâna,

153
invitând-o să intre. „Pofteşte, domnişoară, am ceva foarte important să-ţi spun. Soarta e pe cale să ţi se schimbe." Miu a surâs şi şi-a continuat drumul.
Şi-a cumpărat o îngheţată şi s-a aşezat pe o bancă s-o mănânce, privind trecătorii, îşi simţea sufletul la mii de kilometri distanţă de forfota bâlciului. Un bărbat s-a apropiat de ea şi a început să-i vorbească în germană. Avea în jur de treizeci de ani, era mic de statură, blond şi cu mustaţă, genul de bărbat căruia îi stătea bine în uniformă. Miu a clătinat din cap şi, zâmbindu-i, i-a arătat ceasul. „Aştept pe cineva", i-a explicat în franceză. Vocea îi suna subţire şi îndepărtată. Bărbatul n-a replicat nimic, i-a zâmbit, a salutat-o fluturând uşor din mână şi s-a îndepărtat.
Miu s-a ridicat de pe bancă şi si-a continuat plimbarea, fără un ţel anume. Aproape de ea, cineva a tras la ţintă şi a nimerit unul dintre baloane. Mai încolo, un urs dansa în două picioare. Se auzea şi o orgă cântând Dunărea albastră. Miu şi-a ridicat privirile şi a văzut roata cea mare învârtindu-se spre cer. Ce-ar fi să mă urc şi eu? Şi să-mi privesc apartamentul din roată, invers decât de obicei, se gândi Miu. Din întâmplare, în geantă îi rămăsese un binoclu de teatru pe care-l folosea la festival când avea locul departe de scenă. Era un binoclu mic, dar suficient de puternic ca să răzbată până în interiorul apartamentului.
Miu şi-a cumpărat un bilet pentru roată, „închidem în scurtă vreme, domnişoară", i-a spus bătrânul de la ghişeu, privind în jos, de parcă vorbea singur. Omul a clătinat din cap. „Asta e ultima tură. Aveţi timp să vă daţi o dată şi atât." Avea barba complet albă şi mustaţa îngălbenită de tutun. A tuşit şi obrajii i s-au înroşit ca arşi de crivăţ.
— O dată mi-e de-ajuns, i-a răspuns Miu.
A luat biletul şi s-a urcat pe platformă.
154

Acolo nu mai era nimeni. S-a uitat în jur şi a remarcat că nici în cabine nu era nimeni. Se învârteau pe cer din inerţie, goale, de parcă lumea însăşi se apropia de sfârşit.
De cum s-a urcat în cabina roşie şi s-a aşezat pe bancă, bătrânul de la ghişeul de bilete a venit şi i-a închis uşa, încuind-o pe dinafară. O măsură de siguranţă, probabil. Roata a început să tremure din încheieturi, ca un animal bătrân abia trezit şi s-a pus în mişcare. Pe măsură ce cabina se înălţa, barăcile înghesuite din parc se vedeau tot mai mici. în acelaşi timp, luminiţele oraşului au invadat întunericul cerului, în partea stângă se zărea lacul oglindind liniştit luminile bărcilor de agrement, iar pe munţii din jur se distingeau, ici şi colo, luminile din sate. Miu a simţit cum frumuseţea îi învăluie treptat inima.
Se vedea şi dealul de la marginea oraşului, unde se afla apartamentul ei. Miu a potrivit lentilele binoclului, căutân-du-şi casa, dar nu i-a fost uşor s-o găsească. Roata se mişca în continuare, purtând-o pe Miu tot mai sus. Grăbită, s-a uitat prin binoclu în toate direcţiile, dar tot n-a putut repera clădirea printre atâtea altele asemănătoare. Cabina a trecut de punctul cel mai înalt şi şi-a început coborârea. Miu a găsit în sfârşit casa. Asta e! Şi totuşi clădirea avea prea multe ferestre. Lumea stătea cu geamurile deschise, bucurându-se de aerul răcoros al serii. Miu a plimbat binoclul de la fereastră la fereastră şi în sfârşit a găsit cea de-a doua cameră din dreapta, de la etajul al treilea. Dar acum ajunsese deja aproape de pământ şi vederea îi era blocată de zidul altor clădiri. Ce păcat! încă două secunde şi ar fi reuşit să vadă până în interiorul apartamentului ei.
Cabina s-a apropiat încet de platforma de la sol. Miu a dat să deschidă uşa şi să coboare, dar uşa nu s-a deschis. Şi-a amintit că bătrânul o încuiase pe dinafară şi l-a căutat cu privirea în ghereta de la intrare, însă bătrânul nu era acolo. Nu era nicăieri. Iar ghereta era cufundată în

155
întuneric. Miu s-a gândit să strige şi să cheme pe cineva, dar nu era nici ţipenie de om în jur. Brusc, roata a început din nou să urce. Of, Doamne, a oftat Miu. Ce s-o fi întâmplat? Probabil că bătrânul s-a dus la toaletă şi n-a apucat să se întoarcă la timp. Nu-i rămânea decât să mai dea o tură cu roata.
Asta e, şi-a spus ea. Neatenţia bătrânului îi dădea o nouă şansă de a ajunge sus şi de data asta, era hotărâtă să-şi repereze camera la timp. A scos capul pe fereastră, ţinând binoclul strâns în mâini. Pentru că ştia deja în ce direcţie să privească, acum şi-a recunoscut clădirea fără greutate. Fereastra era deschisă şi luminile rămăseseră aprinse (nu-i plăcea să fie întuneric în cameră când venea acasă şi oricum intenţionase să se întoarcă imediat după masă).
I se părea ciudat să-şi privească apartamentul prin binoclu de la o asemenea distanţă. Simţea un fel de vinovăţie, de parcă s-ar fi uitat pe furiş la cineva. Dar eu nu sunt acolo, ci aici. Normal. Telefonul e pe masă. Dacă aş avea cum, mi-ar plăcea să-mi dau telefon. Pe birou e scrisoarea pe care am început-o mai devreme. Mi-ar plăcea să o pot citi de aici. Bineînţeles, nu avea însă cum să vadă atâtea detalii.
Cabina tocmai depăşise punctul cel mai înalt şi-şi începuse coborârea când s-a oprit brusc, cu zgomot. Miu s-a izbit de perete, fiind cât pe ce să scape binoclul din mână. Huruitul motorului care punea roata în mişcare a încetat şi totul a fost învăluit de o linişte nefirească. Au dispărut până şi acordurile muzicale din fundal. Cele mai multe barăci aveau luminile stinse. Miu şi-a încordat auzul, dar n-a perceput nimic, în afară de adierea vântului. Totul era cufundat în tăcere. Nu se mai auzeau nici strigătele comedianţilor, nici râsetele copiilor, în primele clipe, Miu n-a
156

înţeles ce se întâmplase, dar n-a durat mult până să-şi dea seama: uitaseră de ea şi plecaseră.
S-a aplecat pe fereastra pe jumătate deschisă şi s-a mai uitat o dată în jos. A văzut că se afla la o înălţime foarte mare. S-a gândit să strige după ajutor, dar şi-a dat seama că n-ar fi auzit-o nimeni. Era mult prea sus si nici n-avea o voce suficient de puternică.
Unde s-o fi dus bătrânul ? Cu siguranţă că era beat, şi-a spus Miu. Fără nici o îndoială, judecând după faţa lui roşie, după respiraţie şi vocea răguşită. Era beat şi a oprit motorul, uitând că m-a lăsat să mă urc în roată. Acum probabil că e printr-o cârciumă, bea bere sau gin, se îmbată şi mai tare şi uită de toate. Miu şi-a muşcat buzele. S-ar putea să n-aibă cum să scape de aici până a doua zi la prânz. Sau poate chiar până seara? Nu ştia la ce oră se deschidea parcul de distracţii.
Era o seară răcoroasă, chiar dacă era în toiul verii. Miu nu purta decât o bluză subţire şi o fustă scurtă din bumbac, începuse să bată vântul. S-a mai aplecat o dată pe fereastră şi a privit înspre pământ. Luminiţele continuau să se împuţineze. Din câte se părea, angajaţii terminaseră lucrul şi plecau acasă. Totuşi ar fi trebuit să mai rămână cineva. Măcar paznicii. Miu a tras adânc aer în piept şi a strigat din toate puterile „Ajutoooooor l", apoi s-a oprit să asculte atentă. A făcut aşa de mai multe ori, dar n-a primit nici un răspuns.
A scos din geantă un carneţel, a rupt o filă şi a scris pe ea în franceză „Am rămas închisă în roata cea mare din parcul de distracţii. Vă rog, ajutaţi-mă!", apoi i-a dat drumul pe fereastră. Foaia de hârtie a fost purtată de vânt către oraş. Cu puţin noroc, poate că avea să ajungă până acolo. Şi totuşi, chiar presupunând că cineva ar fi găsit mesajul, oare chiar ar fi crezut că-i adevărat? Miu a rescris mesajul pe altă filă, adăugându-şi numele şi adresa. Aşa era mai greu de crezut că ar fi fost vorba de o glumă

157
proastă şi avea mai multe şanse să fie luată în serios. A scris acelaşi mesaj pe mai mult de jumătate din filele carneţelului şi le-a aruncat pe toate pe fereastră.
Brusc, i-a venit o idee: a scos portofelul din geantă, l-a golit de conţinut, lăsând numai o bancnotă de zece franci, şi a pus înăuntru un bileţel pe care scrisese: „Deasupra capului dumneavoastră, în roată, a rămas închisă o femeie. Ajutaţi-o!" A aruncat portofelul jos, direct sub roată, dar n-a văzut exact locul în care căzuse şi nici zgomotul impactului n-a ajuns până la ea. A folosit în acelaşi fel şi portofelul pentru mărunţiş: a pus în el un alt bileţel şi l-a aruncat jos.
Miu s-a uitat la ceasul de la mână: era ora zece şi jumătate. S-a apucat să verifice lucrurile pe care le avea în geantă : o trusă simplă de machiaj şi o oglinjoară, paşaportul, cheile de la apartament şi de la maşina închiriată, un briceag, ochelarii de soare, trei biscuiţi ambalaţi în celofan şi o carte în franceză. Tocmai luase cina, aşa că n-avea de ce să i se facă foame prea curând. Fiind răcoare, n-avea să-i fie nici sete. Din fericire, deocamdată n-avea nevoie să meargă la toaletă.
S-a aşezat pe bancheta de plastic si şi-a sprijinit capul de perete. A început să se gândească la tot felul de lucruri, deşi acum era prea târziu. De ce a trebuit să vină în parcul de distracţii şi să se suie în roata cea mare ? De ce nu s-a întors direct acasă după cină? Ar fi fost acum la ea în apartament, relaxându-se într-o baie fierbinte, apoi ar fi citit în pat, ca de obicei. De ce oare nu procedase aşa ? Şi cum de angajase conducerea parcului de distracţii un bătrân atât de neglijent?
Roata a scârţâit în bătaia vântului. Ca să se ferească de aerul rece, Miu a încercat să închidă fereastra, dar n-a reuşit s-o clintească nici măcar un centimetru. A renunţat şi s-a aşezat pe jos, părându-i rău că nu se îmbrăcase mai gros. Fusese cât pe ce să-şi arunce pe umeri un pulover
158

subţire când plecase de acasă, dar noaptea de vară se anunţa foarte plăcută, iar restaurantul era doar la trei străzi de apartamentul ei. La momentul respectiv nici nu-şi imaginase că avea să meargă în parcul de distracţii şi să se urce în roata cea mare. Toate-i merseseră pe dos.
Ca să se simtă mai confortabil, şi-a scos ceasul, brăţara de argint şi cerceii în formă de scoică şi le-a pus pe toate în geantă, apoi s-a ghemuit într-un colţ al cabinei, dorin-du-şi să adoarmă şi să nu se mai trezească până dimineaţa. Cum era însă de aşteptat, n-a reuşit să adoarmă, îi era frig şi teamă. Răbufnirile vântului făceau roata să se clatine. A închis ochii şi, trecându-şi degetele peste o claviatură imaginară, a început să cânte Sonata în do minor de Mozart. Fără vreun motiv anume, chiar şi după atâţia ani, ţinea minte perfect piesa, învăţată în copilărie. Pe la mijlocul celei de-a doua părţi a luat-o toropeala şi, într-un final, a adormit.
Nu-şi dădea seama cât dormise. Probabil că nu foarte mult. A deschis brusc ochii şi în prima clipă n-a ştiut unde se afla. încet-încet, şi-a amintit: rămăsese închisă în roata cea mare. A scos ceasul din geantă şi a văzut că de-abia trecuse de miezul nopţii. S-a ridicat încet de pe podea. Dormise într-o poziţie neobişnuită şi o dureau toate articulaţiile. A căscat de câteva ori, s-a întins şi şi-a frecat încheieturile mâinilor.
Ştia că nu va adormi la loc prea curând şi, ca să-şi omoare timpul, a scos cartea din geantă şi s-a apucat să citească. Era un roman poliţist pe care de-abia îl cumpărase de la o librărie din oraş. Din fericire, roata rămânea luminată toată noaptea, însă după câteva pagini şi-a dat seama că nu reţinea nimic din ce citea. Ochii îi urmăreau conştiincioşi fiecare rând, dar mintea îi era în altă parte.
Miu a renunţat la citit şi a pus cartea deoparte, apoi şi-a ridicat capul şi a privit cerul întunecat. Nici o stea nu licărea prin norii subţiri. Luna nouă nu se vedea nici ea.

159
Din cauza luminii de afară, faţa lui Miu se reflecta ciudat în fereastra cabinei. Miu şi-a privit chipul îndelung, şoptin-du-şi în sine: „Până la urmă are să se termine. Vino-ţi în fire. Mai târziu ai să-ţi aminteşti de seara asta şi ai să râzi. Auzi, să rămâi încuiată în roata cea mare dintr-un parc de distracţii elveţian!"
Şi totuşi, n-avea să râdă niciodată la amintirea acelei seri. Povestea abia de-aici începe.
După puţin timp, Miu a luat binoclul şi s-a uitat din nou spre camera ei. Totul era ca înainte. Ce-ai fi vrut? şi-a spus si a zâmbit în sinea ei.
A îndreptat binoclul spre celelalte apartamente din clădire. Era trecut de miezul nopţii şi aproape toată lumea se culcase. Mai mult de jumătate din ferestre erau întunecate. Câţiva locatari mai erau însă treji, cu luminile aprinse. Cei de la etajele de jos, grijulii, aveau perdelele trase; cei de sus îşi lăsaseră liniştiţi geamurile deschise, invitând în case răcoarea nopţii. N-aveau de ce să se ascundă. Cum şi-ar putea imagina că stă cineva în miez de noapte, sus, în roata cea mare, şi-i priveşte prin binoclu ? Pe Miu n-o amuza foarte tare să fie martora vieţilor lor private, şi şi-a îndreptat iar binoclul spre camera ei goală. Dintr-o dată a tresărit surprinsă, cu respiraţia tăiată: în dormitorul ei era un bărbat dezbrăcat! Nu se poate, am greşit camera, şi-a spus, şi a mişcat binoclul în sus şi-n jos, căutându-şi fereastra. Nu se înşelase: era într-adevăr camera ei. Recunoştea mobila şi vaza de pe masă şi tabloul de pe perete. Bărbatul era Ferdinando. Fără nici o îndoială. Acel Ferdinando. Complet dezbrăcat şi aşezat pe patul ei. Pe piept şi pe burtă avea mult păr negru, iar penisul lung îi atârna fără vlagă, ca un animal adormit.
Ce-o fi căutând bărbatul acela în camera mea ? îşi simţea fruntea umplându-i-se de broboane de sudoare. Cum de a reuşit să intre ? Nu-şi putea explica. Era cuprinsă tot mai tare de iritare şi confuzie. A văzut apoi şi o femeie ce
160

purta o bluză albă cu mâneci scurte şi o fustă scurtă albastră de bumbac. O femeie ?! Miu a apucat strâns binoclul şi şi-a încordat privirile.
Femeia era chiar Miu.
Mintea i-a stat în loc. Eu sunt aici şi mă uit prin binoclu la mine-n cameră. Iar în cameră mă aflu tot eu. Miu a reglat iar şi iar focarul lentilelor, dar se vedea în continuare pe sine însăşi, îmbrăcată cu exact aceleaşi haine pe care le purta aici şi acum. Ferdinando a luat-o în braţe pe Miu cea din cameră şi a dus-o către pat. Apoi, săru-tând-o, a dezbrăcat-o încet. I-a scos bluza, i-a desfăcut sutienul, i-a scos şi fusta şi, sărutându-i gâtul, i-a mângâiat sânii. Puţin mai târziu i-a scos chiloţeii, cu o singură mână. Erau chiar cei pe care îi purta acum. Miu a simţit că se înăbuşă. Ce se petrecea?
într-o clipă, penisul lui Ferdinando s-a înălţat dur. Un penis uriaş, cum nu mai văzuse în viaţa ei. Ferdinando i-a apucat mâna şi a făcut-o să-l atingă, apoi a mângâiat-o pe tot trupul cu mâinile şi buzele. Nu se grăbea. Iar ea nu-i opunea rezistenţă, ci se lăsa pradă mângâierilor lui, părând că savurează clipele de voluptate. Din când în când întindea mâna şi, la rândul său, mângâia penisul lui Ferdinando. în cele din urmă i s-a dăruit.
Miu nu-şi putea dezlipi ochii de la acea scenă oribilă. I se făcuse greaţă. Gâtul îi era atât de uscat, încât nici nu putea înghiţi, îi venea să vomite. Totul i se părea grotesc de exagerat, ca într-o alegorie medievală. Probabil că o fac special, s-a gândit Miu, pentru că ştiu că sunt priviţi. Dar nu-şi putea lua ochii de la ei.
Pauză.
Şi ce s-a întâmplat mai departe?
Miu nu mai ştie ce s-a întâmplat. Amintirile ei se întrerup aici.

161
Nu-mi pot aduce aminte, a spus Miu încet, ascunzându-şi obrajii în palme. Tot ce ştiu este că a fost o experienţă cumplită. Eu eram aici şi, în acelaşi timp, eram dincolo. Iar bărbatul acela mi-a făcut dincolo tot ce-a vrut.
Cum adică „tot ce-a vrut"?
Nu-mi pot aminti. Mi-a făcut cu siguranţă tot ce a vrut, dincolo, în timp ce eu eram încuiată în cabină. Nu mi-e frică de sex şi am avut o perioadă în care am făcut dragoste în voie. Dar ce s-a petrecut acolo a fost cu totul si cu totul altceva. A fost ceva obscen şi lipsit de sens, menit numai să mă maculeze. Ferdinando a recurs la toate mijloacele ca să mă pângărească. Şi-a folosit penisul lui uriaş si degetele (deşi asta nu părea să mă deranjeze pe mine, cea de dincolo). Iar în final nici măcar nu mai era Ferdinando.
în final nu mai era Ferdinando ? am întrebat-o pe Miu, uitându-mă la ea. Dacă nu era el, atunci cine era?
Nu ştiu. Nu-mi pot aminti. Dar la sfârşit nu mai era Ferdinando. Sau poate că nici nu fusese el de la bun început.
Când şi-a recăpătat cunoştinţa, Miu se afla într-un pat de spital, îmbrăcată numai cu o cămaşă de noapte albă. O dureau toate încheieturile. Doctorii i-au explicat ce se întâmplase : dimineaţa devreme, un angajat al parcului de distracţii a dat peste portofelul ei la baza roţii şi a înţeles ce se petrecuse. Au coborât repede cabina şi au chemat o ambulanţă. Miu zăcea pe podeaua cabinei ca frântă în două, fără cunoştinţă. Părea că suferise un şoc puternic. Pupilele nu-i reacţionau normal, avea câteva julituri pe mâini şi pe faţă, iar bluza îi era pătată de sânge. A fost dusă la spital şi i s-au acordat primele îngrijiri. Nimeni nu-şi putea da seama cum de se rănise, dar, din fericire, nici una dintre răni nu avea să-i lase cicatrice. Poliţia îl cerceta pe bătrânul supraveghetor, care nu-şi amintea s-o fi urcat pe Miu în roată cu puţin înainte de ora închiderii.
162

A doua zi au venit la spital nişte poliţişti şi i-au pus o mulţime de întrebări, dar n-a fost în stare să le răspundă cum trebuie. Când i-au văzut fotografia din paşaport, au ridicat din sprâncene cu o expresie uimită, de parcă ar fi băut ceva cu un gust neaşteptat, apoi au întrebat-o stânjeniţi: „Mademoiselle, nu vă supăraţi, dar chiar aveţi douăzeci şi cinci de ani ?" Sigur, le-a răspuns Miu, aşa cum scrie şi în paşaport. Nu înţelegea de ce-i puneau o asemenea întrebare.
Puţin mai târziu însă, când s-a dus la toaletă ca să se spele pe faţă şi s-a uitat în oglindă, a înţeles: părul îi albise complet, ca zăpada proaspăt aşternută, în prima clipă a crezut că se uită la altcineva şi s-a întors brusc, dar în spatele ei nu era nimeni. S-a mai uitat o dată în oglindă şi a înţeles brusc că ea era cea cu părul alb. Şocată, a leşinat şi a căzut.
Apoi Miu dispare.
— Eu am rămas aici, pe lumea asta, dar cealaltă Miu -sau jumătate din mine - a trecut dincolo, luând cu sine părul meu negru, dorinţa mea sexuală, menstruaţia şi ovulaţia, poate chiar şi dorinţa de a trăi. Ceea ce vezi este jumătatea mea rămasă aici. Aşa simt eu de foarte multă vreme: demult, în roata cea mare dintr-un orăşel din Elveţia, dintr-un motiv pe care nu-l înţeleg, m-am rupt în două pentru totdeauna. Poate că a fost de fapt un fel de tranzacţie. Nu mi se pare că mi s-a furat ceva ce-mi aparţinea, pentru că sunt convinsă că jumătatea cealaltă continuă să existe dincolo. Nu mă desparte de cealaltă Miu decât suprafaţa subţire a unei oglinzi. Şi totuşi n-am să reuşesc niciodată să răzbesc de partea cealaltă. Niciodată.
Miu şi-a muşcat uşor unghiile.
— De fapt, „niciodată" e prea mult spus. Nu ? Poate c-o să avem şansa de a ne reîntâlni şi de a redeveni una. Rămâne totuşi o problemă fundamentală: de care parte a oglinzii sunt eu, cea adevărată? Nu pot să-mi dau seama. Adevărata Miu - sunt eu, cea care s-a dăruit lui Ferdinando,

163
sau cea care îl urăşte de moarte? Mi-e frică să emit o judecată.
Când au reînceput cursurile, după vacanţa de vară, Miu nu s-a mai întors la facultate. A renunţat la studiile în străinătate şi a revenit în Japonia. Nu s-a mai atins niciodată de claviatura unui pian. O părăsise puterea necesară creaţiei, în anul următor, tatăl ei a murit şi a fost nevoită să preia compania.
— M-a şocat într-adevăr faptul că n-arn mai putut cânta la pian, dar a fost mai puţin dureros decât mă aşteptam. Bănuiam că aşa urma să se întâmple, mai devreme sau mai târziu, în orice caz, a spus Miu, surâzând, lumea e plină de pianişti. Sunt suficienţi douăzeci de pianişti de vârf. Intră într-un magazin de discuri, uită-te la diversele interpretări la Waldstein sau Kreisleriana şi ai să vezi că am dreptate. Repertoriul clasic e limitat. La fel şi spaţiul pentru CD-uri de pe rafturile magazinelor. Douăzeci de pianişti de mare clasă sunt suficienţi pentru întreaga lume muzicală. Retragerea mea n-a fost o mare pierdere.
Miu şi-a răsfirat degetele şi şi-a întors mâinile pe o parte si pe alta de mai multe ori, ca şi cum ar fi vrut să-şi verifice amintirile.
— La un an după ce m-am stabilit în Franţa, am remarcat un lucru uimitor: pianişti care aveau o tehnică mai slabă decât a mea şi care-si dedicau mai puţin timp studiului reuşeau să mişte inima publicului cu mult mai uşor decât mine. Prin asta mă şi învingeau la concursuri, în finală. La început am crezut că era o greşeală, dar acelaşi lucru s-a repetat de mai multe ori şi m-am simţit adânc rănită. Mi se părea nedrept. Cu timpul, am ajuns să înţeleg faptul că îmi lipsea ceva, nu ştiu exact ce, dar în orice caz ceva fundamental. Cred că nu aveam profunzimea necesară pentru a crea o muzică emoţionantă. Cât am stat în Japonia, nu mi-am dat seama de asta: la concursuri nu mă întrecea nimeni şi eram prea ocupată pentru a-mi analiza
164

stilul cu un ochi critic. Când am ajuns însă la Paris, între atâţia pianişti talentaţi, mi-a devenit tot mai clar, precum ceaţa care se risipeşte pe măsură ce soarele se înalţă pe cer. Miu a oftat, apoi şi-a înălţat capul şi a surâs.
— M-am obişnuit încă de mică să-mi fac propriile reguli, fără să mă las influenţată de lumea din jur, şi să le urmez fără abatere. Eram independentă şi serioasă. M-am născut în Japonia, am mers la şcoală în Japonia, am crescut jucân-du-mă cu prieteni japonezi. Sufleteşte, eram la fel de japoneză ca toţi ceilalţi, dar aveam altă naţionalitate. Practic, Japonia va fi întotdeauna pentru mine o ţară străină. N-am avut nişte părinţi cicălitori, dar mi-au repetat de când mă ştiu că eu sunt străină în ţara asta. Aşa am decis că, dacă voiam să supravieţuiesc, trebuia să devin mai puternică.
Miu a continuat pe un ton liniştit:
— Bineînţeles, a deveni mai puternic nu e în sine un lucru rău. Cu toate astea, dacă stau şi mă gândesc, mă obişnuisem prea tare să fiu puternică şi nu căutam să-i înţeleg pe cei slabi. Mă obişnuisem prea tare să fiu fericită şi nu-i înţelegeam pe cei nefericiţi. Eram sănătoasă şi nu cunoşteam durerea celor bolnavi. Când vedeam pe cineva că are probleme sau că nu poate merge mai departe, credeam că nu se străduia suficient de tare. Pe cei care se plângeau îi consideram leneşi. Viziunea mea asupra vieţii era clară şi practică, dar îmi lipsea căldura sufletească. Iar în jurul meu nu era nimeni care să-mi atragă atenţia asupra acestui lucru.
Mi-am pierdut virginitatea la şaptesprezece ani, iar apoi am făcut dragoste cu foarte mulţi bărbaţi. Am avut destui prieteni, dar nu de puţine ori m-am culcat şi cu bărbaţi pe care de-abia îi cunoscusem. Niciodată însă n-am iubit cu adevărat, din adâncul inimii. Cinstit vorbind, n-am prea avut timp. Nu eram preocupată decât de cariera mea de pianistă şi n-aş fi conceput câtuşi de puţin să mă abat de la drumul pe care mi-l alesesem. Când mi-am dat seama că-mi lipsea ceva, era deja prea târziu.

165
Şi-a mai răsfirat o dată degetele în faţa ochilor şi a rămas puţin pe gânduri.
— într-un anumit sens, eu însămi am provocat ceea ce mi s-a întâmplat în Elveţia, acum paisprezece ani. Câteodată aşa cred.
Miu s-a căsătorit la douăzeci şi nouă de ani. După incidentul din Elveţia, n-a mai simţit niciodată dorinţa sexuală şi nici n-a mai putut avea vreodată o relaţie fizică. Ceva din interiorul ei s-a stins pe vecie. Acesta a fost singurul lucru pe care i l-a dezvăluit viitorului ei soţ. De aceea nu mă pot mărita cu nimeni, i-a explicat Miu. Dar el o iubea si-şi dorea să-şi petreacă viaţa alături de ea, bucurându-se cât se putea, chiar dacă n-aveau să împărtăşească niciodată o relaţie fizică. Miu n-a găsit nici un motiv suficient de puternic pentru a-l refuza. Se cunoşteau din copilărie şi-l îndrăgise dintotdeauna. Oricum ar fi fost, nu se vedea petrecându-si viaţa lângă altcineva. Apoi, privind dintr-o perspectivă practică, şi pentru bunul mers al afacerilor companiei era foarte important să fie căsătorită.
Miu şi-a continuat povestea:
— Mă întâlnesc cu soţul meu numai la sfârşit de săptămână, dar lucrurile merg foarte bine. Suntem buni prieteni, ne înţelegem reciproc şi, ca parteneri de viaţă, reuşim să petrecem împreună nişte clipe foarte plăcute. Ne povestim vrute şi nevrute şi avem încredere unul în celălalt. Nu ştiu cum şi unde îşi rezolvă nevoile sexuale, dar nici nu mă interesează, în orice caz, în relaţia noastră sexul este inexistent. Nici măcar nu ne atingem, îmi pare rău, dar nu vreau să-l ating. Pur şi simplu nu vreau.
Epuizată de atâta povestit, Miu şi-a cuprins faţa în palme. Afară se crăpa de ziuă.
— Eram vie în trecut, sunt vie şi acum, când stăm de vorbă. Dar cea de aici nu sunt eu, cea adevărată, în faţa ochilor tăi nu e decât o umbră a ceea ce am fost eu în trecut. Tu trăieşti cu adevărat; eu nu. Chiar şi cuvintele pe care le rostesc acum sună goale, ca un ecou.
166

îmi petrec tăcută braţul pe după umerii lui Miu. Nu găsesc cuvintele potrivite, drept pentru care o îmbrăţişez şi rămânem aşa.
O iubesc pe Miu. Pe Miu cea de aici, bineînţeles. Dar o iubesc la fel de mult si pe Miu cea de dincolo. Când mi-am dat seama de asta, am simţit cum sufletul mi s-a rupt în două, cu un trosnet clar. Ruptura din Miu se prelungeşte în mine. O simt foarte acut şi ştiu că nu am de ales.
Mă întreb un singur lucru: dacă lumea de aici, în care se află Miu, nu este lumea reală (cu alte cuvinte, dacă aici e de fapt dincolo), atunci eu, cea care împart acelaşi timp şi spaţiu cu ea, eu cine sunt?
Capitolul 13
Am citit ambele fişiere de câte două ori, întâi la repezeală, apoi pe îndelete, şi mi le-am întipărit în minte, atent la cele mai mici detalii. Amândouă fuseseră compuse de Sumire: erau multe expresii şi întorsături de frază pe care numai ea le-ar fi putut folosi. Deşi textele aveau un ton oarecum diferit de cel obişnuit la Sumire şi lăsau să transpară o reţinere, o anumită distanţă, nu încăpea îndoială că fuseseră scrise de ea.
După o clipă de ezitare, am pus discheta în buzunarul de la geanta mea. Dacă Sumire avea să se întoarcă teafără, n-aveam decât să o pun la loc în bagajul ei. Problema era ce se întâmpla dacă Sumire nu se mai întorcea. Cel care avea să-i facă ordine în lucruri ar fi descoperit discheta. Nu voiam în nici un caz să las ca textele scrise de Sumire să fie citite de ochi străini.
După ce-am citit cele două fişiere, n-am mai putut să stau în casă, cu mâinile în sân. Mi-am pus o cămaşă curată, am ieşit din vilă şi am luat-o pe trepte în jos, spre oraş. La banca din faţa portului am schimbat un cec de călătorie în valoare de o sută de dolari, apoi am cumpărat ziarul în engleză de la chioşcul de alături şi m-am aşezat să-l citesc la o masă cu umbrar din faţa cafenelei. L-am strigat pe chelnerul pe jumătate adormit şi am comandat o limonada şi un sandviş cu brânză. I-a luat destul de mult timp să noteze totul în carneţel, cu un ciot de creion. Pe spatele hainei lui albe se întindea o pată mare de transpiraţie, cu o formă foarte precisă, care parcă transmitea un anume mesaj.
168

Am răsfoit mecanic primele pagini ale ziarului, apoi am rămas cu ochii aţintiţi asupra portului scăldat în lumina după-amiezei. Un căţel slab şi negru şi-a făcut apariţia de undeva, m-a mirosit puţin, apoi şi-a pierdut brusc interesul şi a plecat. Oamenii petreceau după-amiaza leneşă fiecare în felul său. Singurele fiinţe care păreau oarecum însufleţite erau chelnerul şi câinele, dar ceva îmi spunea că nici asta nu avea să dureze mult. Bătrânul de la chioşcul de unde tocmai cumpărasem ziarul adormise pe scaun, cu picioarele larg desfăcute, la adăpostul umbrelei de soare. Statuia eroului tras în ţeapă din mijlocul pieţei stătea nepăsătoare ca întotdeauna, cu spatele la soare.
In timp ce-mi răcoream palmele şi fruntea cu paharul de limonada, am început să mă gândesc la o posibilă legătură între textele scrise de Sumire şi dispariţia ei.
O bună bucată de vreme Sumire n-a fost capabilă să scrie. De când o întâlnise pe Miu la banchetul nupţial, îşi pierduse chiar şi dorinţa de a scrie. Cu toate acestea, odată ajunsă pe insulă, a compus cele două texte aproape simultan. La cât de lungi erau amândouă, cu siguranţă că a avut nevoie de mult timp şi multă putere de concentrare pentru a le termina, oricât de repede ar fi reuşit să scrie. Oare ce anume a stimulat-o atât de tare şi a determinat-o să se aşeze iar la masa de scris ?
Ce-ar fi putut să fie? Mai precis, care era motivul comun al celor două texte ? Am încercat să mă gândesc, ridicând fruntea şi privind păsările care se odihneau pe chei.
Era însă prea cald pentru a mă putea gândi la asemenea lucruri complicate. Eram confuz şi obosit, cum mi se întâmpla de obicei. Am încercat totuşi să-mi adun gândurile, aşa cum se regrupează soldaţii supravieţuitori ai unei armate înfrânte, dar fără tobe şi goarne. M-am concentrat şi am început să mă gândesc.
— Mărunţişurile pe care le gândeşti cu propria-ţi minte sunt mai importante decât marile idei emise de alţii, mi-am spus în şoaptă.

169
Era un lucru pe care-l repetam adesea elevilor mei, la şcoală, dar era oare adevărat? E uşor de zis, dar în realitate e cumplit de greu să te gândeşti la mărunţişuri cu propria-ţi minte, ca să nu mai vorbim de lucrurile mari. Poate că de fapt e cel mai greu lucru, mai ales când eşti atât de departe de tot ce ţi-e familiar.
Visul lui Sumire. Ruptura lui Miu.
Amândouă sunt alte lumi, am înţeles eu brusc. Acesta era elementul comun al celor două texte ale lui Sumire.
(Documentul 1)
în acest fragment este relatat, în principal, visul pe care l-a avut Sumire în acea seară. Urcă pe o scară înaltă pentru a se întâlni cu mama ei moartă. Ajunge sus, dar mama ei se îndreaptă deja spre cealaltă lume. Sumire n-o poate opri. Apoi, în vârful turnului, fără cale de întoarcere, e înconjurată de tot felul de obiecte care aparţin celeilalte lumi. Nu e prima dată când Sumire visează aşa ceva.
(Documentul 2)
Aici este relatată experienţa stranie pe care a avut-o Miu acum paisprezece ani. Miu rămâne blocată o noapte întreagă în roata mare a scrânciobului dintr-un parc de distracţii din Elveţia şi, uitându-se prin binoclu în interiorul propriului apartament, se vede acolo pe sine însăşi. Un fel de doppelgdnger1. Această experienţă o rupe pe Miu în două (sau scoate la iveală ruptura). Folosind expresia lui Miu, o separă de ea însăşi doar suprafaţa unei oglinzi. Sumire o convinge pe Miu să i se dezvăluie şi apoi redă povestea în scris.
Punctul comun al textelor era, fără îndoială, motivul celor două lumi, relaţia dintre „aici" şi „dincolo". Asta o
1.  Fenomen de dedublare sau de desprindere a sufletului de trup (germ.).
170

determinase pe Sumire să se aşeze iar la masa de scris şi să petreacă mult timp compunând cele două texte. Ca să folosesc o expresie de-a ei, scrisese ca să poată gândi.
Chelnerul a venit să strângă masa şi am comandat încă o limonada, cu multă gheaţă. Când mi-a adus-o, am luat numai o înghiţitură, apoi mi-am răcorit iar fruntea cu paharul.
„Ce mă fac dacă Miu nu mă vrea ?" scrisese Sumire în încheierea primului text. „Nu-mi rămâne decât să înghit realitatea. Trebuie să curgă sânge. Trebuie să ascut cuţitul şi să-l înfig undeva în beregata câinelui."
Oare ce voia să spună ? Sugera cumva că intenţiona să se sinucidă ? Eu, unul, nu credeam asta. Nu simţeam mirosul morţii în cuvintele ei. Percepeam mai degrabă decizia de a merge înainte, de a avea un nou început. Câinele ş* sângele nu erau decât nişte metafore, aşa cum îi explicasem chiar eu pe banca din parcul Inogashira. Făceau referire la o forţă magică, dătătoare de viaţă, îi vorbisem atunci despre porţile oraşelor din China, ca o ilustrare a modului în care asemenea forţe magice sunt integrate în poveşti.
„Trebuie să ascut cuţitul şi să-l înfig undeva în beregata câinelui."
Undeva ?
Mintea mi s-a lovit de un zid şi nu mai poate înainta.
Oare unde s-o fi dus Sumire? Unde anume, pe insula asta, a simţit ea că trebuie să meargă?
Nu-mi puteam scoate din minte imaginea lui Sumire căzută într-o fântână adâncă dintr-un loc pustiu, aşteptând ajutor. O vedeam rănită, singură, înfometată şi suferind de sete. Asemenea gânduri erau mai mult decât puteam suporta.
Şi totuşi poliţiştii îmi explicaseră că nu exista nici măcar o singură fântână pe întreaga insulă. Nu auziseră nici de vreo groapă adâncă în apropierea oraşului. E o insulă atât

171
de mică, încât e imposibil să nu cunoaştem toate fântânile şi toate gropile, mi-au spus ei. îi credeam pe cuvânt.
Mi-a venit în minte o ipoteză îndrăzneaţă: Sumire păşise în lumea de dincolo.
Asta explica foarte multe lucruri. Sumire trecuse de partea cealaltă a oglinzii si ajunsese dincolo, probabil pentru a o întâlni pe Miu. Era destul de logic, dat fiind că fusese respinsă de Miu cea de aici.
încercam să-mi amintesc ce scrisese: „Ce-ar trebui să facem noi, oamenii, ca să evităm coliziunea? Răspunsul logic este evident: trebuie să visăm. Trebuie să nu ne oprim din visare, să pătrundem în lumea viselor şi să rămânem acolo pe veci".
Se pune totuşi o problemă, una importantă: cum se poate ajunge acolo?
Teoretic, este foarte simplu. Dar bineînţeles că este foarte greu de pus în practică.
M-am întors de unde plecasem.
Am încercat să mă gândesc la Tokyo, la apartamentul meu, la şcoala unde lucram, la pungile cu resturi menajere pe care le aruncam pe furiş la tomberoanele de gunoi din gară. Nu trecuseră nici două zile de când plecasem din Japonia, dar deja o percepeam ca pe o altă lume. Peste o săptămână avea să înceapă noul trimestru. M-am văzut stând în faţa celor treizeci şi cinci de elevi ai mei. Aşa, de la distanţă, ideea de a fi profesor şi de a învăţa ceva pe cineva, oricine ar fi fost, chiar şi nişte copii de zece ani, mi se părea stranie şi absurdă.
Mi-am scos ochelarii de soare, mi-am şters cu batista transpiraţia de pe frunte şi mi-am pus ochelarii la loc. Apoi am privit pescăruşii.
Mă gândeam la Sumire şi la violenta dorinţă sexuală pe care o simţisem stând lângă ea, când o ajutasem să se mute. Nu mai avusesem niciodată o experienţă atât de
172

covârşitoare, o erecţie atât de puternică. Mi se părea că trupul meu e pe cale să explodeze, în acel moment, în imaginaţia mea - sau, cum ar spune Sumire, în „lumea viselor" - am făcut dragoste cu ea. Senzaţia aceea mi-a rămas întipărită în minte mai clar decât oricare altă experienţă sexuală pe care am avut-o.
Am luat o înghiţitură de limonada, încercând să-mi alung nodul din gât.
M-am întors la „ipoteza" mea, ducând-o mai departe. Am presupus că Sumire a găsit undeva ieşirea din lumea asta. Nu puteam încă să-mi dau seama ce fel de ieşire era şi prin ce mijloace o găsise, dar pe moment n-avea nici o importanţă. Mi-am imaginat acea ieşire ca pe o uşă. Am închis ochii şi am încercat s-o vizualizez mental. O uşă cât se poate de obişnuită, într-un perete obişnuit. Sumire a dat undeva de ea, a întins mâna, a apăsat pe clanţă şi a trecut pe nesimţite din lumea asta în lumea de dincolo, îmbrăcată în pijamaua subţire de mătase şi încălţată cu sandalele de plajă.
Nu reuşeam să-mi imaginez ce fel de privelişte o aştepta de partea cealaltă a uşii. Dar uşa s-a închis, iar Sumire nu s-a mai întors.
M-am întors la vilă şi mi-am pregătit o cină simplă cu lucrurile pe care le-am găsit în frigider. Am mâncat o salată şi o porţie de spaghetti cu sos de roşii şi busuioc şi am băut o bere Amstel. Am ieşit apoi pe verandă, cufundat în gânduri. Sau poate că de fapt nu mă gândeam la nimic. N-am primit nici un telefon. Probabil că Miu a încercat să mă sune din Atena, dar cine ştie dacă a putut prinde legătura cu insula.
Ca şi în seara dinainte, albastrul cerului s-a întunecat treptat, apoi luna imensă şi rotundă a ieşit din mare, iar stelele şi-au făcut şi ele apariţia pe cer. O adiere a început să urce panta muntelui, făcând să tremure uşor florile de

173
hibiscus. Farul pustiu de la capătul digului clipea, trimiţând raze desuete. Câţiva localnici coborau panta, trăgând după ei măgari. Le auzeam vocile apropiindu-se, apoi îndepărtân-du-se. Tot ce mă înconjura mi se părea firesc, şi nu aveam senzaţia că eram într-un loc străin.
Până la urmă, n-a sunat nici telefonul şi nici Sumire nu s-a întors. Doar timpul şi-a continuat curgerea liniştită şi s-a făcut seara târziu. Am adus câteva casete din camera lui Sumire şi le-am ascultat la casetofonul din salon. Una dintre ele era o colecţie de piese de Mozart. „Elisabeth Schwarzkopf si Walter Gieseking (pian)", scrisese Sumire pe etichetă. Nu ştiam prea multe despre muzica clasică, dar m-a frapat imediat frumuseţea pieselor. Stilul mi s-a părut uşor învechit, însă mi-a amintit de acele fragmente literare memorabile şi fluente care te captivează şi te ţin alert. Aproape că-i vedeam în faţa ochilor pe cei doi interpreţi, solista şi pianistul, împletindu-şi delicat frazele muzicale, apoi retrăgându-se şi unindu-se din nou. Eram sigur că printre piese era şi Sumire, „Violeta". M-am adâncit în fotoliu, am închis ochii şi am împărtăşit cu prietena mea dispărută acele clipe de audiţie.
M-a trezit o muzică. Se auzea de afară, destul de slab şi îndepărtat, dar m-a scos încet si sigur din lumea viselor, ca un marinar anonim care trage ancora din adâncurile mării. M-am ridicat în capul oaselor, mi-am apropiat faţa de fereastra deschisă şi mi-am încordat auzul. Puteam distinge clar acordurile muzicale. Ceasul de la capul patului arăta ora unu. Muzică ? Oare cine cânta atât de tare la ora asta?
Mi-am pus repede pantalonii şi o cămaşă, m-am încălţat şi am ieşit. Toate casele din jur aveau luminile stinse. Nu se vedea nici ţipenie de om. Nu se auzeau nici valurile şi nici vântul. Doar luna tăcută scălda cu razele ei pământul. M-am oprit iarăşi să ascult. Muzica venea dinspre vârful
174

muntelui. Era ciudat, pentru că pe muntele abrupt nu locuia nimeni, în afară de călugării de la mănăstire, care duceau o viaţă austeră, şi câţiva păstori singuratici. Nu-i vedeam pe nici unii dintre ei sărbătorind voioşi în miez de noapte.
Afară, muzica se auzea mai clar decât din interiorul casei. Nu puteam distinge melodia, dar îmi dădeam seama după ritm că era o muzică tradiţională grecească. Suna ascuţit, viu, şi părea cântată direct, nu transmisă prin difuzoare.
Eram deja complet treaz. Noaptea de vară era plăcută şi avea o profunzime misterioasă. Dacă n-aş fi fost atât de preocupat de dispariţia lui Sumire, cred că aş fi avut şi eu senzaţia de sărbătoare. Mi-am pus mâinile în şolduri, mi-am întins spinarea, am ridicat privirile spre cer şi am inspirat adânc. Prospeţimea aerului m-a curăţat pe dinăuntru. Brusc, mi-a trecut prin minte gândul că Sumire auzea şi ea aceeaşi muzică, de acolo de unde era.
M-am hotărât să fac câţiva paşi în direcţia din care se auzea muzica. Eram foarte curios să văd de unde provenea şi cine anume o cânta. Drumul era unul singur, cel care ducea spre plajă, şi nu aveam cum să mă rătăcesc. M-am hotărât să merg până unde se putea.
Luna lumina drumul suficient de bine, desenând umbre complicate în golurile dintre stânci şi colorând pământul în nuanţe ireale. Pietricelele scrâşneau foarte clar sub tălpile de cauciuc ale pantofilor mei de sport. Muzica se auzea din ce în ce mai tare şi mai limpede. Acum eram absolut sigur că venea din vârful muntelui. Puteam distinge un instrument de percuţie al cărui nume nu-l ştiam, un buzuki, un acordeon şi un fluier. S-ar putea să fi fost şi o chitară. Alte instrumente nu se auzeau. Nu se auzeau nici voci cântând sau strigând. Era doar acea muzică, desfă-şurându-se încet şi monoton.

175
Voiam să văd cu ochii mei spectacolul de pe munte, însă, în acelaşi timp, preferam să păstrez o oarecare distanţă. Eram foarte curios, dar, instinctiv, mă şi temeam, în orice caz, trebuia să mă apropii. Mă mişcăm ca într-un vis. Principiul care făcea posibile alte opţiuni dispăruse. Sau poate că dispăruse opţiunea care făcea principiul posibil?
Poate că şi Sumire s-a trezit în acea noapte din cauza muzicii şi, mânată de curiozitate, a urcat până aici, în pijama şi-n sandale.
M-am oprit şi m-am uitat în urmă. Drumul albicios şerpuia până în vale, spre oraş, ca urma unei insecte gigantice. Am privit cerul, apoi mi-am studiat mâinile în bătaia lunii. Dintr-o dată, am avut senzaţia că nu mai sunt mâinile mele. Nu pot explica prea bine, dar am înţeles, pur şi simplu, dintr-o privire. Mâinile mele nu mai erau mâinile mele, picioarele mele nu mai erau picioarele mele. Sub razele lunii, trupul meu îşi pierduse căldura, ca o statuetă de ghips. Era ca şi cum un vraci din Indiile de Vest îmi făcuse farmece, închizându-mi sufletul fragil într-un bulgăre de pământ. Flacăra vieţii se stinsese. Viaţa mea adevărată zăcea undeva, adormită, şi un necunoscut o culesese şi o vârâse într-un sac, iar acum era gata s-o ia la fugă şi să se facă nevăzut.
începusem să tremur din tot corpul şi de-abia mai respiram. Cineva îmi aranjase celulele în altă ordine şi-mi desfăcuse legăturile minţii. N-aveam timp să mă gândesc. Tot ce mai puteam face era să-mi caut un adăpost într-un loc sigur - şi asta cât mai repede. Am tras aer în piept şi m-am scufundat în adâncurile conştiinţei. M-am îndreptat spre fund, dând puternic din braţe, şi acolo m-am agăţat cu ambele mâini de un bolovan. Apa îmi strivea timpanele, de parcă se apăra împotriva unui intrus. Am răbdat, cu ochii închişi şi ţinându-mi respiraţia. Nu mi-a fost greu, o dată ce mă hotărâsem. M-am obişnuit repede cu toate: cu presiunea apei, cu lipsa de aer, cu bezna îngheţată, cu
176

semnalele pe care le emitea haosul. Era ceva ce învăţasem să fac foarte bine încă din copilărie.
Timpul s-a scurs invers, s-a întors, s-a prăbuşit şi şi-a revenit la normal. Lumea s-a lărgit la infinit şi, în acelaşi timp, s-a micşorat. Câteva imagini distincte - imagini şi-atât - s-au strecurat tăcute pe potecile întunecoase, ca nişte meduze, ca nişte suflete plecate din trup. Nu le-am aruncat nici o privire. Dacă le-aş fi acordat atenţie, fie şi numai o clipă, s-ar fi umplut de sensuri. Sensul s-ar fi agăţat de timp, iar timpul m-ar fi silit să urc la suprafaţă. Mi-am blocat mintea, lăsând procesiunea să treacă pe lângă mine.
Nu-mi dau seama cât de mult timp am rămas aşa. Când am ieşit la suprafaţă şi am deschis ochii, respirând în sfârşit în linişte, muzica încetase deja. Părea că misterioasa petrecere se încheiase. Am ciulit urechile: nu se auzea nimic. Nu se auzea absolut nimic. Nici muzica, nici vocile, nici vântul.
Am vrut să văd cât era ceasul, dar nu-l aveam la mână. Probabil că-l uitasem lângă pernă.
Am privit cerul. Erau mai multe stele ca înainte. Sau poate că aveam eu vedenii. Mi se părea că însuşi cerul nu mai e acelaşi. Senzaţia de alienare pe care o simţisem în mine dispăruse complet. Mi-am întins corpul şi mi-am îndoit braţele şi degetele. Totul era normal. Transpirasem la subsuori, dar în rest totul era ca înainte.
M-am ridicat de pe iarbă şi mi-am continuat drumul. Dacă tot venisem până aici, voiam să ajung în vârf şi să mă conving că muzica se auzise într-adevăr de-acolo. Trebuia să văd cu ochii mei, chiar dacă nu rămăseseră cine ştie ce urme. Am ajuns în vârful muntelui după vreo cinci minute, în spatele meu, la poalele versantului sudic, se vedeau marea, portul şi oraşul adormit. O mulţime de luminiţe marcau drumul de pe coastă, în contrast, partea cealaltă a muntelui era învăluită în întuneric, fără nici cea mai mică licărire. Mi-am încordat privirile şi am reuşit să disting

177
la orizont nişte coame de dealuri plutind în lumina lunii, în spatele lor, întunericul era şi mai profund. Iar în jurul meu nu se vedea nici o urmă a vreunei petreceri.
Acum nu mai eram sigur că muzica fusese reală, chiar dacă încă îi auzeam reverberaţiile în minte. Pe măsură ce timpul trecea, deveneam tot mai nesigur pe mine. Poate că în realitate nu se auzise nimic. Poate că nu fusese decât o iluzie, iar urechile mele captaseră nişte sunete din alt spaţiu şi alt timp. Cine oare merge să cânte pe munte la ora unu noaptea?
Am privit iarăşi cerul. Din vârful muntelui, luna se vedea înfricoşător de aproape, mare şi aspră, ca un bolovan rotund cu pielea mâncată de trecerea timpului. Umbrele sumbre de pe suprafaţa ei arătau ca nişte tentacule pe care celulele de cancer le întindeau, orbecăind, către căldura vieţii. Lumina lunii înghiţea sunetele, ucidea sensurile şi aducea confuzie. Ea o făcuse pe Miu s-o vadă pe Miu cea de dincolo şi o purtase cine ştie unde pe pisica lui Sumire. Ea o făcuse pe Sumire să dispară. Ea era sursa muzicii care aproape sigur că nu existase, dar mă atrăsese aici. în faţa mea se întindea întunericul fără fund, iar în spatele meu, o lume palidă. Stăteam pe un vârf de munte, într-o ţară străină, în bătaia lunii, începusem să mă întreb dacă nu cumva totul fusese plănuit cu grijă dinainte.
M-am întors la vilă şi am băut din coniacul lui Miu. Am încercat să adorm, dar n-am reuşit, nici măcar câteva minute. Am rămas prins între lună, gravitaţie şi freamătul lumii până când cerul s-a albit înspre răsărit.
Mi-am imaginat nişte pisici murind de foame într-un apartament încuiat. Carnivore mici şi pufoase. M-am imaginat pe mine - eu, cel adevărat - mort, înconjurat de ele -vii. îmi devorează carnea, îmi sfâşie inima, îmi sug sângele. Dacă eram atent, le puteam auzi, undeva în depărtare, cum îmi lipăie creierul. Trei pisicuţe cu blăniţa moale
178

aşezate în jurul capului meu spart şi lipăind supa gri şi densă dinăuntru. Vârfurile limbilor lor aspre şi roşii îmi ling pliurile moi ale creierului. Cu fiecare atingere, mintea mea tremură şi se stinge, ca fata morgana.
l
Capitolul 14
Până la urmă, n-am reuşit să aflăm unde a dispărut Sumire. Ca să folosesc expresia lui Miu, a pierit ca fumul în aer.
Peste două zile Miu s-a întors pe insulă, cu feribotul de dimineaţă. O însoţeau un funcţionar al ambasadei japoneze şi un poliţist însărcinat cu problemele turiştilor. Au discutat mult cu poliţia locală şi au deschis o anchetă de proporţii, care i-a implicat şi pe locuitorii insulei. Fotografia din paşaportul lui Sumire a fost publicată în toate ziarele din Grecia, în speranţa că vor putea afla informaţii noi. Au fost destui cititori care au contactat poliţia sau diversele ziare, dar, din păcate, n-au dat nici un indiciu cu adevărat util. Majoritatea s-au dovedit a fi informaţii despre alte persoane.
La puţin timp după ce am plecat eu, pe insulă au venit şi părinţii lui Sumire. Eu m-am întors în Japonia, pentru că în scurtă vreme urma să înceapă şcoala şi, mai mult decât atât, n-aş fi suportat să dau ochii cu părinţii lui Sumire într-un asemenea loc. în plus, jurnaliştii japonezi aflaseră despre incident din presa grecească şi începuseră să contacteze ambasada şi poliţia locală. I-am spus lui Miu că era timpul să mă întorc acasă în Tokyo. Şederea mea pe insulă n-avea cum să ajute la găsirea lui Sumire.
Miu a dat din cap aprobatoare. Deja m-ai ajutat foarte mult, mi-a spus ea. Cred asta sincer. Dacă n-ai fi venit aici, n-aş fi ştiut ce să mă fac, de una singură. Dar acum mă descurc. Am să le explic situaţia părinţilor lui Sumire cât de bine pot. Am să discut şi cu presa. Să nu-ţi faci griji pentru mine. Tu oricum nu eşti responsabil pentru ce s-a
180                                                                         
întâmplat. La nevoie, pot să fiu puternică şi sunt obişnuită să rezolv lucrurile de una singură.
Miu m-a condus până în port. Am plecat cu feribotul de după-amiază. Se împliniseră exact zece zile de la dispariţia lui Sumire. Chiar înainte de a mă urca pe vas, Miu m-a îmbrăţişat. Şi-a petrecut braţele pe după umerii mei şi m-a mângâiat aşa multă vreme, fără să scoată un cuvânt. Soarele de după-amiază era încă puternic, dar pielea ei era incredibil de răcoroasă. Palmele ei încercau să-mi transmită un mesaj. Am închis ochii şi am ascultat atent, dar mesajul nu se compunea din cuvinte. Nu era nevoie de cuvinte. Am comunicat unul cu celălalt în tăcere.
— Să ai grijă de tine, mi-a spus Miu.
— Rămâneţi cu bine, i-am urat eu.
Vreme de câteva clipe am rămas amândoi tăcuţi, pe ponton.
— Aş vrea să fii sincer cu mine, a spus Miu pe un ton grav tocmai când mă pregăteam să urc pe vas. Crezi că Sumire a murit?
Am clătinat din cap.
— N-am nici o dovadă palpabilă, dar cred că e în viaţă pe undeva. Nici după atâta timp n-am sentimentul că a murit.
Miu şi-a încrucişat braţele arse de soare si m-a privit drept în ochi.
— Adevărul e că şi eu cred acelaşi lucru. Simt exact ce simţi şi tu: Sumire trăieşte, în acelaşi timp, presimt că n-am s-o mai întâlnesc niciodată. Bineînţeles, n-am nici eu dovezi.
Nu i-am răspuns nimic. Tăcerea s-a strecurat în jurul nostru, umplând încet toate golurile şi crăpăturile. Nişte pescăruşi au străbătut cerul fără urmă de nor, scoţând ţipete ascuţite. La cafenea, chelnerul cel somnoros ducea nişte băuturi la o masă.
Miu a rămas puţin pe gânduri, cu buzele strânse, apoi m-a întrebat:

181
— Spune-mi, mă urăşti ?
— Pentru dispariţia lui Sumire?
— Da.
— De ce v-aş urî pentru asta?
— Nu ştiu.
In voce i se strecurase oboseala pe care până acum se luptase s-o ascundă.
— Presimt că nici pe tine n-am să te mai văd vreodată. De asta aş vrea să ştiu.
— Nu vă urăsc, i-am răspuns.
— Dar n-ai de unde să ştii cum va fi mai târziu.
— N-am să vă urăsc nici mai târziu. Nu pentru aşa ceva. Miu şi-a scos pălăria, şi-a aranjat părul de pe frunte,
apoi şi-a pus pălăria la loc. M-a privit cu ochi strălucitori.
— Asta se întâmplă pentru că nu aştepţi nimic de la ceilalţi.
Ochii ei erau adânci si limpezi, ca întunericul serii în care ne cunoscuserăm.
— Eu nu sunt aşa, a continuat. Să ştii că-mi placi foarte mult.
Ne-am despărţit. Vasul a ieşit din port cu spatele, stârnind valuri de spumă cu elicea, apoi s-a întors greoi la 180 de grade, în tot acest timp, Miu a rămas pe chei, petrecân-du-mă din priviri. Purta o rochie albă, mulată, şi din când în când îşi ducea mâna la pălărie, ca să nu i-o zboare vântul. Stând aşa, în picioare, în acest mic port grecesc, avea o graţie şi o frumuseţe ca din altă lume. Am privit-o la nesfârşit, sprijinit de balustrada punţii. Timpul s-a oprit în loc şi acea imagine mi s-a întipărit în memorie pe vecie.
Timpul a pornit iar şi silueta lui Miu a devenit din ce în ce mai mică, până când n-a mai rămas decât un punct îndepărtat, înghiţit curând de aerul fierbinte. Oraşul a dispărut şi el, iar munţii au căpătat o formă nedesluşită, în cele din urmă, întreaga insulă s-a pierdut în zare. O
182

183
altă insulă şi-a făcut apariţia, apoi s-a stins şi ea. Pe măsură ce trecea timpul, aveam senzaţia că tot ce lăsasem în urmă nu existase de fapt cu adevărat.
Poate c-ar fi trebuit să rămân lângă Miu, mi-am spus. Puţin îmi păsa de începutul noului an şcolar. Ar fi trebuit să rămân pe insulă si să o susţin, să ne unim forţele în căutarea lui Sumire. Dacă s-ar fi întâmplat vreo nenorocire, as fi fost acolo şi aş fi ţinut-o în braţe, încercând să-i aduc alinare. Credeam că Miu avea nevoie de mine, iar eu, la rândul meu, aveam nevoie de ea.
Miu se agăţase de sufletul meu cu o forţă nebănuită.
Am înţeles acest lucru când stăteam pe punte şi o priveam cum se pierde în zare. Nu o puteam numi dragoste, dar era un sentiment foarte apropiat, îmi simţeam întreg trupul legat cu milioane de sfori subţiri, încă incapabil să-mi pun ordine în sentimente, m-am aşezat pe o bancă de pe punte, mi-am pus geanta de sport pe genunchi şi, furat de gânduri, am privit la nesfârşit dâra albă lăsată în urmă de vas. Câţiva pescăruşi urmăreau în zbor vasul, luându-se după dâra de spumă. Atingerea palmelor mici ale lui Miu îmi rămăsese întipărită pe spate ca umbra unui suflet.
Plănuisem să mă întorc direct la Tokyo, dar, cine ştie din ce motiv, rezervarea pe care o făcusem în ziua anterioară la avion fusese anulată, aşa că a trebuit să-mi petrec o noapte la Atena. M-am urcat în microbuzul pus la dispoziţie de compania aeriană şi am mers la un hotel din oraş, recomandat tot de ei. Era un hotel micuţ şi plăcut din apropierea cartierului Plaka, dar, din nefericire, era plin de turişti nemţi gălăgioşi. Cum n-aveam altceva mai bun de făcut, am ieşit la plimbare în oraş, am cumpărat câteva suveniruri fără să ştiu cui le voi da, iar seara am urcat de unul singur pe Acropole. M-am culcat pe un bloc de piatră şi, mângâiat de adierea vântului de seară, am privit templul din marmură albă plutind pe fundalul albastru al înserării. Era o privelişte superbă, aproape ireală.
Tot ce simţeam era însă o singurătate copleşitoare. Pe nesimţite, lumea care mă înconjura îşi pierdu culoarea, pălind pe vecie. Din vârful acestei coline pe care se aflau ruinele sentimentelor mele puteam să-mi văd viitorul întin-zându-se până departe. Era pustiu şi sumbru, ca într-o imagine a unei planete părăsite dintr-un roman ştiinţi-fico-fantastic pe care îl citisem în copilărie. Era un Ioc complet lipsit de viaţă, unde zilele erau îngrozitor de lungi, iar temperatura era fie prea ridicată, fie prea scăzută. Naveta spaţială care mă adusese pe planetă dispăruse într-o clipită şi rămăsesem acolo pe veci, luptându-mă să supravieţuiesc prin propriile-mi puteri.
Am înţeles o dată în plus cât de importantă şi de neînlocuit era pentru mine existenţa lui Sumire. Prin mijloace numai de ea ştiute, reuşise să mă lege de lumea asta şi, când stăteam de vorbă sau îi citeam scrierile, simţeam cum conştiinţa mi se lărgeşte şi puteam vedea lucrurile prin cu totul alţi ochi. Pe nesimţite, deveniserăm apropiaţi şi ne deschideam inimile unul în faţa celuilalt, firesc, aşa cum doi tineri îndrăgostiţi se dezbracă unul în faţa celuilalt. Era o experienţă pe care n-aş fi putut-o trăi altundeva sau cu altcineva. Preţuiam amândoi foarte mult ceea ce aveam, chiar dacă nu obişnuiam să vorbim despre asta.
Bineînţeles, regretam profund faptul că nu ne fusese dat să ne iubim şi la modul fizic. Sunt sigur că asta ne-ar fi făcut şi mai fericiţi. Acesta ne-a fost destinul şi n-am avut putere să-l schimbăm, aşa cum nu putem influenţa mareea sau trecerea anotimpurilor. Prietenia noastră delicată nu putea dura la nesfârşit, oricât de înţelepţi am fi fost şi oricât de mult ne-am fi străduit s-o protejăm, în final, nu ne-ar fi aşteptat decât un drum înfundat. Mi-era foarte clar.
Cu toate astea, o iubeam pe Sumire mai mult decât pe oricine, şi aveam nevoie de ea. Nu puteam să-mi înăbuş sentimentele aşa, pur şi simplu, numai pentru că nu duceau nicăieri. Nimic n-o putea înlocui pe Sumire.
184

Am visat o dată că va veni un timp al unei „transformări" bruşte şi radicale. Era dreptul meu să visez, oricât de mici erau şansele ca acea transformare să devină realitate. Dar bineînţeles că, până la urmă, visul nu s-a împlinit.
După ce-am pierdut-o pe Sumire, am descoperit că multe lucruri s-au stins în sufletul meu, lăsându-l gol ca o plajă la reflux. Fusesem aruncat într-o lume pustie şi confuză, mohorâtă şi rece, unde n-aveam să mai cunosc niciodată ceea ce împărtăşisem cu Sumire.
Pentru fiecare dintre noi există unele lucruri pe care le putem avea numai într-o anumită perioadă a vieţii. Aceste lucruri sunt aidoma unei flăcări. Unii oameni, cei norocoşi, reuşesc s-o protejeze ca pe ceva preţios şi o fac să crească, folosindu-se de ea ca de o torţă pentru a-şi lumina drumul în viaţă. Dar flacăra, o dată stinsă, nu mai poate fi aprinsă din nou. Eu n-am pierdut-o numai pe Sumire. O dată cu ea, am pierdut şi această flacără atât de preţioasă.
M-am gândit la lumea „de dincolo". Sumire era acolo şi probabil că tot acolo era şi jumătatea pierdută a lui Miu, cea cu păr negru şi cu un apetit sexual sănătos. Poate că s-au întâlnit şi se completează reciproc şi se iubesc. „Facem nişte lucruri care nu pot fi exprimate în cuvinte", mi-ar spune Sumire (folosindu-se însă fără nici o greutate de cuvinte).
Există oare în acea lume un loc şi pentru mine? Aş putea oare să trăiesc lângă ele ? în timp ce ele fac dragoste, înfocate, eu aş sta în camera mea, într-un colţ, şi-aş citi cuminte Operele complete ale lui Balzac. Apoi, după ce Sumire face un duş, am porni împreună într-o plimbare lungă, discutând vrute şi nevrute, iar Sumire ar duce, ca de obicei, greul discuţiei. Oare relaţia noastră ar putea dura la nesfârşit? Ar fi oare natural? „Normal", mi-ar răspunde Sumire. „Te mai întrebi ? Doar eşti singurul meu prieten adevărat!"

185
Nu ştiam însă cum puteam ajunge în acea lume. Am mângâiat cu palma bolovanii netezi şi duri de pe Acropole, gândindu-mă la secolele de istorie pe care le închideau în interiorul lor. Eram prins fără voia mea în vârtejul acestui timp şi nu puteam scăpa. Ba nu, nu era adevărat. De fapt, nu voiam să scap.
Mâine am să mă urc în avion si am să ajung la Tokyo. Vacanţa de vară e pe sfârşite şi o să mă întorc imediat la treburile mele de zi cu zi. Există acolo un loc şi pentru mine. Am un apartament, un birou, o clasă, nişte elevi. Am şi zile liniştite, am romane pe care vreau să le citesc, am din când în când câte o relaţie cu cineva.
Cu toate astea, n-am să mai fiu niciodată cel de până acum. De mâine am să devin alt om, deşi nimeni n-o să-şi dea seama. Pe dinafară am să fiu acelaşi, cu toate că în interiorul meu ceva a ars până la capăt şi s-a stins. Trebuie să curgă sânge. Cineva - sau ceva - din interiorul meu m-a părăsit pe tăcute şi cu capul plecat. Uşa s-a deschis, apoi s-a închis la loc, iar luminile s-au stins. Astăzi e ultima zi când mai sunt cel de acum. Ultima seară. Când se vor ivi zorile, eu cel de acum voi fi dispărut, iar în trupul meu va fi altcineva.
De ce suntem atât de singuri ? De ce trebuie să fim atât de singuri? Suntem atât de mulţi oameni pe lumea asta, toţi avem nevoie de altcineva şi totuşi ne izolăm. Pentru ce ? Oare Pământul se roteşte numai pentru a ne alimenta singurătatea ?
Stăteam întins pe blocul de piatră, privind cerul şi gândindu-mă la toţi sateliţii artificiali care se roteau în acea clipă în jurul Pământului. Pe cerul purpuriu începuseră să se arate stelele, deşi orizontul era încă luminat. Am încercat să zăresc printre ele sclipirea unui satelit, dar cerul era prea strălucitor pentru a-l putea găsi cu ochiul liber. Toate stelele stăteau împietrite, ca prinse în cuie de
186

tavanul cerului. Am închis ochii şi mi-am încordat auzul, gândindu-mă la urmaşii satelitului Sputnik, ce străbat şi acum spaţiul, legaţi de Pământ numai prin gravitaţie. Suflete singuratice într-o închisoare de metal, se întâlnesc în bezna infinită a spaţiului, trec unul pe lângă celălalt şi se despart pentru totdeauna, fără vorbe, fără promisiuni.
Capitolul 15
într-o duminică după-amiaza a sunat telefonul. Era a doua duminică de când începuse noul trimestru. Eu tocmai îmi pregăteam un prânz târziu, dar am închis imediat aragazul şi am răspuns la telefon. M-am gândit că s-ar putea să fie Miu, care mă suna să-mi spună ceva noutăţi despre Sumire. In târâitul telefonului era o nuanţă de urgenţă sau cel puţin aşa mi s-a părut. La telefon era însă „prietena" mea.
— S-a întâmplat ceva. E foarte important, a spus ea, sărind peste politeţurile obişnuite şi intrând direct în subiect. Poţi să vii imediat?
Judecând după tonul ei, părea să se fi întâmplat ceva grav. Să fi aflat oare soţul ei de relaţia noastră ? Am tras aer în piept. Dacă s-ar fi aflat la şcoală că mă culcam cu mama unuia dintre elevii mei, aş fi fost pus într-o situaţie cât se poate de proastă. Mi-aş fi putut pierde chiar slujba, în acelaşi timp însă, îmi dădeam seama că n-aveam ce face. Ştiusem de la bun început care erau riscurile.
— Unde vrei să vin ? am întrebat.
— La supermarket, mi-a răspuns ea.
M-am urcat în trenul urban, am mers până la staţia Tachikawa şi am ajuns la supermarketul din apropierea gării la ora două şi jumătate. Era o după-amiază caldă, ca în toiul verii, dar eu mă îmbrăcasem aşa cum îmi spusese ea — cu un costum subţire, gri deschis, cămaşă albă şi cravată. Aşa arătam ca un adevărat profesor şi făceam o impresie bună, mi-a explicat prietena mea. „Pentru că uneori încă mai arăţi ca un student." La intrarea în
188

magazin am întrebat-o pe o angajată tânără, ocupată cu aranjatul cărucioarelor, unde se găsea serviciul de pază. Am aflat că nu era în incinta magazinului, ci peste drum, la etajul al treilea al clădirii anexă. Clădirea anexă era o construcţie pricăjită, cu trei etaje, şi n-avea nici măcar lift. „Nu ne lua în seamă", păreau să spună crăpăturile din pereţii de beton, „oricum într-o bună zi au să dărâme clădirea din temelii". Am urcat pe scara îngustă şi am bătut uşor la uşa pe care scria „Serviciul de pază". Mi-a răspuns o voce groasă de bărbat şi, când am deschis uşa, i-am zărit pe prietena mea şi pe fiul ei. Cei doi erau aşezaţi la o masă şi discutau cu un bărbat între două vârste, îmbrăcat în uniformă, în încăpere nu mai era nimeni altcineva.
Nu era o cameră foarte spaţioasă, dar nici mică. în dreptul ferestrei erau aliniate trei birouri, iar pe peretele opus se aflau nişte dulapuri de metal. Pe celălalt perete era atârnat orarul turelor de serviciu, iar alături se vedeau nişte rafturi de metal pe care stăteau trei chipiuri de poliţist. La capătul camerei, în dosul unei uşi cu geam mat, mai era o cămăruţă, unde probabil că se odihneau paznicii, în cameră nu se vedea nici un obiect decorativ, flori, tablouri sau vreun calendar. Ieşea în evidenţă doar ceasul de perete, mare, rotund şi dizgraţios. Camera părea goală, ca un colţ de lume vechi, uitat de trecerea timpului, în plus, avea un iz ciudat, de tutun, hârtii şi transpiraţie, amestecate laolaltă de-a lungul vremii.
Paznicul era scund şi gras, de aproape şaizeci de ani. Avea braţele groase şi capul mare, iar părul, care începuse să-i albească, îi stătea ţepos. Judecând după miros, şi-l dăduse din belşug cu loţiune ieftină. Scrumiera din faţa lui era plină ochi cu mucuri de Seven Star. Când am intrat în încăpere, şi-a scos ochelarii cu rame negre, i-a şters şi i-a pus la loc. A făcut aceste gesturi de parcă aşa obişnuia el să întâmpine persoanele necunoscute. Fără ochelari, ochii lui erau reci, ca două pietre de pe Lună; cu ochelarii la loc,

189
îşi mai pierdeau din răceală şi reflectau puterea, în orice caz, privirile lui nu te făceau să te simţi în largul tău.
în cameră era foarte cald. Ferestrele erau larg deschise, dar înăuntru nu pătrundea nici o adiere de vânt. De afară nu răzbăteau decât zgomotele străzii. Un camion mare s-a oprit la semafor, scrâşnind din frâne, si mi-a amintit de Ben Webster la bătrâneţe, în Tenortone. Toţi transpiram abundent. M-am îndreptat spre masă, m-am prezentat simplu si i-am întins paznicului cartea mea de vizită. A luat-o fără să spună un cuvânt şi, strângând din buze, a studiat-o cu atenţie. Apoi a pus-o pe birou şi m-a privit.
— Sunteţi foarte tânăr pentru un profesor, a spus el. De cât timp predaţi?
— De trei ani, i-am răspuns, prefăcându-mă că stau să mă gândesc.
— Aha, a făcut şi n-a mai zis nimic.
Tăcerea spunea însă destule. Paznicul a luat cartea de vizită de pe birou şi s-a uitat încă o dată la numele meu, de parcă voia să verifice ceva.
— Mă numesc Nakamura şi sunt şeful serviciului de pază, a spus el, dar nu mi-a dat cartea lui de vizită. Luaţi-vă un scaun de acolo, dacă vreţi, îmi pare rău că e atât de cald. Ni s-a stricat aerul condiţionat, dar, cum azi e duminică, nu vine nimeni să ni-l repare. N-am nici măcar un ventilator, aşa că stau şi mă topesc aici. Dacă vă e prea cald, nu vă sfiiţi şi scoateţi-vă haina. Avem multe de discutat şi mi se face cald numai uitându-mă la dumneavoastră.
L-am ascultat şi mi-am adus un scaun lângă birou, apoi mi-am scos sacoul. Cămaşa mi-era udă de transpiraţie şi mi se lipise de piele.
— Ştiţi, întotdeauna i-am invidiat pe profesori, a spus paznicul.
Pe buze i-a apărut un fel de zâmbet şters, dar ochii îi erau ca ai unui peşte de pradă din adâncuri, care pândeşte cea mai măruntă mişcare dinlăuntrul meu. Vorbea politicos,
190

dar asta era doar de faţadă. Pronunţase cuvântul „profesor" cu un aer dispreţuitor.
— Vara aveţi vacanţă mai bine de o lună, nu trebuie să mergeţi la serviciu duminica, n-aveţi ture de noapte, primiţi mereu cadouri. Asta da viaţă! îmi doresc să fi învăţat şi eu mai bine şi să mă fi făcut profesor. Dar soarta a decis altfel, aşa că până la urmă am ajuns paznic la un super-market, fiindcă nu sunt suficient de deştept. Aşa-i spun şi copilului meu: când ai să fii mare să te faci profesor. Orice s-ar spune, profesorii au cea mai uşoară meserie.
„Prietena" mea purta o rochie simplă, cu mâneci scurte, de culoare albastră. Avea părul strâns într-un coc şi-şi pusese în urechi doi cercei micuţi. Era încălţată cu sandale albe cu toc şi-şi ţinea pe genunchi poşeta albă şi o batistă crem. Era pentru prima oară când o vedeam de când mă întorsesem din Grecia. Stătea tăcută şi se uita când la mine, când la paznic, cu ochii umflaţi de plâns. Se vedea că avusese destule de suportat.
I-am aruncat o privire scurtă, apoi m-am uitat spre fiul ei. Numele lui adevărat era Shin'ichi Nimura, dar toţi copiii din clasă îl strigau „Morcoveaţă". Cu faţa lui alungită şi părul mereu ciufulit, chiar arăta a morcov. De obicei, aşa îl strigam şi eu. Era un copil cuminte, care nu vorbea niciodată mai mult decât era nevoie. Avea note destul de bune, îşi făcea temele şi nu trăgea chiulul de la treabă când era de serviciu. Nu avusesem niciodată probleme cu el. Pe de altă parte, niciodată nu ridicase mâna în clasă şi nici nu luase vreo iniţiativă. Colegii lui nu-l urau, dar nici nu se bucura de popularitate. Acest lucru o îngrijora pe mama lui, dar mie, ca profesor, Morcoveaţă mi se părea un copil bun.
— Cred că doamna v-a povestit la telefon ce s-a întâmplat, mi s-a adresat paznicul.

191
— Mi-a povestit. Băiatul a furat ceva.
— Exact, a spus paznicul, ridicând de la picioarele lui o cutie de carton, punând-o pe masă şi împingând-o uşor spre mine.
In cutie erau opt capsatoare mici, ambalate în plastic. Am luat unul în mână şi m-am uitat la el. Avea încă lipită eticheta cu preţul - opt sute cincizeci de yeni.
— Văd opt capsatoare, am spus. Asta e tot?
— Da. Asta e tot.
Am pus capsatorul la loc în cutie.
— în total, şase mii opt sute de yeni.
— Exact. Şase mii opt sute de yeni. Sunt convins că vă gândiţi: „Sigur, a făcut un lucru nepermis. Furtul este un delict. Dar de ce trebuie făcut atâta caz pentru opt capsatoare? în plus, e doar un copil". Greşesc?
N-am răspuns nimic.
— E normal să gândiţi aşa şi aveţi dreptate. Lumea e plină de infracţiuni mult mai grave decât furtul unor capsatoare. Eu ştiu foarte bine lucrul ăsta, pentru că am lucrat ca poliţist înainte să mă angajez aici.
în timp ce vorbea, paznicul mă privea drept în ochi. îl priveam şi eu în ochi, dar eram atent să nu par prea sfidător.
— La prima abatere suntem înţelegători şi nu facem prea multă tevatură. Relaţia cu clienţii este foarte importantă pentru magazinul nostru şi preferăm să nu producem mai multă agitaţie decât e nevoie pentru un asemenea păcat. Când prindem câte un copil care a furat ceva, îl aducem în camera asta şi-l speriem un pic, iar în cazurile grave cel mult luăm legătura cu părinţii şi-i rugăm să fie mai atenţi. Nu contactăm şi şcoala. Magazinul nostru urmăreşte să rezolve asemenea cazuri de furt juvenil cât mai discret posibil.
Dar copilul ăsta n-a furat azi pentru prima oară. Din câte ştim noi, e deja a treia oară. înţelegeţi? A treia oară.
192

Pe deasupra, nici prima şi nici a doua oară n-a vrut să ne spună cum îl cheamă şi la ce şcoală merge, îmi aduc aminte perfect, pentru că tot eu m-am ocupat de el. N-a scos un cuvânt, orice l-aş fi întrebat. Tăcere totală, cum spuneam noi la poliţie. Nu şi-a cerut scuze şi nici n-a părut să se căiască. A adoptat o atitudine refractară, încăpăţânată. N-a răspuns nimic nici când l-am ameninţat că, dacă nu-mi spune cum îl cheamă, îl duc la poliţie. Pentru că n-am avut încotro, de data asta l-am forţat să-mi arate abonamentul de autobuz şi aşa i-am aflat numele.
Paznicul a făcut o pauză, lăsându-mă să diger detaliile. Continuam să ne privim în ochi.
— Şi încă ceva: lucrurile pe care le fură. Nu sunt obiecte drăguţe, pe care şi le-ar dori un copil. Prima dată a furat cincisprezece creioane mecanice, în valoare totală de nouă mii şapte sute cincizeci de yeni. A doua oară a furat opt compasuri. Asta înseamnă opt mii de yeni. De fiecare dată se fixează asupra unui singur produs şi ia un pachet întreg. Nu le ia ca să le folosească el. Fie fură din pură plăcere, fie le vinde colegilor la şcoală.
Am încercat să mi-l imaginez pe Morcoveaţă vânzând capsatoare în pauza de prânz. Pur şi simplu nu-l puteam vedea făcând asta.
— Nu prea înţeleg, am început eu. De ce fură mereu de la acelaşi magazin ? Cu cât vine mai des aici, cu atât are şanse mai mari să fie recunoscut şi prins şi să primească o pedeapsă mai severă. Cineva care vrea să fure cu succes nu s-ar duce mai degrabă la mai multe magazine?
— Nu mă întrebaţi pe mine. S-ar putea să meargă în acelaşi timp şi în alte părţi. Sau s-ar putea să-i placă magazinul nostru mai mult. Poate că-i place de mine. Nu sunt decât un simplu paznic şi nu mă pot gândi la atâtea lucruri complicate dintr-o dată. Nici nu sunt plătit pentru asta. Dacă sunteţi aşa de curios, de ce nu-l întrebaţi direct pe băiat? E aici de trei ore şi n-a scos o vorbă. Pare un

193
copil cuminte, dar ştiu şi eu? De aceea v-am rugat să veniţi şi dumneavoastră, îmi cer scuze că v-am stricat ziua liberă... Ştiţi, de fapt voiam să vă întreb încă de când aţi venit, deşi n-are legătură: văd că sunteţi foarte frumos bronzat. Aţi fost pe undeva în vacanţă?
— Nu, n-am fost nicăieri.
M-a scrutat iarăşi cu atenţie, de parcă eram un detaliu important al problemei.
Am luat din nou capsatorul în mână şi l-am studiat. Era un model cât se poate de obişnuit, din care are toată lumea acasă sau la birou, un articol de papetărie ieftin, vândut aproape la preţul de fabrică. Paznicul a luat o ţigară Seven Star, a aprins-o cu bricheta Bic, apoi a suflat fumul într-o parte.
M-am uitat spre copil şi l-am întrebat cu o voce blândă:
— De ce tocmai capsatoare ?
Morcoveaţă, care stătuse până atunci cu privirile în pământ, şi-a ridicat încet capul şi m-a privit, dar n-a spus nimic. Nu-l mai văzusem niciodată arătând aşa: cu o figură stranie, lipsită de expresie si cu privirile pierdute în gol.
— Te-a forţat cineva s-o faci ?
Morcoveaţă nu mi-a răspuns nici acum. Nu-mi dădeam seama dacă înţelegea ce-i spuneam. M-am lăsat păgubaş. Probabil că n-aş fi ajuns la nici un rezultat dacă-l luam la întrebări aici, pe loc. Se închisese în sine, încuiase uşa şi trăsese obloanele.
— Cum să procedăm, domnule profesor? m-a întrebat paznicul. Eu sunt plătit să patrulez prin magazin, să verific camerele de supraveghere şi să-i aduc aici pe cei pe care-i prind că au furat ceva. Ce se petrece mai departe e cu totul altă problemă, mai ales când infractorul este un copil. N-aţi putea să-mi sugeraţi ce să facem ? Cred că dumneavoastră ştiţi mai bine ca mine. Să chemăm mai degrabă poliţia? Pentru mine aşa ar fi cel mai simplu, nu mi-aş pierde o jumătate de zi luptându-mă cu morile de vânt.
194

Deşi vorbea cu mine, mintea mea era la cu totul altceva. Camera sărăcăcioasă a serviciului de pază mi-a adus aminte de secţia de poliţie de pe insula din Grecia şi n-am mai putut să nu mă gândesc la Sumire şi la dispariţia ei.
Au trecut câteva momente până am înţeles ce-mi spunea paznicul.
— Am să-i spun şi tatălui său să fie mai sever de acum încolo şi să-i explice clar că furtul este o infracţiune, a intervenit prietena mea, cu o voce complet lipsită de intonaţie. N-o să se mai întâmple.
— Am înţeles, nu vreţi să ajungeţi la tribunal. Tot repetaţi asta de la bun început, a spus paznicul pe un ton plictisit.
A scuturat mucul ţigării în scrumieră, apoi s-a uitat din nou spre mine:
— Totuşi, de trei ori mi se pare prea mult. Odată şi-odată trebuie să punem capăt situaţiei. Dumneavoastră ce credeţi, domnule profesor?
Am respirat adânc şi m-am întors la realitate, la cele opt capsatoare şi la după-amiaza aceea de duminică de septembrie.
— Nu pot să trag nici o concluzie până nu discut cu băiatul, i-am răspuns. E un elev cu care n-am avut până acum nici un fel de probleme şi e un copil deştept. Nu pot să-mi dau seama de ce a făcut un lucru atât de lipsit de sens. Aş vrea să stau de vorbă cu el pe îndelete şi sper să lămuresc lucrurile, îmi pare rău că v-a dat atâta bătaie de cap.
— E aici ceva ce nu înţeleg, a spus paznicul, îngustându-şi ochii pe după ochelari. Băiatul - Shin'ichi Nimura, nu ? — e în clasa dumneavoastră şi-l vedeţi în fiecare zi. Nu-i aşa ?
— Ba da.
— E în clasa a patra, ceea ce înseamnă că îl ştiţi de circa un an şi patru luni. Corect?
— Corect. E elevul meu de când a intrat în clasa a treia.

195
— Câţi copii sunt în clasă, în total ?
— Treizeci şi cinci.
— Deci îi puteţi avea pe toţi sub ochi. Cu toate astea, n-aţi bănuit niciodată că ar putea face probleme. N-aţi văzut nici un indiciu.
— Aşa este.
— Şi, când colo, copilul ăsta a furat din magazinul nostru de cel puţin trei ori în ultima jumătate de an. Operează întotdeauna singur, deci nu e în cârdăşie cu cineva care-l ameninţă şi-l sileşte s-o facă. Nu fură de nevoie şi nici de plăcere. Nici pentru bani - din câte mi-a spus mama lui, primeşte suficienţi bani de buzunar. Ceea ce înseamnă c-o face din convingere. Fură pentru a fura. Cu alte cuvinte, are o problemă. Şi dumneavoastră îmi spuneţi că n-aţi văzut nici un indiciu ?
— Dacă-mi permiteţi să vă explic situaţia din perspectiva unui profesor, în cele mai multe cazuri, când un copil fură în mod curent, n-o face cu intenţii criminale, ci mai degrabă dintr-un subtil dezechilibru emoţional. Sigur, dacă l-aş fi observat mai atent, probabil că aş fi văzut semne, şi regret că n-am făcut-o. Dar acest dezechilibru emoţional este foarte greu de depistat din exterior. Iar ideea de a interpreta furtul ca pe un furt, pur şi simplu, şi de a-i administra pedeapsa cuvenită nu contribuie la vindecarea lui. Câtă vreme nu este găsită şi înlăturată cauza fundamentală, problemele vor continua să existe, sub o formă sau alta. Nu puţine sunt cazurile când un copil încearcă să transmită un mesaj prin furt şi singura metodă de rezolvare, oricât de ineficientă ar părea ea, este de a purta nişte discuţii îndelungate cu el.
Paznicul şi-a terminat ţigara şi m-a privit îndelung, cu gura pe jumătate deschisă, de parcă ar fi studiat cine ştie ce animal nemaivăzut. Degetele lui, aşezate pe masă, erau incredibil de groase şi arătau ca zece creaturi obeze şi păroase. Am simţit că mă sufoc uitându-mă la ele.
196

— Ce-mi spuneţi acum se învaţă în facultate, la cursurile de pedagogie?
— Nu numai acolo. Sunt lucruri care ţin de psihologia generală. Le puteţi găsi şi în cărţi.
— Şi în cărţi, a repetat el, cu o figură lipsită de expresie. A luat apoi un prosop şi şi-a şters transpiraţia de pe gât.
— Dintr-un subtil dezechilibru emoţional, ziceţi? Ce mai e şi asta? Pe vremea când eram poliţist, aveam de-a face cu dezechilibraţi de-a binelea, de dimineaţa până seara. Dar nu-i nimic subtil în asta. E plină lumea de ei. Dacă aş sta să port discuţii lungi cu fiecare şi să analizez toate detaliile, căutând cu seriozitate mesajul pe care vor să-l transmită, nu mi-ar ajunge zece creiere.
A oftat şi a pus cutia cu capsatoare sub birou.
— Aveţi perfectă dreptate. Copiii au sufletul curat. Nu li se poate administra o pedeapsă corporală. Toţi oamenii sunt egali şi nu trebuie judecaţi după rezultate. Trebuie să-i ascultăm pe îndelete. Sunt de acord. Dar oare lumea prin asta devine măcar un pic mai bună? Nu devine. Ba mai degrabă se înrăieşte. Cum să fie oamenii egali? N-am mai auzit aşa ceva. Păi în Japonia ne înghesuim o sută zece milioane de oameni. Imaginaţi-vă că am fi toţi egali. Ar fi iadul pe pământ.
E uşor să spuneţi vorbe frumoase, închideţi ochii, vă faceţi că nu vedeţi şi vă spălaţi pe mâini. Nu faceţi valuri, cântaţi împreună Hotaru no hikari1, îi treceţi clasa şi trăiesc toţi fericiţi până la adânci bătrâneţi. Furtul este un mesaj venit din inima copiilor. Mai departe nu vă interesează. E cel mai comod. Cine vine pe urmă să facă curat ? Noi! Credeţi că ne face plăcere ? Vi se citeşte mirarea pe faţă. Nu înţelegeţi de ce ne agităm atât pentru „un fleac" de şase mii opt sute de yeni, dar de ce nu încercaţi să vă puneţi şi în locul celui care a fost furat ? Aici lucrează mai
1.  Lit. „Luminiţa licuriciului", adaptare japoneză a cântecului tradiţional scoţian Auld Lang Syne.

197
bine de o sută de oameni şi toţi dau socoteală până la ultimul bănuţ. Dacă suma de la casă iese cu o sută de yeni în minus, angajaţii rămân peste program ca să lămurească lucrurile. Aveţi idee cu cât sunt plătite la oră femeile de la casă ? De ce nu-i învăţaţi şi lucrurile astea pe elevi ?
Am tăcut. Tăcea şi mama. La fel şi copilul. Paznicul probabil obosise de atâta vorbă, aşa că s-a cufundat şi el în tăcerea generală, în încăperea de alături a sunat scurt telefonul şi cineva a ridicat receptorul.
— în concluzie, ce propuneţi să facem? m-a întrebat.
— Ce-aţi zice să-l legăm cu o funie şi să-l atârnăm de tavan, cu capul în jos, până-şi cere iertare ?
— Nu-i o idee rea! Cu toate astea, cred că vă daţi seama că dacă am face aşa ceva în realitate, ne-am pierde amândoi slujbele.
— în cazul ăsta, nu ne rămâne decât să stăm de vorbă cu el, cu multă răbdare. Asta e părerea mea.
Un alt paznic a intrat în încăpere fără să bată la uşă:
— Domnu' Nakamura, puteţi să-mi daţi cheia de la depozit?
„Domnul Nakamura" a scotocit în sertarul biroului, dar n-a găsit-o.
— Nu-i aici, a spus. Ce naiba, doar ştiu că am pus-o aici!
Celălalt i-a explicat că era o urgenţă şi le trebuia neapărat cheia de la depozit. Din atitudinea celor doi, am presupus că era o cheie importantă, care n-ar fi trebuit să fie ţinută pur şi simplu în sertar. Au căutat şi în celelalte sertare, dar tot n-au dat de ea.
în tot acest timp, noi, ceilalţi trei, tăceam. Prietena mea îmi căuta din când în când privirile, cu un aer rugător. Morcoveaţă se uita în pământ, ca şi până acum, lipsit de orice expresie. Prin minte îmi treceau tot felul de gânduri. Era îngrozitor de cald.
198

Bărbatul care ceruse cheia s-a lăsat păgubaş şi a plecat, mormăind nemulţumit.
— Am vorbit destul, a spus Nakamura, întorcându-se spre noi şi adresându-mi-se pe un ton oficial, sec. Vă mulţumesc pentru că aţi venit. E cazul să ne oprim aici. Mai departe e treaba dumneavoastră, domnule profesor, şi a mamei băiatului, însă fiţi atenţi, pentru că, dacă se mai repetă  o singură  dată,  o  să  aibă de-a face  cu  mine. De-adevăratelea. M-aţi înţeles? Nu-mi convin situaţiile neplăcute, dar trebuie să-mi fac datoria.
Am dat din cap şi eu şi ea, în semn că am înţeles. Morcoveaţă părea că nu auzise nimic. M-am ridicat, iar mama şi copilul m-au imitat, lipsiţi de vlagă.
— Un ultim lucru, a spus paznicul, stând pe scaun şi uitându-se la mine. S-ar putea să vi se pară o impertinenţă din partea mea, dar trebuie să v-o spun. Mă uit la dumneavoastră de când aţi intrat aici şi nu reuşesc să înţeleg un lucru: sunteţi tânăr, înalt, faceţi o impresie bună, sunteţi bronzat, vă pricepeţi să vorbiţi foarte bine. Ibt ce spuneţi e plin de sens. Sunt sigur că părinţii elevilor dumneavoastră vă admiră. Cu toate astea... nu ştiu cum să spun... am simţit ceva ciudat din clipa în care v-am văzut. Ceva ce nu prea pot înghiţi. N-am nimic personal cu dumneavoastră, aşa că vă rog să nu vă supăraţi pe mine. E ceva care mă râcâie, dar nu ştiu exact ce anume.
— Pot să vă pun o întrebare personală?
— Sigur că da.
— Dacă oamenii nu sunt egali, atunci dumneavoastră unde v-aţi situa?
Paznicul a tras adânc din ţigară, a clătinat din cap şi apoi a suflat fumul îndelung, de parcă încerca să împingă pe cineva.
— Nu ştiu. Dar staţi liniştit, în orice caz n-aş fi pe aceeaşi treaptă cu dumneavoastră.
Prietena mea îşi lăsase Toyota Celica ei roşie în parcarea supermarketului. Am luat-o deoparte, unde copilul nu

199
ne putea auzi, şi am rugat-o să meargă acasă înaintea noastră, ca să ne lase puţin singuri. Voiam să stau de vorbă cu el si după aceea aveam să-l aduc eu acasă. A fost de acord. A dat să spună ceva, dar a renunţat şi s-a urcat în maşină. Şi-a scos ochelarii de soare din geantă şi a pornit motorul.
După ce a plecat, l-am luat pe Morcoveaţă şi am intrat în prima cofetărie care ne-a făcut cu ochiul. Ajuns la răcoare, am răsuflat uşurat, am comandat un ceai cu gheaţă pentru mine şi o îngheţată pentru băiat, mi-am desfăcut primul nasture de la cămaşă, mi-arn scos cravata şi am pus-o în buzunarul sacoului. Morcoveaţă tăcea cu încăpăţânare, păstrându-şi aceeaşi expresie pe chip ca si în biroul paznicului de la supermarket. Părea total absent, dus de pe lumea asta. Stătea cu palmele lui mici aşezate pe genunchi şi-şi ţinea ochii în jos, evitându-mi privirea. Eu îmi terminasem ceaiul, în schimb el nici nu se atinsese de îngheţată, îngheţata începuse să se topească în farfurie şi-şi pierdea încet-încet forma, dar el nu-i dădea atenţie. Stăteam unul în faţa celuilalt şi tăceam, ca un cuplu cu probleme. Ori de câte ori trecea pe la masa noastră, chelneriţa avea un aer tensionat.
— Se întâmplă multe lucruri pe lumea asta, am spus eu într-un sfârşit.
Nu căutam un pretext ca să încep conversaţia, ci pur şi simplu m-am auzit vorbind, dintr-un impuls.
Morcoveaţă şi-a ridicat încet capul şi m-a privit fără să scoată un cuvânt. Am închis ochii, am respirat adânc şi am tăcut iarăşi o bucată de timp.
— N-am mai povestit nimănui asta, dar în vacanţa de vară am mers câteva zile în Grecia. Ştii unde e Grecia, nu ? Am văzut o dată împreună o casetă la ora de ştiinţe sociale. E în sudul Europei, la Marea Mediterană, şi are o grămadă de insule. Acolo cresc mulţi măslini, în secolul al cincilea înaintea erei noastre au avut o civilizaţie înfloritoare. La
200

Atena s-a născut democraţia şi Socrate a murit bând otravă. Acolo am mers eu. E un loc foarte frumos, dar eu nu m-am dus ca să mă distrez. O prietenă de-a mea a dispărut pe una dintre insule şi m-am dus să o caut. Din păcate, n-am reuşit să o găsesc. A dispărut pur şi simplu, ca fumul în aer.
Morcoveaţă mă privea, cu gura uşor întrdeschisă. Figura îi era în continuare împietrită şi lipsită de viaţă, dar în ochi i se vedea o licărire. Mă asculta atent.
— Ţineam mult la prietena mea, foarte mult. Pentru mine era mai importantă ca oricine altcineva. Aşa că m-am urcat în avion şi am zburat până în insula din Grecia ca s-o caut. Insă n-am avut noroc. Am încercat tot ce se putea, dar n-am găsit-o. Fiindcă prietena mea a dispărut, eu nu mai am acum nici un prieten. Nici măcar unul singur.
De fapt, nu lui Morcoveaţă îi spuneam toate astea. Vorbeam cu mine însumi, gândeam cu voce tare.
— Ştii ce-mi doresc eu cel mai mult să fac acum ? Să mă caţăr într-un loc înalt, foarte înalt, cum sunt piramidele. Cel mai înalt loc pe care-l pot găsi şi de unde se poate vedea totul. Aş vrea să mă sui în vârf şi să mă uit de acolo la lume, să privesc întreg peisajul şi să-mi dau seama cu propriii mei ochi ce anume a dispărut de pe lumea asta. De fapt, nu ştiu, poate că nu vreau să văd asta. Poate că nu vreau să văd nimic.
Chelneriţa a venit la masa noastră, a luat din faţa lui Morcoveaţă farfuria cu îngheţata topită şi a pus pe masă, în dreptul meu, nota de plată.
— Am trăit de unul singur încă din copilărie. Am părinţi şi o soră mai mare, dar nu ne înţelegem bine. Nu pot să comunic cu nici unul dintre ei. De asta am şi început la un moment dat să mă întreb dacă nu cumva eram un copil adoptat. Poate că, din cine ştie ce motive, mă luaseră de la nişte rude îndepărtate sau chiar de la un orfelinat. Acum

201
nu mai cred asta. Părinţii mei nu sunt genul de oameni care să adopte un orfan neajutorat. Mi-a fost greu să accept faptul că am o legătură de sânge cu familia mea. îmi era mai simplu să-i consider nişte străini.
Mi-am imaginat un oraş îndepărtat. Acolo, într-o casă, locuieşte familia mea adevărată. E o casă mică, dar primitoare. Acolo fiecare îşi poate deschide inima şi poate exprima direct ceea ce simte. Seara se aude cum mama pregăteşte masa, iar din bucătărie vine un miros îmbietor. Acolo ar fi trebuit eu să trăiesc. Mă gândesc mereu la casa asta şi, în sufletul meu, mă refugiez acolo.
în viaţa mea adevărată, când eram mic, am avut un câine. Şi, din toată casa, era singura fiinţă cu care mă înţelegeam. Era o corcitură, dar era foarte deştept: îl învăţam o dată ceva şi nu mai uita. în fiecare zi îl scoteam la plimbare în parc. Mă aşezam pe o bancă şi-i povesteam o mulţime de lucruri. Reuşeam să ne comunicăm sentimentele unul altuia. Pentru mine astea au fost momentele cele mai fericite din toată copilăria. Dar într-o zi, când eram în clasa a cincea, a fost lovit de un camion în apropierea casei si a murit. De atunci părinţii nu m-au mai lăsat să cresc câini, îmi spuneau că sunt gălăgioşi si murdari si că-s prea greu de îngrijit.
După moartea lui, îmi petreceam mai tot timpul citind, închis în camera mea. Lumea din cărţi mi se părea mult mai plină de viaţă decât cea din jurul meu. în cărţi puteam găsi lucruri nemaivăzute. Aşa au ajuns cărţile şi muzica să-mi fie cei mai buni prieteni. Am avut câţiva colegi apropiaţi la şcoală, dar niciodată n-am întâlnit pe cineva în faţa căruia să-mi pot deschide sufletul. Ne vedeam în fiecare zi, vorbeam vrute şi nevrute si mergeam împreună la antrenamentele de fotbal, dar atât. Chiar dacă aveam probleme, nu ceream ajutorul nimănui. Stăteam şi mă gândeam, găseam soluţii de unul singur şi apoi acţionam de unul singur. Dar nu mă simţeam deloc singur. Mi se
202

părea absolut firesc, în ultimă instanţă, oamenii trebuie să se descurce pe cont propriu.
Cu toate astea, când eram la facultate, am întâlnit-o pe prietena de care-ţi spun şi, încet-încet, am ajuns să-mi schimb părerea. Am înţeles că dacă stai şi gândeşti multă vreme de unul singur, nu mai eşti capabil să priveşti lucrurile dintr-o perspectivă nouă. Şi am început să simt că a fi singur e un lucru foarte trist. E ca şi cum ai sta pe malul unui râu mare, într-o seară ploioasă, şi ai privi la nesfârşit cum râul se scurge către mare. Ai stat vreodată să priveşti un râu pe ploaie?
Morcoveaţă nu mi-a răspuns.
— Eu am stat, am continuat.
Morcoveaţă a căscat ochii şi m-a privit cu atenţie.
— Mă uitam cum se amestecă apa cea multă a râului cu apa cea multă a mării şi nu puteam pricepe de ce era atâta singurătate. Dar era. Ar trebui să încerci şi tu o dată să vezi cum e.
Mi-am luat sacoul şi nota de plată şi m-am ridicat încet. Când i-am pus mâna pe umăr, Morcoveaţă s-a ridicat şi el. Am plătit, apoi am ieşit din cofetărie.
Am mers vreo jumătate de oră până am ajuns la el acasă. Morcoveaţă n-a scos un cuvânt tot drumul. Nici eu.
Nu departe de casa lui era un râu cu un pod de beton. De fapt, „râu" era mult spus. Era mai degrabă un canal de deversare îngust. Pe vremea când în împrejurimi încă mai erau câmpuri, fusese folosit pentru irigaţii, dar acum apa era tulbure şi mirosea vag a detergent. Nici nu-ţi puteai da seama dacă într-adevăr curgea undeva. Pe maluri creşteau buruieni şi se vedeau gunoaie de tot felul, aruncate acolo. Morcoveaţă s-a oprit la mijlocul podului, s-a întins peste balustradă şi a privit în jos. L-am imitat. Am stat aşa multă vreme, urmărind apa cu ochii. Simţeam că nu vrea să se întoarcă acasă şi-l înţelegeam perfect.

203
Morcoveaţă şi-a băgat mâna în buzunarul pantalonilor, a scos de acolo o cheie şi mi-a întins-o. Era o cheie obişnuită, cu o etichetă mare şi roşie, din plastic, pe care scria „Depozitul nr. 3". Era cheia pe care o căutaseră peste tot cei doi paznici! Probabil că Morcoveaţă fusese lăsat câteva clipe singur în cameră şi profitase de moment ca să caute prin sertare. Găsise cheia şi o băgase în buzunar, începeam să pricep că în sufletul băiatului era un labirint pe care nu-l puteam desluşi. Ce copil ciudat!
Ţineam cheia în palmă şi simţeam cum se strecurase în ea greutatea oamenilor care o atinseseră, în lumina puternică a soarelui părea grosolană, murdară şi meschină. Am ezitat puţin şi am aruncat-o departe, în râu, ridicând câţiva stropi de apă. Nu era un râu adânc, dar, pentru că era atât de tulbure, am pierdut-o din vedere. Eu şi Morcoveaţă am rămas o vreme aşa, privind apa. După ce am aruncat cheia, m-am simţit ceva mai bine.
— E prea târziu ca s-o mai dăm înapoi, am spus eu, ca şi cum aş fi vorbit de unul singur. Sunt sigur că au pe undeva o dublură, doar e vorba de preţiosul lor depozit.
Am întins mâna şi Morcoveaţă mi-a apucat-o. îi simţeam în palmă mâna lui mică şi moale. Mai avusesem senzaţia asta cândva, demult - dar unde oare ? L-am dus pe Morcoveaţă acasă, ţinându-l de mână.
Mama lui ne aştepta. Purta o bluză fără mâneci, albă şi îngrijită, şi o fustă cu pliuri. Avea ochii roşii. Probabil că se pusese pe plâns de cum ajunsese acasă. Soţul ei conducea o agenţie imobiliară din capitală. Duminica fie mergea la serviciu, fie se ducea să joace golf, şi nu era aproape niciodată acasă. Prietena mea l-a trimis pe Morcoveaţă în camera lui de la etaj, iar pe mine m-a condus în bucătărie, nu în sufragerie, cum obişnuia. Mi-am imaginat că aşa, stând amândoi la masa din bucătărie, i-ar fi fost mai uşor să-mi vorbească. Bucătăria era de tip insulă,
204

205
cu chiuveta şi masa de gătit în mijloc. Avea şi un imens frigider verde închis, şi o fereastră mare şi luminoasă, orientată spre est.
— Arată ceva mai bine ca înainte, mi-a spus ea şoptit. Când am ajuns acolo şi l-am văzut, pur şi simplu m-am pierdut şi n-am ştiut ce să mă fac. Nu i-am mai văzut niciodată o asemenea expresie pe faţă. Era... era ca şi cum venea din altă lume.
— Nu trebuie să te îngrijorezi. Cu timpul, o să-şi revină. De asta mă gândesc că e mai bine să-l laşi o vreme şi să nu-i spui nimic.
— Ce-aţi făcut după ce am plecat eu ?
— Am stat de vorbă.
— Despre ce ?
— Despre fleacuri. De fapt, am vorbit mai mult eu, despre lucruri fără importanţă.
— Vrei ceva rece de băut? Am clătinat din cap.
— Câteodată nu ştiu ce-aş putea vorbi cu copilul ăsta, a spus ea. Mi se întâmplă din ce în ce mai des.
— Nu trebuie să te forţezi. Copiii au lumea lor. Când o să vrea să staţi de vorbă, o să afli.
— Da, dar el nu vorbeşte aproape deloc.
In timp ce discutam faţă în faţă, la masă, eram atenţi să nu ne atingem şi ne simţeam uşor stânjeniţi. Aşa se întâmplă de obicei când profesorul discută cu un părinte despre copilul cu probleme. Prietena mea îşi tot împreuna mâinile sprijinite pe masă, apoi şi le desfăcea cu nervozitate. Nu puteam să nu-mi amintesc atingerea acelor degete pe corpul meu în timpul îmbrăţişărilor noastre.
Am asigurat-o că n-aveam să anunţ incidentul la şcoală şi că intenţionam să discut serios cu băiatul, ca să scot la iveală ce nu era în ordine cu el. Nu trebuie să-ţi faci prea multe griji, i-am spus. E un copil bun şi deştept şi, peste
puţin timp, lucrurile au să se liniştească. E o problemă trecătoare. Important e să te calmezi. I-am repetat aceleaşi şi aceleaşi lucruri la nesfârşit, făcându-le să i se strecoare încet în minte, într-un final, a părut puţin mai relaxată.
S-a oferit să mă ducă ea cu maşina până acasă, în Kunitachi.
— Crezi c-a simţit ceva? m-a întrebat ea în timp ce aşteptam la un semafor.
Se referea, bineînţeles, la relaţia dintre noi. Am clătinat din cap.
— Ce te face să spui asta ?
— Mi-a venit deodată în minte azi, când vă aşteptam să veniţi. Aşa simt eu chiar dacă n-am nici o dovadă. E un copil intuitiv şi sunt sigură că şi-a dat seama că eu şi tatăl lui nu ne mai înţelegem bine.
N-am spus nimic şi a tăcut şi ea.
A oprit într-o parcare din apropierea apartamentului meu. A tras frâna de mână, a învârtit cheia şi a oprit motorul. Fără zgomotul motorului şi fără fâsâitul aerului condiţionat, în maşină s-a aşternut o tăcere neplăcută. Am înţeles că-şi dorea să o strâng în braţe acum, pe loc. Mi-am imaginat trupul ei ascuns sub haine, şi mi s-a uscat gura.
— Cred c-ar fi mai bine să nu ne mai vedem, am spus brusc.
Nu mi-a răspuns. Cu mâinile înţepenite pe volan, privea în gol spre acul indicatorului de ulei de pe bord. De pe faţă i se ştersese orice expresie.
— Am stat şi m-am gândit mult: nu se poate să devin o parte din problemă. Dacă sunt o parte din problemă, nu mai pot fi o parte din soluţie. E spre binele tuturor.
— Spre binele multora?
— Al copilului tău, în orice caz.
i!
206

— Şi al tău în acelaşi timp?
— Şi al meu, sigur.
— Şi cu mine cum rămâne? Intru şi eu la binele tuturor? Voiam să-i răspund că da, dar nu găseam cuvintele
potrivite. Şi-a scos ochelarii de soare Ray-Ban, închişi la culoare, dar s-a răzgândit şi şi i-a pus la loc.
— Nu mi-e uşor să spun asta, însă o să-mi fie foarte greu dacă n-o să ne mai vedem.
— Şi mie o să-mi fie greu. Mi-aş fi dorit să ne putem continua relaţia, dar nu e drept.
Ea a oftat adânc.
— Atunci vrei să-mi spui şi mie ce e drept ? Eu, una, nu prea înţeleg. Ştiu foarte bine ce nu e drept, dar ce anume e drept?
Nici pentru asta nu puteam să găsesc răspunsul potrivit.
Părea că e pe punctul de a izbucni în plâns sau de a ţipa, dar reuşi totuşi să se abţină. Se agăţase strâns de volan şi mâinile începuseră să i se înroşească.
— Când eram tânără, multă lume venea să stea de vorbă cu mine şi le povesteam şi eu, la rândul meu, o mulţime de lucruri. Poveşti amuzante sau frumoase sau fantastice. Apoi, de la un moment dat, nimeni n-a mai stat de vorbă cu mine. Nimeni. Nici soţul meu, nici copilul, nici prietenii. De parcă n-ar mai fi rămas nimic de povestit pe lumea asta. Câteodată mă întreb dacă n-am devenit invizibilă, dacă oamenii nu se uită prin mine, fără să mă vadă...
Şi-a desprins mâinile de pe volan şi le-a ţinut în faţa ochilor.
— Nu cred că înţelegi ce vreau să zic.
Am căutat cuvintele potrivite, dar n-am găsit nimic în interiorul meu.
— îţi mulţumesc mult pentru tot ce-ai făcut azi, a spus ea, venindu-şi în fire, iar acum vocea îi suna aproape natural. Nu cred că m-aş fi descurcat singură. M-ai ajutat

207
foarte mult. A fost un moment tare greu pentru mine şi-ţi sunt recunoscătoare pentru că mi-ai fost alături. Cred că ai să devii un profesor excelent. Aproape că eşti deja.
Am încercat să-mi dau seama dacă era ironică. Probabil că era. Ba nu, cu siguranţă era.
— încă nu sunt un profesor bun, am protestat eu, iar ea a surâs aproape imperceptibil.
Aşa s-a încheiat conversaţia noastră.
Am deschis portiera şi am ieşit din maşină. Soarele de după-amiază era mai puţin copleşitor. Respiram cu greu şi nu-mi simţeam picioarele atingând pământul. Motorul maşinii a pornit şi prietena mea a ieşit din viaţa mea personală, probabil pentru totdeauna. A deschis geamul şi a fluturat uşor din mână. Am dat şi eu din mână, ca răspuns.
M-am întors în apartamentul meu, am băgat în maşina de spălat cămaşa pătată de transpiraţie, am intrat în baie şi m-am spălat pe cap. M-am dus apoi în bucătărie, am terminat de pregătit mâncarea de care mă apucasem înainte să plec şi am mâncat de unul singur. După masă m-am tolănit pe canapea şi am reluat cartea pe care o începusem, dar n-am putut citi mai mult de cinci pagini. Am renunţat, am închis cartea şi m-am gândit o vreme la Sumire, apoi la cheia de la depozit, pe care o aruncasem în râul murdar, şi la „prietena" mea, cum strângea ea volanul cu ambele mâini. Ziua se apropia de sfârşit, lăsând în urmă doar nişte amintiri dezordonate. Stătusem destul de mult timp sub duş, dar corpul meu încă mai păstra un iz de tutun, iar în palme îmi rămăsese o senzaţie ciudată, de parcă strivisem şi ucisesem un suflet.
Oare am făcut ceea ce era drept?
Nu credeam asta. Nu făcusem decât ceea ce considerasem necesar pentru mine. E o mare diferenţă. „Spre binele tuturor ?" mă întrebase prietena mea. „Mă număr şi eu printre ei?"
208

Cinstit vorbind, în clipele acelea nu mă gândeam la binele tuturor, ci numai şi numai la Sumire. Nu la ei toţi, cei de acolo, sau la noi toţi, cei de aici, ci la Sumire, care nu mai era nicăieri.
Capitolul 16
De când ne-am despărţit în portul insulei din Grecia, n-am mai primit nici o veste de la Miu. Mi s-a părut foarte ciudat, pentru că îmi promisese că mă va ţine la curent cu mersul lucrurilor, indiferent de rezultat. Nu credeam că mă uitase şi nici nu mi se părea genul de persoană care nu-si ţine promisiunile. Mai degrabă, din cine ştie ce motive, n-a avut cum să ia legătura cu mine. Mi-a trecut prin minte să încerc să-i dau eu un telefon, dar, gândindu-mă mai bine, mi-am dat seama că nu-i ştiam nici numele adevărat, nici numele sau adresa firmei. Sumire nu-mi dăduse asemenea detalii despre ea.
Telefonul din apartamentul lui Sumire a transmis o perioadă acelaşi mesaj, care spunea că e plecată în vacanţă, dar la un moment dat a fost deconectat. Am vrut să-i sun pe părinţii ei, însă nu le ştiam numărul. Aş fi putut să mă uit în cartea de telefon a regiunii Yokohama şi să găsesc numărul de la cabinetul stomatologic al tatălui lui Sumire, dar nu voiam să merg atât de departe. M-am dus la bibliotecă şi m-am uitat prin toate ziarele din luna august, în pagina socială apăruseră de câteva ori mici articole despre Sumire. O tânără japoneză de douăzeci şi doi de ani a fost dată dispărută într-o insulă din Grecia. Poliţia locală a deschis o anchetă, dar circumstanţele dispariţiei sunt încă neclare. Asta era tot. N-am găsit nici o informaţie pe care să n-o fi ştiut deja. Sunt mulţi turişti care dispar în străinătate şi Sumire nu era decât un caz printre altele.
Am încetat să mai urmăresc ştirile. Oricare ar fi fost motivul dispariţiei ei, oricare ar fi fost rezultatele anchetei,
210

ştiam cu siguranţă un lucru : dacă s-ar fi întors, Sumire ar fi găsit o cale să mă anunţe. Pentru mine acesta era lucrul cel mai important.
A trecut şi luna septembrie, apoi după toamnă a venit iarna. Pe 7 noiembrie Sumire a împlinit douăzeci şi trei de ani, iar eu am împlinit douăzeci şi cinci pe 9 decembrie. A început noul an şcolar, apoi s-a terminat. Morcoveaţă a trecut în clasa a cincea fără să creeze vreo altă problemă şi a fost mutat în altă clasă. Nu i-am mai vorbit niciodată de incidentul din ziua aceea. Ori de câte ori îl priveam în ochi, îmi dădeam seama că nu era nevoie.
Pentru că Morcoveaţă era acum în altă clasă, n-am mai avut ocazia s-o întâlnesc pe „prietena" mea. Era un lucru bun — pentru amândoi. Totul ţinea acum de trecut. Câteodată mă mai cuprindea dorul de pielea ei călduţă şi eram gata-gata să pun mâna pe telefon şi s-o sun. Ceea ce mă oprea în ultimul moment era amintirea senzaţiei cheii de la depozit în palma mea şi apoi atingerea mâinii lui Morcoveaţă în acea după-amiază de vară.
Din când în când, mă gândeam la Morcoveaţă. Ce copil ciudat! îmi spuneam ori de câte ori se întâmpla să-l întâlnesc prin şcoală. Nu reuşeam să-mi dau seama ce gânduri se ascundeau în adâncurile lui, sub figura aceea slabă şi liniştită. Eram însă convins că-i umblau o mulţime de lucruri prin minte şi că, dacă ar fi simţit nevoia, ar fi găsit puterea de a le pune în practică, îi simţeam profunzimea. Credeam că am făcut un lucru bun deschizându-mi inima în faţa lui în acea după-amiază, la cofetărie. Un lucru bun atât pentru el, cât şi pentru mine. Poate că mai mult pentru mine. în acel moment - oricât ar părea de ciudat -el m-a înţeles şi m-a acceptat. Ba chiar m-a iertat, într-o anumită măsură.
Oare cum îşi vor petrece zilele (care, în tinereţe, par nesfârşite) copiii ca Morcoveaţă când vor ajunge mari ? Cu

211
siguranţă că nu le va fi uşor. Vor avea mai multe momente grele decât clipe de bucurie. Din proprie experienţă, pot prezice în linii mari greutăţile de care se vor lovi. Oare va ajunge să iubească pe cineva? Va fi oare, la rândul lui, iubit? Bineînţeles, nu servea la nimic să mă gândesc la asta. O dată ce va absolvi şcoala primară, va intra într-o lume mai largă şi nu va mai avea nici o legătură cu mine. Mai bine m-aş fi gândit la problemele mele.
M-am dus la un magazin de muzică, mi-am cumpărat un CD cu piese de Mozart cântate de Elisabeth Schwarzkopf şi l-am ascultat la nesfârşit, îmi plăcea foarte mult liniştea pe care o transmitea. Dacă închideam ochii, discul mă purta de fiecare dată în acea seară de pe insula grecească.
în afară de câteva amintiri distincte (printre care se număra, bineînţeles, şi dorinţa violentă pe care o simţisem faţă de ea în ziua când o ajutasem să se mute), nu-mi rămăseseră de la Sumire decât câteva scrisori lungi si acea dischetă. Am recitit de foarte multe ori şi scrisorile, şi cele două texte. Aproape că le învăţasem pe dinafară. Când le citeam, simţeam că eu şi Sumire suntem din nou împreună, împletindu-ne inimile. Acest lucru mă bucura mai mult decât orice, ca o luminiţă a unei case care se vede în depărtare de la fereastra unui tren de noapte ce străbate pustietăţile. Luminiţa e înghiţită imediat de întuneric, dar, dacă închizi ochii, imaginea ei mai pâlpâie câteva clipe pe retină.
Mă trezesc noaptea, mă dau jos din pat (şi-aşa n-am să mai pot adormi la loc), mă aşez pe canapea şi, ascultând-o pe Elisabeth Schwarzkopf, aduc la viaţă amintiri de pe acea insuliţă din Grecia. Revăd fiecare scenă ca şi cum aş răsfoi paginile unei cărţi: plaja pustie şi frumoasă, cafeneaua din faţa portului, chelnerul cu cămaşa pătată la spate de transpiraţie, îmi amintesc profilul delicat al lui Miu şi strălucirea Mării Egee, privită de pe verandă, statuia
212

nefericitului erou tras în ţeapă din mijlocul pieţei, muzica pe care am auzit-o în miez de noapte venind de pe vârful muntelui, îmi amintesc cu claritate lumina magică a lunii şi vraja muzicii. Retrăiesc senzaţia din momentul în care am fost trezit de muzică şi durerea din acea noapte fără formă de parcă trupul îmi era străpuns, în tăcere şi cu cruzime, de o sabie ascuţită.
Aşezat pe canapea, stau cu ochii închişi, apoi îi deschid la loc. Inspir şi expir încet, încerc să mă gândesc la ceva, apoi nu mă mai gândesc la nimic. Dar nu e nici o diferenţă. Nu pot să disting clar între lucruri sau între fiinţă şi nefiinţă. Mă uit pe fereastră până când cerul se luminează, norii se împrăştie, păsările încep să cânte şi o nouă zi începe, adunând laolaltă conştiinţele somnoroase ale tuturor oamenilor de pe planeta asta.
Am zărit-o pe Miu o singură dată, în centrul din Tokyo. Era la mai bine de şase luni de la dispariţia lui Sumire, într-o duminică de pe la jumătatea lunii martie. Afară era călduţ, dar cerul era înnorat şi stătea să plouă. Toţi trecătorii purtau cu ei umbrele. Eram în drum spre locuinţa unei rude şi mă aflam în cartierul Hiroo când, la intersecţia de lângă Meiji-ya, am văzut un Jaguar albastru închis croindu-şi drum prin aglomeraţie. Eu eram într-un taxi, iar Jaguarul mergea pe banda din stânga noastră. Remarcasem maşina pentru că la volanul ei era o femeie cu un păr fantastic de alb. De la distanţă, albastrul compact al maşinii şi pletele albe ale femeii formau un contrast puternic. Eu o văzusem pe Miu numai cu părul negru şi mi-au trebuit câteva secunde ca să fac asocierea, dar n-aveam nici o îndoială că era Miu. Era la fel de frumoasă şi de rafinată ca odinioară. Părul ei, incredibil de alb, impunea distanţă şi-i dădea un aer aproape mitic.
Şi totuşi Miu cea pe care o vedeam acum nu era aceeaşi cu persoana care flutura din mână, în semn de rămas-bun,

213
în portul acela grecesc. De atunci nu trecuse decât o jumătate de an, dar ea era complet schimbată. Bineînţeles, asta se trăgea şi de la părul ei alb, dar nu era doar atât.
Era ca o scoică goală - asta a fost impresia mea în clipa în care am văzut-o. Silueta ei amintea de o cameră pustie, după ce toţi musafirii au plecat. Părea că un lucru extrem de important dinăuntrul ei (ca tornada care o prinsese pe Sumire şi n-o mai lăsase să scape sau ca acel ceva care mi-a înmuiat inima pe puntea feribotului) se stinsese pe vecie. Ceea ce rămăsese în urmă era nu existenţă, ci absenţă, nu era căldura vieţii, ci nemişcarea memoriei. Părul ei alb îmi sugera inevitabil un mănunchi de oseminte albite de lumina lunii. Timp de câteva clipe, mi s-a tăiat răsuflarea.
Jaguarul ei apărea fie în faţa, fie în urma taxiului în care eram, dar Miu nu remarcase că ajunsesem aproape de ea şi că o urmăream cu privirile. Iar eu n-am strigat-o. Nu ştiam ce i-aş fi putut spune şi, în plus, geamurile Jaguarului erau închise. Miu stătea dreaptă, cu amândouă mâinile pe volan, şi se concentra asupra scenei care se întindea în depărtare, înaintea ochilor ei. De fapt, poate că era adâncită în gânduri sau poate că era pur şi simplu atentă la Arta fugii, pe care o asculta la casetofonul stereo din maşină. Tot timpul şi-a păstrat pe chip aceeaşi expresie împietrită şi aproape că n-a clipit. Semaforul s-a făcut într-un târziu verde şi Jaguarul a luat-o înainte, spre Aoyama, iar noi am rămas pe loc, aşteptând să virăm la dreapta.
Aşa ne ducem noi viaţa mai departe. Oricât de profundă e pierderea pe care o suferim, oricât de important e lucrul care ni se interzice, chiar dacă suntem complet schimbaţi şi nu ne-a mai rămas decât stratul fin de piele din exterior, reuşim să ne ducem viaţa mai departe, în tăcere. Ne apropiem tot mai mult de sfârşitul timpului care ne-a fost
214

dăruit şi-l vedem cum rămâne în urma noastră. Repetăm, uneori cu îndemânare, gesturile cotidiene. Când mă gândesc la asta, îmi simt sufletul complet pustiit.
Miu pur şi simplu n-a putut să ia legătura cu mine după ce s-a întors în Japonia. A păstrat tăcerea, agăţându-se de amintiri şi dorindu-şi să fie înghiţită de nişte tărâmuri îndepărtate şi fără nume. Aşa m-am gândit eu, şi nu i-am găsit vreo vină lui Miu. Nici n-am urât-o pentru asta.
In momentul acela mi-a apărut în minte imaginea statuii tatălui ei din acel sat de munte din nordul Coreei. Mi-am imaginat piaţeta, şirurile de case scunde si statuia din bronz, acoperită de praf. Locul acela e mereu bătut de vânturi puternice, iar copacii par ireali, cu trunchiurile îndoite. Nu ştiu de ce, dar în mintea mea silueta lui Miu, cu mâinile pe volanul Jaguarului, se suprapune peste imaginea statuii din bronz a tatălui ei.
Poate că undeva, departe, pe tăcute, toate s-au pierdut deja. Sau cel puţin există undeva un loc unde toate se pot topi, amestecându-se. Ne trăim viaţa trăgând uşor spre noi firele subţiri ce ne leagă de toate şi descoperim ce a dispărut între timp. Am închis ochii şi am încercat să-mi amintesc cât mai multe lucruri frumoase. Am vrut să mi le apropii, să le prind în palmă, deşi ştiam că n-or să dureze mai mult de o clipă.
Visez. Uneori mi se pare că acesta este singurul lucru bun pe care-l pot face. A visa, a trăi în lumea viselor -exact aşa cum scrisese Sumire. Dar visele nu durează la nesfârşit. La un moment dat mă trezesc şi sunt tras înapoi în lumea de aici.
Mă trezesc la ora trei dimineaţa, aprind lumina, mă ridic în capul oaselor şi arunc o privire înspre telefonul de la capul patului. Mi-o imaginez pe Sumire cu ţigara aprinsă în colţul gurii, formând numărul meu de telefon dintr-o cabină publică. Are părul ciufulit şi poartă un palton

215
bărbătesc în dungi, mult prea mare pentru ea, şi ciorapi desperecheaţi. Câteodată se încruntă şi se îneacă de la fumul de ţigară. Ii ia mult timp să formeze numărul corect. Mintea îi e plină de lucruri pe care vrea să le discute cu mine. Ar putea să povestească până dimineaţa si tot n-ar mai termina. De exemplu, despre diferenţa dintre semn şi simbol. Mă uit la telefon şi mi se pare că e pe punctul de a suna. Dar nu sună. Stau întins pe o parte şi privesc la nesfârşit telefonul, care se încăpăţânează să tacă.
O dată însă a sunat. A sunat cu adevărat, sub ochii mei, făcând să vibreze aerul din lumea reală. Am ridicat imediat receptorul.
— Alo?
— Bună, m-am întors, a spus Sumire foarte calmă şi foarte veridic. Nu mi-a fost uşor, dar până la urmă am reuşit să mă întorc. Ca un rezumat în cincizeci de cuvinte al Odiseei lui Homer.
— Ce bine, i-am răspuns.
încă nu-mi venea să cred că-i auzeam vocea. Era oare aievea ?
— Cum adică „ce bine" ? s-a mirat Sumire şi aproape că am auzit-o încruntându-se. Ce-i asta ? Doar am făcut atâta efort ca să mă pot întoarce, am călătorit mult, cu cele mai diverse mijloace - nici nu mai stau să ţi le înşir - şi tu nu găseşti de spus decât atât? îmi vine să plâng. Dacă nu e bine că m-am întors, atunci cum rămâne cu mine? „Ce bine!" Nu-mi vine să cred aşa ceva! Păstrează-ţi asemenea remarce inteligente şi pline de căldură pentru momentul în care elevii tăi au să priceapă în sfârşit tabla înmulţirii.
— Unde eşti acum?
— Unde sunt ? Unde crezi c-aş putea fi ? în vechea şi draga noastră cabină telefonică, îngustă cât o cutie şi plină de fluturaşi publicitari pentru companii fantomă şi pentru tot felul de cluburi erotice. Pe cer atârnă un corn de lună de culoarea mucegaiului, pe jos e plin de mucuri de ţigări.
216

217
Mă uit în jur şi nu văd nimic ce-ar putea să-mi încălzească sufletul. O cabină telefonică interşanjabilă şi complet semiotică. Unde sunt ? Nu pot să-mi dau seama. Totul e atât de semiotic şi, cum bine ştii, eu nu prea am simţul orientării. Nu mă pricep să indic cuiva un loc anume. De asta se si răstesc mereu la mine şoferii de taxiuri: „Domnişoară, ai idee unde vrei să mergi?" In fine, nu cred că e atât de departe. Ba chiar mi se pare că e destul de aproape.
— Vin să te iau.
— Ce bine! Mă duc să aflu mai exact unde sunt şi te sun din nou. Oricum, acum am rămas si fără fise. Aşteaptă puţin, bine?
— Mi-am dorit foarte mult să te întâlnesc.
— Şi eu. Am ajuns să o înţeleg când nu te-am mai putut vedea. Mi-a fost dintr-o dată clar, ca şi cum toate planetele s-ar fi aliniat în faţa mea. Am nevoie de tine. Tu eşti o parte din mine, iar eu sunt o parte din tine. Ştii, cred că undeva — nu-mi dau seama exact unde — am tăiat o beregată. Mi-am ascuţit cuţitul, cu inima de piatră. Simbolic, aşa cum se construiesc porţile în China, înţelegi ce vreau să spun?
— Cred că înţeleg.
— Atunci vino să mă iei.
Brusc, convorbirea se întrerupe. Rămân multă vreme cu privirile la receptor, încă ţinându-l în mână, de parcă el însuşi ar fi fost un mesaj important, de parcă forma sau culoarea lui ar fi avut înţelesuri ascunse. Mă răzgândesc şi pun receptorul în furcă. Stau aşezat în pat şi aştept să sune iar telefonul. Mă reazem de perete, fixez cu ochii un punct din aer şi respir încet, fără zgomot, verificând legăturile dintre o clipă şi alta. Telefonul rămâne însă mut. O tăcere necondiţionată umple aerul. Dar eu nu mă grăbesc. Nu am de ce. Sunt pregătit. Pot merge oriunde.
Nu-i aşa?
Sigur că da!
Mă dau jos din pat. Trag la o parte perdelele decolorate de soare şi deschid fereastra, îmi întind gâtul şi privesc cerul, încă întunecat. Cornul lunii are, fără îndoială, culoarea mucegaiului. Bun. Asta înseamnă că suntem amândoi în aceeaşi lume şi ne uităm la aceeaşi lună. Pe amândoi ne leagă de realitate acelaşi fir. E suficient să-l trag uşor înspre mine.
îmi răsfir degetele şi-mi privesc mâinile. Caut pe ele urme de sânge. Nu e nici una. Nici un miros, nici o crustă. Probabil că sângele s-a strecurat deja, pe tăcute, în mine.
Cuprins
Capitolul l...............................................................................7
Capitolul 2.............................................................................31
Capitolul 3.............................................................................38
Capitolul 4.............................................................................44
Capitolul 5..............................................................................59
Capitolul 6.............................................................................74
Capitolul 7.............................................................................85
Capitolul 8...........................................................................103
Capitolul 9...........................................................................115
Capitolul 10.........................................................................128
Capitolul 11.........................................................................136
Capitolul 12.........................................................................147
Capitolul 13.........................................................................167
Capitolul 14.........................................................................179
Capitolul 15..........................................................................187
Capitolul 16.........................................................................209
l
ÎN COLECŢIA „BIBLIOTECA POLIROM"
au apărut:
Honore de Balzac - Proscrişii şi alte povestiri
din Comedia umană Emile Zola - Prada Mihai Eminescu - Opera poetică A.S. Puşkin - Talismanul (poezii) Nikos Kazantzakis - Zorba Grecul F.M. Dostoievski - Idiotul Konrad Lorenz - Ş i el vorbea cu patrupedele,
cu păsările şi cu peştii.
Aşa a descoperit omul câinele Gustave Flaubert - Doamna Bovary Boris Pasternak - Doctor Jivago *** -Dulcea mea Doamnă/Eminul meu iubit.
Corespondenţă inedită Mihai Eminescu -
Veronica Miele
Jean-Paul Sartre - Adevăr şi existenţă Rainer Măria Rilke - Elegiile duineze.
Sonetele către Orfeu
Rabindranath Tagore - Gitanjali. Jertfa lirică Dante - Divina Comedie
Jean-Paul Sartre - Carnete dintr-un război anapoda Oscar Wilde — Decăderea minciunii. Eseuri Miguel de Cervantes - Nuvele exemplare (2 voi.) Miguel de Unamuno - Trei nuvele exemplare
şi un Prolog
Ernst Jiinger - Cartea ceasului de nisip Slawomir Mrozek - Povestiri 1990-l993 N.V. Gogol - Opere l (Serile în cătunul de lângă
Dikanka, Mirgorod) N.V Gogol - Opere 2 (Povestiri din
Sankt-Petersburg, Revizorul, Căsătoria) N.V. Gogol - Opere 3 (Suflete moarte)
Oscar Wilde - Portretul lui Dorian Gray
D.H. Lawrence -Amantul doamnei Chatterley
Honore de Balzac - O afacere tenebroasă
F. Scott Fitzgerald - Blândeţea nopţii
Mihail Bulgakov - Cupa vieţii
Salman Rushdie - Ruşinea
Saul Bellow - Ravelstein
A.P. Cehov - Stepa şi alte povestiri
J.D. Salinger - Nouă povestiri
Ian McEwan - Amsterdam
Andrei Makine - Crima Olgăi Arbelina
Jonathan Coe - Casa somnului
J.D. Salinger - De veghe in lanul de secară
John Fowles - Iubita locotenentului francez
Josâ Saramago - Toate numele
Peter Ackroyd - Documentele lui Platan
D.H. Lawrence - Fii şi îndrăgostiţi
F. Scott Fitzgerald - Marele Gatsby
Antonio Tabucchi - Capul pierdut al lui
Damasceno Monteiro Ernst Jiinger - Grădini şi drumuri I.S. Turgheniev - Prima iubire Mika Waltari - Etruscul Bernhard Schlink - Cititorul Max Frisch - Homo faber Dino Buzzati - Deşertul tătarilor Andrei Makine - Testamentul francez F.M. Dostoievski - Nopţi albe şi alte microromane Kazuo Ishiguro — Rămăşiţele zilei Honore de Balzac - Femeia părăsită.
Scene din Comedia umană Saul Bellow - Trăieşte-ţi clipa John Fowles - Colecţionarul A.P. Cehov - Logodnica şi alte povestiri William Shakespeare în colaborare cu John
Fletcher - Doi veri de stirpe aleasă Colm T6ibin - Povestea nopţii Julian Barnes -Anglia, Anglia Ismail Radare - Generalul armatei moarte Jos6 Saramago - Pluta de piatră William Trevor - Citindu-l pe Turgheniev Erico Verissimo - Incident la Antares
Aglaja Veteranyi - De ce fierbe copilul în mămăligă
Max Frisch -Eu nu sunt Stiller
Amelie Nothomb - Igiena asasinului
George Orwell - Ferma Animalelor
Michael Ondaatje - Obsesia lui Anii
J.D. Salinger - Dulgheri, înălţaţi grinda
acoperişului şi Seymour: o prezentare Luis Sepiilveda - Bătrânul care citea
romane de dragoste Dino Buzzati - O dragoste D.H. Lawrence - Fata pierdută Umberto Eco - Numele trandafirului J.D. Salinger - Franny şi Zooey Muriel Spark - Lorzi şi complici August Strindberg - Singur Birgitta Trotzig - Vieţi duble Daniel Pennac - La căpcăunii veseli Daniil Harms - Mi se spune capucin Boris Pasternak - Sub înaltă protecţie Salman Rushdie - Ultimul suspin al Maurului Ângeles Mastretta - Răpeşte-mi viaţa Giinter Grass - în mers de rac George Orwell — O mie nouă sute optzeci şi patru Amelie Nothomb - Uimire şi cutremur Lawrence Durrell - Cvartetul din Alexandria. Justine Iris Murdoch - Clopotul Voltaire - Dicţionar filosofic Italo Calvino - Castelul destinelor încrucişate John Fowles - Magicianul Ian McEwan - Grădina de ciment Dai Sijie - Balzac şi Micuţa Croitoreasă chineză Christa Wolf—Medeea. Glasuri Russell Banks - Dulcea lume de după Lawrence Durrell - Cvartetul din Alexandria. Balthazar Saul Bellow - Darul lui Humboldt Vladimir Nabokov - Lolita Aldous Huxley — Minunata lume nouă.
Reîntoarcere în minunata lume nouă Helen Fielding - Jurnalul lui Bridget Jones I.S. Turgheniev — în ajun. Fum Paul Auster - Tombuctu F.M. Dostoievski - Demonii