Jose Saramago

 

Peştera

Jose Saramago s-a născut la 16 noiembrie 1922 la Azinhaga (Ribatejo), într-o familie modestă. Destinul său scriitoricesc a avut  o traiectorie uluitoare, încununată de recunoaştere internaţională, prin decernarea titlului de doctor honoris causa de către  numeroase universităţi şi a unor prestigioase premii, culminînd cu Premiul Nobel pentru literatură (1998). După debutul din 1947  cu un roman renegat ulterior de scriitor, urmat de o tăcere de aproape două decenii, Saramago a publicat volume de poeme,  cronici literare şi politice, nuvele, piese de teatru, nenumărate traduceri (peste 5 000 de pagini de literatură, istorie, estetică,  filosofie), revenind la roman abia în 1977, cu Manual de pictură şi caligrafie. Romanul Ridicat de la pămint (1980) îi aduce  recunoaşterea în spaţiul lusitan şi impune fraza şi punctuaţia care vor constitui de acum înainte marca inconfundabilă a stilului său.  Celebritatea internaţională o dobîndeşte cu romanul Memorialul mănăstirii (1982), care, alături de Anul morţii lui Ricardo Reis  (1984) şi Istoria asediului Lisabonei (1989), formează seria narativă cu tematică istorică, scriitorul acordînd o atenţie specială  „originii şi identităţii portugheze". în 1991 publică Evanghelia după Isus Cristos, cel mai polemic roman al său, care  reconstruieşte o viaţă apocrifă a lui Isus. O cotitură în universul tematic romanesc al lui Jose Saramago o constituie seria de  ficţiuni ucronice şi alegorice începută cu Pluta de piatră (1986) şi urmată de Eseu despre orbire (1995), Toate numele (1997),  Peştera (2000), Omul duplicat (2002) şi Eseu despre luciditate (2004).
Parte a „involuntarei" trilogii din care primele volume au fost Toate numele şi Eseu despre orbire, Peştera are ca tematică  opoziţia dintre realitatea virtuală, o lume de umbre şi artificii, creată de societatea postindustrială, şi realitatea tradiţională a  artizanului, pe cale de dispariţie, împreună cu vechile meserii dedicate plămădirii materiei. O familie de meşteşugari, olari din tată  în fiu, trăieşte şi iubeşte în umbra Centrului, o tentaculară construcţie menită să asigure totul oamenilor fascinaţi de ea, de la  produse de consum pînă la „senzaţii naturale", furtună şi ger, plajă cu soare, Amazonul cu indienii care-i populează ţărmurile şi  chiar peştera lui Platon, modelul abreviat al unei lumi în care toţi trăim cu spatele la realitate, privind fix peretele, cu halucinantele  lui jocuri de reflexii deformate. O lume aflată într-un rapid proces de extincţie şi alta care creşte şi se multiplică asemenea unui  joc de oglinzi. Sfîrşit de secol, sfîrşit de mileniu, sfîrşit de civilizaţie. De acelaşi autor, în colecţia „Biblioteca Polirom" au apărut  Toate numele (2001), Pluta de piatră (2002), Evanghelia după Isus Cristos (2003), Anul morţii lui Ricardo Reis (2003), Istoria  asediului Lisabonei (2004) şi Eseu despre orbire (2005).

„Ciudată imagine şi ciudaţi sînt oamenii legaţi./ Sînt asemănători nouă."
Platon, Republica, Cartea a VH-a1
1.  Platon, Republica. Traducere, comentarii şi note de Andrei Cornea, Editura Universitas, Bucureşti, 1998.
 
Bărbatul care conduce camioneta se numeşte Cipriano Algor, este olar de profesie şi are şaizeci şi patru de ani, deşi la prima  vedere pare mai tînăr. Bărbatul de lîngă el e ginerele lui, se numeşte Marcal Gacho şi încă n-a împlinit treizeci. Oricum, cu chipul  pe care îl are nimeni nu i-ar da atîţia. Cum poate s-a remarcat, amîndoi au lipite de prenume nişte patronime insolite cărora le  ignoră originea, sensul şi motivaţia. Ar fi probabil nemulţumiţi dacă ar afla vreodată că algor înseamnă răceala intensă a trupului,  care vesteşte febra, şi că gacho nu e altceva decît grumazul boului pe care sade jugul. Cel mai tînăr are uniformă, dar nu e  înarmat. Cel mai vîrstnic poartă haine civile şi pantaloni mai mult sau mai puţin pe măsură, o cămaşă închisă sobru la guler, fără  cravată. Mîinile care ţin volanul sînt mari şi puternice, de ţăran, şi totuşi, poate din pricina contactului cotidian cu moliciunea  argilei, la care-1 obligă meseria, sugerează sensibilitate. Mîna dreaptă a lui Marcal Gacho n-are nimic deosebit, dar podul palmei  stingi poartă o cicatrice cu aspect de arsură, mergînd în diagonală de la baza degetului mare pînă la baza degetului mic.  Camioneta nu-şi merită numele, e doar o furgonetă de mărime mijlocie, un model demodat, şi e plină de vase. Cînd cei doi  bărbaţi au ieşit din casă, cu douăzeci de kilometri înainte, cerul abia începuse să se lumineze, acum dimineaţa a adus în lume  destulă lumină ca să putem observa cicatricea lui Marcal Gacho şi să ghicim sensibilitatea mîinilor lui Cipriano Algor. Călătoresc  cu viteză redusă din cauza fragilităţii încărcăturii, dar şi a neregularităţilor pavajului. Livrarea mărfurilor care nu sînt considerate  de primă sau secundă necesitate, e cazul vaselor rustice, se face, în acord cu orarele stabilite, la jumătatea dimineţii, dar cei doi  bărbaţi au plecat cu noaptea în cap pentru că Marcal Gacho trebuie să semneze condica de prezenţă cu cel puţin o oră înainte  ca porţile Centrului să se deschidă pentru public. In ziua cînd nu-şi aduce ginerele, dar are vase de transportat, Cipriano Algor  nu trebuie să se trezească aşa devreme. Totuşi, din zece în zece zile, el se angajează să-1 ia pe Marcal Gacho de la lucru ca  să-şi petreacă împreună cu familia cele patruzeci de ore libere la care are dreptul, şi tot el îl aduce punctual înapoi, cu sau fără  vase în lăzile din furgonetă, la responsabilităţile şi obligaţiile lui de gardian intern. Fiica lui Cipriano, Marta, avînd şi numele de  Isasca, după mama acum decedată, plus Algor, după tată, se bucură de prezenţa soţului în casă şi în pat numai şase nopţi şi trei  zile în fiecare lună. în noaptea anterioară acesteia a rămas gravidă, dar încă nu ştie.
Zona e înnegrită, murdară, nu merită s-o privim de două ori. Cineva a dat acestor enorme întinderi cu un aspect deloc campestru  numele tehnic de Centură Agricolă şi, de asemenea, prin analogie poetică, cel de Centură Verde, dar singurul peisaj pe care  ochii reuşesc să-1 distingă de-o parte şi de alta a şoselei, acoperind fără vreo întrerupere perceptibilă multe mii de hectare, sînt  mari depozite cu acoperiş plat, dreptunghiulare, construite dintr-un plastic de o culoare neutră pe care vremea şi praful au  transformat-o încetul cu încetul în cenuşiu. înăuntru, departe de ochii trecătorilor, cresc plante. Pe drumuri secundare care dau în  şosea, ies, ici şi colo, camioane şi tractoare cu remorci încărcate de vegetale, dar grosul transportului s-a efectuat în timpul  nopţii, cele de acum, fie că au o excepţională autorizaţie expresă să facă predarea mai tîrziu, fie au dormit prea mult. Marcal  Gacho şi-a tras discret mîneca stingă a hainei ca să se uite la ceas, este îngrijorat pentru că traficul devine tot mai aglomerat şi  pentru că ştie că, de aici înainte, cînd vor pătrunde în Centura Industrială, dificultăţile vor creşte. Socrul remarcă gestul, dar nu  zise nimic, ginerele lui e un tînăr simpatic, fără îndoială, dar e nervos, din rasa agitaţilor din născare, mereu îngrijorat de trecerea  timpului, chiar dacă îi prisoseşte, caz în care nu ştie ce să pună în el, în timp, se înţelege, Cum va fi cînd va ajunge la vîrsta mea,  se gîndi. Lăsară în urmă Centura Agricolă, şoseaua, acum şi mai murdară, traversează Centura Industrială, o ia printre instalaţii  industriale de toate dimensiunile, activităţile şi tipurile, cu depozite sferice şi cilindrice de combustibil, staţii electrice, reţele de  canalizare, conducte de aer, punţi suspendate, tuburi de toate grosimile, unele roşii, altele negre, coşuri scuipînd în atmosferă  fuioare de fum toxic, macarale cu braţe lungi, laboratoare chimice, rafinării de petrol, mirosuri fetide, amare sau dulcege,  zgomote stridente de burghie, zumzăit de ferăstraie mecanice, lovituri brutale de ciocane pneumatice, din cînd în cînd cîte o zonă  de tăcere, nimeni nu ştie ce se produce acolo. Atunci Cipriano Algor spuse, Nu te teme, ajungem la timp, Nu mă tem, răspunse  ginerele, ascunzîndu-şi cu greu neliniştea, Ştiu, era o vorbă acolo, spuse Cipriano Algor. Vira spre o stradă paralelă, rezervată  circulaţiei locale, Vom scurta drumul pe aici, spuse, dacă ne întreabă poliţia de ce am ieşit din şosea, aminteşte-ţi ce-am stabilit,  avem ceva de rezolvat la una dintre fabrici înainte să ajungem în oraş. Marcal Gacho respiră adînc, cînd traficul se complica pe  şosea, socrul, mai devreme sau mai tîrziu, ajungea s-o ia pe scurtătură. Se temea doar că nu va fi atent şi că va lua hotărîrea  prea tîrziu. Din fericire, în ciuda aprehensiunilor şi a avertismentelor, nu fuseseră niciodată opriţi de poliţie. Odată şi-odată se va  convinge că nu mai sînt un copil, se gîndi Marcal, nu trebuie să-mi amintească tot timpul de treburile pe care chipurile le avem la  fabrică. Nici unul nu-şi închipuia că tocmai uniforma de gardian al Centrului pe care o purta Marcal Gacho era motivul veşnicei  toleranţe sau indiferenţei binevoitoare a poliţiei rutiere, nu simplul rezultat al unor multiple întîm-plări sau al soartei încăpăţînate,  cum probabil ar fi sunat răspunsul dacă i-am întreba de ce cred că n-au fost amendaţi pînă acum. Dacă ar şti, Marcal Gacho  poate că s-ar împăuna în faţa socrului cu greutatea autorităţii pe care i-o conferă uniforma, dacă ar şti, Cipriano Algor poate că  ar începe să vorbească despre ginere cu mai puţină condescendenţă ironică. E foarte adevărat că nici tinereţea nu ştie ce poate,  nici bătrîneţea nu poate cît ştie.
După Centura Industrială începe, în sfîrşit, oraşul, nu oraşul propriu-zis, acesta se zăreşte în zare, atins ca de o mîngîiere de  prima geană roză de soare, ce se vede aici sînt aglomeraţii haotice de barăci improvizate din tot felul de materiale, în majoritate  precare, care-i puteau apăra de intemperii, mai ales de ploaie şi de frig, pe locatarii lor loviţi de soartă. Este, după spusele  locuitorilor oraşului, un loc înspăimîntător. Din cînd în cînd, în numele clasicei axiome care spune că şi nevoia legiuieşte, cîte un  camion încărcat cu alimente este atacat şi golit în mai puţin timp decît ne ia s-o povestim. Metoda operativă, de o eficacitate  exemplară, a fost elaborată şi dezvoltată după o profundă reflecţie colectivă asupra rezultatelor primelor tentative, nereuşite, cum  imediat s-a dovedit, din pricina lipsei totale de strategie, a tacticii, dacă aşa se poate numi, învechite, şi, în sfîrşit, a defectuoasei  şi dezordonatei coordonări a eforturilor în practică. Fiind fluxul traficului aproape continuu în timpul nopţii, blocarea străzii pentru  a reţine un camion, prima lor idee, i-a făcut pe atacatori să cadă în propria lor capcană, de vreme ce, după camionul cu pricina  urmau alte camioane, adică întăriri şi sprijin imediat pentru şoferul aflat la ananghie. Soluţia problemei, într-adevăr genială, cum în  şoaptă au recunoscut pînă şi autorităţile poliţieneşti, a constat în a se împărţi atacatorii în două grupuri, unul tactic, altul strategic,  pentru a stabili două baraje în loc de unul, mai întîi grupul tactic ocupa rapid şoseaua după trecerea unui camion situat la  suficientă distanţă de celelalte, apoi grupul strategic, aflat la cîteva sute de metri mai în faţă, informat expres de un semnal  luminos, la fel de uşor monta cel de-al doilea baraj, vehiculul condamnat de destin fiind nevoit să se oprească şi să se lase jefuit.  Pentru vehiculele care veneau din sens opus nu trebuia blocată strada, şoferii lor se opreau singuri observînd ce se întîmpla în  faţă. Al treilea grup, de intervenţie rapidă, îşi lua sarcina să convingă cu o ploaie de pietre orice solitar îndrăzneţ. Barajele erau  făcute din pietroaie transportate cu roabele, pe care chiar unii dintre atacatori, jurîndu-se pe toţi sfinţii că n-au nici un amestec în  cele întîmplate, ajutau după aceea să fie căr'ate pe marginea drumului, Oamenii ăştia strică bunul nume al cartierului nostru, noi  sîntem oameni cinstiţi, spuneau, iar şoferii celorlalte camioane, nerăbdători să-şi vadă curăţată calea ca să nu întîrzie la Centru, le  răspundeau doar, Bine, Bine. De astfel de accidente de parcurs a fost scutită furgoneta lui Cipriano Algor, mai ales pentru că  circula ziua. Cel puţin pînă azi. Adevărul este că, fiind vasele de lut cele mai potrivite pentru masa săracilor şi spărgîndu-se din te  miri ce, s-ar putea întîmpla ca, într-o zi, o femeie, din nenumăratele care trăiesc în barăci, să-şi aducă aminte să-i spună capului  familiei, Avem nevoie de farfurii noi, la care el fără îndoială va răspunde, O să am grijă de asta, cîteodată trece o furgoneta pe  care scrie Olărie, sigur are farfurii, Şi căni, va adăuga femeia, profitînd de dispoziţia lui binevoitoare, Şi căni, n-o să uit.
Intre barăci şi primele clădiri din oraş, ca un pămînt al nimănui despărţind două tabere adverse, se întinde un spaţiu larg, lipsit de  construcţii, deşi privind mai atent, se observă pe sol reţele încrucişate de urme de tractoare, zone netezite care nu pot fi produse  decît de uriaşe lopeţi mecanice, implacabile lame curbate, care, fără vreo tresărire de milă, mută totul din loc, casa veche,  rădăcina nouă, zidul de sprijin, lăcaşul unei umbre care nu va mai cădea niciodată. Cu toate acestea, aşa cum se întîmpla în viaţă,  cînd credem că totul e pustiit la picioarele noastre, dar apoi observăm că a mai rămas cîte ceva, tot aşa aici cîteva fragmente  împrăştiate, zdrenţe murdare, resturi de materiale aruncate, cutii ruginite, scînduri putrede, o bucată de plastic pe care vîntul o  poartă de colo colo, ne arată că acest teritoriu a fost ocupat pe vremuri de aşezări de proscrişi. In curînd edificiile oraşului vor  înainta ca o linie de puşcaşi umăr la umăr şi vor pune stăpînire şi pe acest teren, lăsînd între cele mai avansate dintre ele şi  primele barăci doar o fîşie îngustă, un nou pămînt al nimănui, care aşa va rămîne pînă în momentul cînd se va trece la a treia fază.
Şoseaua principală, la care reveniseră, era acum mai largă, cu o bandă rezervată exclusiv circulaţiei vehiculelor grele şi, deşi  furgoneta, doar printr-o rătăcire a imaginaţiei se poate include în această categorie superioară, faptul că era vorba în mod  indiscutabil de o maşină de transportat poveri îi dădea şoferului dreptul de a concura pe picior de egalitate cu lentele şi  mastodonticele maşini care sforăie, rag şi scuipă nori sufocanţi prin ţevile de eşapament, depăşindu-le rapid, cu o sinuoasă  agilitate care face să zornăie vasele în spate. Marcal Gacho se uită din nou la ceas şi suspină. Va ajunge la timp. Ajunseseră la  periferia oraşului, mai aveau de parcurs cîteva străzi cu traseu confuz, după care trebuiau s-o cotească la stînga, la dreapta, din  nou la stînga, din nou la dreapta, acum la dreapta, la dreapta, stînga, stînga, dreapta, înainte, în sfirşit ajung într-o piaţă unde se  termină dificultăţile, un bulevard în linie dreaptă îi duce chiar la ţintă, acolo unde e aşteptat gardianul intern Marcal Gacho, şi  unde, puţin mai departe, olarul Cipriano Algor îşi va lăsa încărcătura. In faţă, un zid întunecat, ameţitor, depăşind cea mai înaltă  clădire care mărginea bulevardul, le tăia abrupt calea. Nu ara de fapt decît o iluzie optică, de o parte şi de alta a zidului străzile  continuau, iar zidul nu era zid, ci peretele unei construcţii enorme, un edificiu gigantic, pătrat, fără ferestre pe faţada netedă, egal  pe toată întinderea lui. Am ajuns, spuse Cipriano Algor, la tanc, după cum vezi, mai sînt zece minute pînă la ora de intrare, Ştii la  fel de bine ca şi mine că n-am voie să întîrzii, ar dăuna poziţiei pe care o ocup pe lista de candidaţi la postul de gardian rezident,  Soţia ta nu e din cale afară de entuziasmată de dorinţa ta de a deveni gardian rezident, E mai bine pentru noi, vom avea mai  multe facilităţi, condiţii de viaţă mai bune. Cipriano Algor opri furgoneta la colţul edificiului, părea că-i va răspunde ginerelui, însă  întrebă, De ce dărîmă clădirile acelea, Deci s-a confirmat, Ce s-a confirmat, De mai multe săptămîni se vorbea de o amplificare,  răspunse Marcal Gacho coborînd din furgoneta. Se opriseră în faţa unei uşi deasupra căreia se vedeau cuvintele Intrare  Rezervată Personalului de Siguranţă. Cipriano Algor spuse, Poate, Ba da, dovada e la vedere, demolarea a început, Nu mă  refeream la amplificare, ci la ce-ai spus înainte despre condiţiile de viaţă, despre facilităţi nu discut, oricum nu ne putem plînge,  nu sîntem dintre cei mai lipsiţi de noroc, Iţi respect opinia, dar eu o am pe a mea, şi vei vedea că Marta, cînd va veni momentul,  va fi de acord cu mine. Făcu doi paşi, se opri, fără îndoială se gîndise că nu aşa se cuvenea să-şi ia rămas-bun ginerele de la  socrul care-1 adusese la lucru, şi rosti, Mulţumesc, îţi doresc cale bună la întoarcere, Ne vedem peste zece zile, spuse olarul, Ne  vedem peste zece zile, spuse gardianul intern, în timp ce-i făcea cu mîna unui coleg care sosea. Merseră împreună, intrară, uşa se  închise.
Cipriano Algor porni motorul, dar nu demară imediat. Se uita la clădirile care erau dărîmate. De astă dată, probabil pentru că  edificiile erau destul de joase, nu se utilizau explozibili, acest modern procedeu, expeditiv şi spectaculos, în stare să transforme în  trei secunde o structură solidă şi organizată într-un morman haotic de cioburi. Cum era de aşteptat, strada care forma un unghi  drept cu aceasta era închisă circulaţiei. Ca să-şi livreze marfa, olarul va fi nevoit s-o ia prin dosul clădirilor care se demolau, să  facă un ocol, să meargă apoi drept înainte, uşa la care trebuia să bată se afla la colţul cel mai îndepărtat faţă de locul unde se  afla, exact la cealaltă extremitate a unei drepte imaginare care ar traversa oblic clădirea unde intrase Marcal Gacho, In  diagonală, preciza mental olarul ca să scurteze explicaţia. Cînd va veni peste zece zile să-şi ia ginerele, nu va mai exista nici urmă  din aceste clădiri, praful distrugerii, care acum pluteşte în aer, se va fi aşezat, şi e posibil să fie gata imensa groapă unde se vor  turna fundaţiile şi vor fi plantaţi pilonii noii construcţii. Apoi se vor ridica cei trei pereţi, unul care se va învecina cu strada pe care  Cipriano Algor va coti în curînd, doi care vor închide de-o parte şi de alta terenul cîştigat pe seama străzii intermediare şi a  clădirilor dărîmate, făcînd să dispară faţada încă vizibilă a edificiului, uşa de acces pentru personalul de siguranţă va fi mutată din  loc, în cîteva zile nici omul cel mai perspicace nu va fi în stare să facă deosebirea, privind de afară, şi cu atît mai puţir, dinăuntru,  între construcţia recentă şi construcţia anterioară. Olarul se uită la ceas, era devreme, în zilele cînd îşi aducea ginerele la serviciu  trebuia inevitabil să mai aştepte încă două ore pînă se deschidea serviciul de recepţie spre care se îndrepa, plus cît mai dura pînă  îi venea rîndul. Am însă avantajul să ocup un loc bun la rînd, poate voi fi chiar primul, îşi spuse. Nu fusese niciodată primul,  întotdeauna se găseau alţii mai matinali decît el, unii dintre şoferi îşi petrecuseră probabil o parte din noapte în cabina camionului.  Urcau în stradă cînd se lumina de ziuă să-şi cumpere o cafea, pîine şi ceva de mîncare, o tărie în dimineţile umede şi reci, apoi se  învîr-teau pe acolo, sporovăind unii cu alţii, pînă cu vreo douăzeci de minute înainte de deschiderea ghişeelor, atunci cei mai  tineri, nervoşi ca nişte începători ce erau, se repezeau pe rampă să-şi ocupe locurile, în vreme ce şoferii mai vîrstnici, mai ales  dacă ocupau ultimele locuri la coadă, soseau conversînd pe îndelete, trăgînd ultimul fum de ţigară, pentru că, în subteran, cu  motoarele încinse, nu era permis fumatul. Sfîrşitul lumii, spuneau ei, încă n-a venit, n-avea rost s-o rupă la fugă.
Cipriano Algor îşi puse furgoneta în mişcare, întîrziase uitîndu-se la demolarea clădirilor, iar acum voia să recupereze timpul  pierdut, cuvinte nesăbuite între toate, expresie absurdă cu care ne închipuim că înşelăm cruda realitate că nici un timp pierdut nu  e recuperabil, de parcă am crede, împotriva adevărului, că timpul pe care-1 consideram pierdut pentru totdeauna s-ar fi hotă-rît,  de fapt, să rămînă pe loc, aşteptînd, cu răbdarea celui care n-are nici o grabă, să-i observăm lipsa.
Incitat de graba iscată de gîndurile despre cine a ajuns primul şi cine va ajunge mai tîrziu, olarul ocoli repede grupul de clădiri şi o  luă direct pe strada care limita cealaltă faţadă a edificiului. Ca de obicei, văzu inevitabila coadă care aştepta deschiderea uşilor  pentru public. Trecu pe banda stîngă de circulaţie, spre accesul la rampa care cobora spre etajul subteran, îi arătă gardianului  permisul de furnizor şi ocupă un loc în şirul de vehicule, în spatele unei camionete pline de lăzi care, judecind după etichetele de  pe ambalaj, conţineau sticlărie. Coborî din furgoneta să vadă cîţi furnizori avea în faţă, calculînd, cu aproximaţie mai mare sau  mai mică, cît avea de aşteptat. Era al treisprezecelea. Numără din nou, nu era nici o îndoială. Nefiind superstiţios, nu ignora  totuşi proasta reputaţie a acestui numeral, în orice conversaţie despre hazard, fatalitate şi destin întotdeauna se găseşte cineva  gata să relateze întîmplări adevărate despre influenţa negativă, şi uneori funestă, a lui treisprezece. încercă să-şi amintească dacă  soarta îi mai destinase vreodată acest loc, dar din două una, fie că nu se întîmplase niciodată, fie că pur şi simplu nu-şi aducea  aminte. Se mustră singur, e o prostie, o aiureală să-şi facă griji pentru ceva care nu există în realitate, da, aşa e, nu se gîndise  niciodată, dar, de fapt, numerele nu există în realitate, lucrurilor nu le pasă ce număr le dăm, le e totuna dacă spunem că au  numărul treisprezece sau patruzeci şi patru, concluzia e, pur şi simplu, că nu le interesează locul pe care s-a întîmplat să ajungă.  Oamenii nu sînt lucruri, oamenii vor să fie mereu pe primele locuri, se gîndi olarul. Şi nu doar că vor să fie pe primele locuri, dar  vor şi să se spună şi să se observe, murmură. Cu excepţia celor doi gardieni care controlau, cîte unul la fiecare capăt, intrarea şi  ieşirea, subterana era pustie. Aşa se întîmpla întotdeauna, şoferii lăsau vehiculul în rînd cînd soseau şi urcau în stradă, la cafea. Se  înşală dacă îşi imaginează c-o să rămîn aici, spuse Cipriano Algor cu glas tare. Dădu înapoi furgoneta, de parcă, la urma urmei,  n-ar fi avut nimic de descărcat şi ieşi din rînd, Aşa nu voi mai fi al treisprezecelea, se gîndi. După cîteva momente, un camion  coborî rampa şi ocupă locul pe care furgoneta îl lăsase liber. Şoferul ieşi din cabină, se uită la ceas, Mai am timp, trebuie să-şi fi  spus. Cînd dispăru sus, pe rampă, olarul făcu o manevră rapidă şi se mută în spatele camionului, Acum sînt al paisprezecelea, îşi  spuse, mulţumit de isteţimea lui. Se rezemă de spătar, suspină, deasupra auzea zumzetul traficului de pe stradă, de obicei ieşea  cu ceilalţi să bea o cafea şi să cumpere un ziar, dar azi n-avea chef. închise ochii de parcă s-ar fi retras în sine şi adormi imediat,  ginerele îi spunea că, atunci cînd va fi numit gardian rezident, situaţia se va schimba peste noapte, Marta şi cu el nu vor mai locui  în olărie, era vremea să înceapă o viaţă independentă de familie, Fii înţelegător, ce trebuie să se întîmple, spune proverbul, are  multă forţă, lumea nu stă pe loc, dacă cei de care depinzi te promovează, nu poţi decît să-ţi ridici mîinile spre cer şi să  mulţumeşti, ar fi o prostie să întorci spatele norocului cînd el trece de partea ta, în plus sînt sigur că dorinţa lui cea mai mare e s-o  facă fericită pe Marta, aşa că ar trebui să fiu mulţumit. Cipriano Algor îşi auzea ginerele şi zîmbea în sinea lui, Spui toate astea  pentru că te gîndeşti că sînt al treisprezecelea, habar n-ai că acum sînt al paisprezecelea. Se deşteptă tresărind la auzul uşilor  trîntite, semn că descărcatul urma să înceapă. Atunci, încă pe jumătate adormit, îşi spuse, N-am schimbat numărul, sînt al  treisprezecelea care stă pe locul al paisprezecelea.
Aşa era. După aproape o oră, îi veni rîndul. Coborî din furgoneta şi se apropie de ghişeul de recepţie cu hîrtiile obişnuite, foaia  de predare în triplu exemplar, factura privind vînzările efective ale ultimului transport, declaraţia despre calitatea industrială, care  însoţea fiecare livrare, prin care olăria îşi asuma responsabilitatea pentru orice defect de fabricaţie detectat în cursul inspecţiei la  care erau supuse vasele, confirmarea de exclusivitate, şi ea obligatorie de fiecare dată, prin care olăria se angaja, promiţînd să  suporte toate penalităţile în caz de infracţiune, să nu stabilească relaţii comerciale cu nici o altă firmă pentru plasarea articolelor  ei. Ca de obicei, un muncitor se apropie să dea o mînă de ajutor la descărcat, dar subşeful de la recepţie îl chemă şi-i ordonă,  Descarcă numai jumătate din cantitate, verifică după listă. Cipriano Algor, surprins, alarmat, întrebă, De ce numai jumătate,  Vînzările au scăzut mult în ultimele săptămîni, probabil va trebui să vă înapoiem marfa din magazie din lipsă de cumpărători, îmi  daţi înapoi marfa din magazie, Da, conform contractului, Ştiu bine ce scrie în contract, însă, cum tot acolo scrie că nu sînt  autorizat să am alţi clienţi, spuneţi-mi cui o să vînd cealaltă jumătate, Asta nu mă priveşte, eu nu fac decît să îndeplinesc ordinele  pe care le-am primit, Pot să vorbesc cu şeful de departament, Nu, n-are rost, n-o să vă primească. Lui Cipriano Algor îi  tremurau mîinile, se uita în jur, perplex, cerînd ajutor, dar citi numai dezinteres pe feţele celor trei şoferi care sosiseră după el. Cu  toate astea, încercă să apeleze la solidaritatea de clasă, Uitaţi ce situaţie, omul îşi aduce produsul muncii sale, a săpat în lut, 1-a  frămîntat, a modelat vasele care i-au fost comandate, le-a copt în cuptor, şi acum îi spun că opresc numai jumătate din ce-a  făcut şi c-o să-i dea înapoi marfa din magazie, vreau să ştiu dacă e drept. Şoferii se uitară unul la altul, ridicară din umeri, nu erau  siguri ce era mai bine să răspundă, nici cui i-ar fi pe plac răspunsul, unul chiar îşi scoase o ţigară ca să arate limpede că nu-1  interesa subiectul, de îndată îşi aminti că aici nu se poate fuma, atunci se întoarse cu spatele şi se retrase în cabina camionului,  departe de evenimente. Olarul înţelese că nu va avea decît de pierdut dacă îşi va continua protestele, vru să liniştească apele pe  care chiar el le tulburase, dacă vindea jumătate era oricum mai bine decît deloc, lucrurile se vor rezolva pînă la urmă, se gîndi.  Supus, se adresă subşefului de la recepţie, Puteţi să-mi spuneţi de ce-au scăzut aşa de mult vînzările, Cred că din cauza apariţiei  unor vase de plastic care imită ceramica, o imită aşa de bine încît par autentice, cu avantajul că au o greutate mai mică şi sînt şi  mult mai ieftine, Nu e un motiv să nu mai fie cumpărate ale mele, argila e totuşi argilă, e autentică, e naturală, Spuneţi asta  clienţilor, nu vreau să vă supăr, dar cred că de acum înainte vasele dumneavoastră nu-i vor mai interesa decît pe colecţionari, iar  ei sînt tot mai rari. Numărătoarea era terminată, subşeful scrise pe foaia de parcurs, Am primit jumătate, şi spuse, Nu mai  aduceţi nimic pînă nu vă anunţăm, Credeţi că o să mai pot fabrica, întrebă olarul, Decizia vă aparţine, nu-mi asum nici o  responsabilitate, Şi de returnat, tot îmi veţi returna ce-aveţi în magazie, glasul îi tremura de disperare şi era plin de atîta  amărăciune încît celălalt încercă să fie conciliator, Vom mai vedea. Olarul urcă în furgonetă, demară cu bruscheţe, cîteva lăzi,  precar aşezate după descărcatul pe jumătate, alunecară şi se izbiră violent de uşa din spate, Să se spargă totul odată, strigă iritat.  Fu nevoit să se oprească la baza rampei de ieşire, regulamentul cerea ca şi paznicul de aici să verifice permisul, de ce, nu se ştie,  sînt chestiuni birocratice, în principiu cine a intrat ca furnizor, tot ca furnizor va ieşi, dar, din cît se vede, mai sînt şi excepţii,  precum cazul lui Cipriano Algor, era furnizor cînd a intrat, dar acum, dacă ameninţările se vor confirma, nu va mai fi. Trebuie să  fie din vina lui treisprezece, mutînd după ceea ce era înainte nu poţi păcăli destinul. Furgonetă urcă rampa, ieşi la lumina zilei, nu  mai e nimic de făcut, trebuie să se întoarcă acasă. Olarul zîmbi cu tristeţe, N-a fost treisprezece, treisprezece nu există, dacă  ajungeam primul, sentinţa era aceeaşi, deocamdată jumătate, după aceea o să mai vedem, ce mizerie de viaţă.
Femeia din barăci, cea care avea nevoie de farfurii şi de căni noi, îşi întrebă soţul, Aşadar ai văzut furgonetă de la olărie, iar  bărbatul îi răspunse, Da, am obligat-o să se oprească, dar apoi am lăsat-o să plece, De ce, Dacă vedeai faţa omului dinăuntru,  pun rămăşag că făceai şi tu la fel.
Olarul opri furgoneta, coborî geamurile laterale, şi aşteptă să vină cineva să-1 jefuiască. Disperarea sufletului, loviturile vieţii îşi  împing uneori victima la astfel de hotărîri, dacă nu chiar mai rele. Vine o clipă cînd omul lovit sau înjurat aude un ţipăt în mintea  lui, Pierdut o dată, pierdut de tot, şi atunci, în funcţie de locul unde se află şi de particularităţile situaţiei lui, ori îşi risipeşte ultimii  bani pe un bilet de loterie, ori aruncă pe masa de joc ceasul moştenit de la tată şi portţiga-retul de argint dăruit de mamă, ori  pariază tot ce are pe roşu, deşi a văzut că a ieşit de cinci ori la rînd, ori iese singur din tranşee şi aleargă cu baioneta întinsă spre  mitraliera duşmanului, ori îşi opreşte furgoneta, coboară geamurile, deschide uşile şi aşteaptă să-1 prade oamenii din barăci, cu  obişnuitele lor bîte, cuţitele dintotdeauna şi nevoile de ocazie, Dacă ăia nu le-au vrut, să le ia barem ăştia, a fost ultimul gînd al lui  Cipriano Algor. Au trecut zece minute fără să se apropie nimeni să comită jaful dorit, un sfert de oră fără ca măcar un cîine  vagabond să vină pe şosea să se uşureze pe o roată şi să adulmece conţinutul furgonetei şi trecuse o jumătate de oră cînd, în  sfîrşit, se apropie un bărbat murdar şi încruntat care îl întrebă pe olar, E vreo problemă, ai nevoie de ajutor, pot s-o împing puţin,  poate a murit bateria. Or, dacă pînă şi firile cele mai puternice au clipe de irezistibilă slăbiciune, cînd trupul nu mai reuşeşte să se  poarte cu rezerva şi discreţia pe care spiritul s-a stiăduit ani de zile să i le imprime, n-are de ce să ne mire că oferta de ajutor,  venind pe deasupra de la un om cu faţă de tîlhar, a făcut să vibreze coarda cea mai sensibilă a lui Cipriano Algor, şi în asemenea  măsură încît o lacrimă i s-a ivit în colţul ochiului, Nu, mulţumesc foarte mult, rosti, dar, imediat, pe cînd serviabilul cireneu dădea  să se îndepărteze, sări din furgonetă, fugi să deschidă uşa din spate, chemîndu-1, Hei, domnule, domnule, vino încoace. Omul se  opri, Vrei totuşi să te ajut, întrebă, Nu, nu e asta, Atunci, Vino încoace, fă-mi hatîrul. Omul se apropie iar Cipriano Algor rosti,  Ia jumătate de duzină de farfurii, du-le nevestei dumitale, e un dar, şi ia-le şi pe astea şase, sînt de supă, Dar n-am făcut nimic, se  miră omul, Nu contează, e ca şi cum ai fi făcut, şi, dacă îţi trebuie un urcior pentru apă, poftim, într-adevăr, un urcior mi-ar  prinde bine acasă, Atunci ia-1, ia-1. Olarul împacheta farfuriile, mai întîi pe cele întinse, apoi pe cele adînci, le puse unele  într-altele, le aşeză în îndoitura braţului stîng al bărbatului şi, cum urciorul de apă era atîrnat de mîna lui dreaptă, omul nu avu cum  să mulţumească, doar vorbele obişnuite, care pot fi sincere sau nu, şi surpriza unei înclinări din cap deloc în armonie cu clasa  socială căreia îi aparţine, am şti mai mult despre complexităţile vieţii dacă i-am studia cu sîrg contradicţiile în loc să ne pierdem  timpul cu identităţile şi coerenţele ei, acestea au obligaţia să se explice singure.
Cînd omul care părea, dar nu era, tîlhar, sau care, pur şi simplu, n-a vrut să fie şi de astă dată, se făcu nevăzut, destul de  nedumerit, printre barăci, Cipriano Algor porni furgonetă. Desigur, nici mintea cea mai ageră n-ar fi în stare să remarce vreo  schimbare a presiunii exercitate asupra arcurilor şi cauciucurilor furgonetei, o duzină de farfurii şi un urcior de lut cîntăresc într-un  vehicul de transport, chiar de mărime medie, tot atît cît ar cîntări în fericita minte a miresei douăsprezece petale de roză albă şi o  petală de roză roşie. Cuvîntul fericit n-a apărut din întîmplare, numai aşa poate fi descrisă expresia lui Cipriano Algor, privindu-1  acum, nimeni n-ar crede că i-au cumpărat doar jumătate din încărcătura pe care a dus-o la Centru. Din păcate, cînd, după doi  kilometri, a intrat în Centura Industrială, i-a venit din nou în minte supărarea comercială pe care o suferise. Ameninţătoarea  viziune a coşurilor vomitînd vălătuci de fum îl făcu să se întrebe care o fi blestemata de fabrică unde se produc blestematele de  minciuni de plastic, josnice imitaţii ale vaselor de argilă, E cu neputinţă, murmura, nici sunetul nici greutatea nu seamănă, şi mai e  şi relaţia dintre văz şi pipăit despre care am citit, ochii văd prin degetele care ating lutul, iar degetele, fără să-1 atingă, reuşesc să  simtă ce văd ochii. De parcă nu s-ar fi frămîntat destul, Cipriano Algor se mai întreba, gîndindu-se la vechiul cuptor al olăriei,  cîte farfurii, căni, ulcele şi glastre or fi ejectînd blestematele de maşini pe minut, cîte obiecte care mint că sînt urcioare ori lighene.  Aceste întrebări şi altele care n-au fost înregistrate au întunecat din nou chipul olarului şi, mai departe, tot restul drumului a  cugetat la viitorul dificil destinat familiei Algor în cazul în care Centrul îşi va menţine noua evaluare a produselor a cărei primă  victimă fusese poate olăria. Totuşi să-1 lăudăm pe cel ce merită, Cipriano Algor nu regrjtă nici o clipă că a fost generos cu omul  care ar fi trebuit să-1 fure, dacă e adevărat tot ce se spune despre oamenii din barăci. La periferia Centurii Industriale se aflau  cîteva manufacturi modeste, era de neînţeles cum de reuşiseră să supravieţuiască lăcomiei de spaţiu şi imensei varietăţi de  produse ale giganticelor fabrici moderne, dar iată-le, erau încă aici, pentru Cipriano Algor fusese mereu o consolare să le  privească ori de cîte ori, în momentele de nelinişte, se gîndea la viitorul meseriei sale. Nu vor mai rezista mult, se gîndi, se referea  acum la manufacturi, nu la viitorul activităţii sale de olar, dar a spus-o doar pentru că n-a făcut efortul să reflecteze destul, se  întâmplă adesea, credem că putem afirma că n-are rost să aşteptăm concluziile numai pentru că ne-am oprit în mijlocul drumului  care duce la ele.
Cipriano Algor traversă rapid Centura Verde, n-aruncă nici o privire cîmpiei, întotdeauna îl deprimase spectacolul monoton al  întinderilor de plastic, cenuşii de la natură şi întunecate de murdărie, în starea sufletească de acum e uşor de ghicit ce efect ar  avea asupra lui contemplarea deşertului. La fel ca acela care odată a ridicat tunica binecuvântată a unei sfinte de pe altar ca să  vadă dacă se sprijinea pe picioare sau pe pari neşlefuiţi, de mult timp olarul nu mai era tentat să oprească furgoneta ca să se  convingă că sub prelate şi panouri creşteau într-adevăr plante reale, cu fructe ce puteau fi mirosite, pipăite şi muşcate, cu frunze,  tuberculi şi muguri ce se puteau găti, asezona şi aşeza în farfurie, sau dacă trista melancolie dinafară contamina cu incurabilul ei  artificiu şi ce creştea înăuntru, orice ar fi fost.
După Centura Verde, olarul o apucă pe o stradă secundară, se zăreau nişte pilcuri anemice de arbori, cîmpuri neîngrijite, un pîrîu  cu ape tulburi şi fetide, după o curbă apărură trei case ruinate, fără uşi şi ferestre, cu acoperişurile în mare parte prăbuşite şi  spaţiile interioare aproape devorate de vegetaţia care mereu ţîşneşte dintre ruine, de parcă ar fi aşteptat, ascunsă acolo, încă de  la săparea fundaţiilor. Aşezarea începea cîteva sute de metri mai încolo, era compusă din cîteva străzi care dădeau în şoseaua  care o traversa pe la mijloc, o piaţă care se lărgea pe o latură, o fîntînă acoperită, cu o pompă de scos apa şi o roată mare de  fier, la umbra a doi platani înalţi. Cipriano Algor făcu cu mîna unor bărbaţi care stăteau la taifas, dar nu se opri cum obişnuia  după ce ducea vasele la Centru, într-o clipă ca asta nu-şi putea închipui ce i-ar face plăcere, oricum nu o conversaţie, fie ea şi cu  oameni pe care-i cunoştea. Olăria şi casa unde locuia împreună cu fiica şi cu ginerele lui se aflau la celălalt capăt al satului, în  cîmp, departe de ultimele clădiri. Intrînd în sat, Cipriano Algor reduse viteza furgonetei, iar acum mergea şi mai încet, fiica lui  termina probabil de pregătit prînzul, era ora, Ce să fac, îi spun imediat, sau după ce mîncăm, se întreba, Mai bine după, las  furgoneta în şopron, nu se va duce să vadă dacă am adus ceva, nu e zi de cumpărături, cel puţin vom mînca liniştiţi, adică va  mînca liniştită, eu nu, la sfîrşit îi spun ce s-a întîmplat, sau poate mai tîrziu, pe la mijlocul după-amiezii, în timp ce lucrăm, e la fel  de rău să afle înainte de prînz ca şi imediat după aceea. Şoseaua făcea o buclă largă la capătul aşezării, după ultima casă se  vedea în depărtare un uriaş dud negru, de peste zece metri înălţime, acolo se afla olâria. Cupa a fost umplută, acum trebuie  băută, spuse Cipriano Algor cu un zîmbet obosit, şi se gîndi că ar fi mai bine dacă ar putea s-o verse. întoarse furgoneta la  stînga, pe un drum care urca lin spre casă, la jumătatea lui claxona sonor de trei ori, anunţînd că sosea, aşa făcea întotdeauna,  fiica lui s-ar mira dacă azi n-ar face la fel.
Casa şi olăria fuseseră construite pe un tăpşan larg, probabil o veche ogradă sau ocol, pe care bunicul olar al lui Cipriano Algor,  care purta acelaşi nume, s-a hotărît să planteze dudul într-o zi atît de îndepărtată încît nu fusese păstrată în memorie. Cuptorul,  pe o latură, fusese o modernizare adusă de tatăl lui Cipriano Algor, care şi el primise acelaşi nume, şi înlocuise un altul, foarte  vechi, ca să nu spunem arhaic, care, privit de afară, semăna cu două trunchiuri de con suprapuse, cel de deasupra mai mic decît  cel de dedesubt, şi despre a cărui origine se ştia tot atît de puţin. Pe vetustele lui temelii se ridicase cuptorul actual, unde s-au  perpelit vasele din care Centrul n-a vrut să primească decît jumătate, iar acum, deja răcit, aşteaptă o nouă încărcătură. Cu o  atenţie exagerată, Cipriano Algor băgă furgoneta în şopron între două grămezi de lemne uscate, apoi se gîndi că ar putea vedea  de cuptor ca să mai cîştige cîteva minute, dar n-avea motiv, n-avea justificare ca altădată cînd se întorcea din oraş şi cuptorul era  în funcţiune, atunci arunca o privire înăuntru şi evalua temperatura după culoarea argilei incandescente, dacă roşul închis se  transformase în roşu-cireaşă iar apoi în portocaliu. Se opri, curajul de care avea nevoie parcă rămăsese în urmă, dar glasul fiicei  lui îl sili să se mişte, De ce nu intri, prînzul e gata. Mirată de întîrziere, Marta se ivi în prag, Hai, vino, se răceşte mîn-carea.  Cipriano Algor intră, îşi sărută fiica şi se închise în baie, comoditate casnică instalată pe cînd era adolescent, cu multă vreme în  urmă, acum avea nevoie de amplificare şi îmbunătăţiri. Se privi în oglindă, pe chipul lui nu se vedea nici o cută în plus, E pe  dinăuntru, îşi spuse, apoi se uşura, se spălă pe mîini şi ieşi. Mîncau în bucătărie, în jurul unei mese mari care cunoscuse zile mai  fericite şi adunări mai numeroase. După moartea mamei, Justa Isasca, despre care probabil nu se va vorbi prea mult în această  povestire, dar îi înregistrăm aici prenumele, numele de familie îl ştim, cei doi mănîncă la o extremitate a mesei, tatăl la capăt,  Marta pe locul lăsat liber de mamă, şi, în faţa ei, Marcal, cînd e acasă. Cum a fost de dimineaţă, întrebă Marta, Bine, ca de  obicei, răspunse tatăl plecîndu-şi capul spre farfurie, A sunat Marcal, Da, şi ce vrea, Mi-a spus că aţi vorbit despre mutarea  noastră la Centru, cînd va fi promovat gardian intern, Da, am vorbit despre asta, Era supărat pentru că din nou ai spus că nu eşti  de acord, între timp m-am gîndit mai bine, cred că va fi o soluţie bună pentru amîndoi, Ce te-a făcut brusc să-ţi schimbi părerea,  Nu-ţi doreşti să lucrezi tot restul vieţii în olărie, Nu, deşi îmi place ceea ce fac, Trebuie să-ţi urmezi bărbatul, mîine poimîine o să  ai copii, trei generaţii care s-au hrănit din lut e mai mult decît suficient, Dar dumneata, tată, eşti de acord să mergi cu noi la  Centru, să părăseşti olăria, întrebă Marta, S-o părăsesc, niciodată, nici nu se pune problema, Vrei să spui c-o să faci totul  singur, sapi lutul, îl frămînţi, îl modelezi şi-1 pui pe roată, aprinzi cuptorul, îl umpli, îl cureţi, scoţi vasele din forme singur-singurel,  îţi amintesc că toate astea sînt destul de anevoioase chiar şi cu ajutorul pe care ni-1 dă Marcal în puţinul timp pe care-1 petrece  aici, O să găsesc pe cineva să mă ajute, sînt destui tineri în sat, Ştii foarte bine că nimeni nu mai vrea să se facă olar, cei care se  satură de lucrul la cîmp merg în fabricile din Centură, nu-şi lasă pămîntul ca să se ocupe de lut, E încă un motiv ca să părăseşti  toate astea, Doar nu crezi c-o să te las singur, O să vii să mă vezi din cînd în cînd, Tată, te rog, vorbesc serios, Şi eu, fata mea.
Marta se ridică să schimbe farfuriile şi să servească supa, pe care familia obişnuia s-o mănînce la sfîrşit. Tatăl o urmărea cu  privirea şi se gîndea, Discuţia asta complică lucrurile, mai bine i-aş spune imediat. N-a făcut-o totuşi, deodată fiica lui avea din  nou opt ani, iar el îi spunea, Fii atentă, e ca atunci cînd mama ta frămîntă pîinea. Rostogolea bulgărele de argilă înainte şi înapoi, îl  apăsa şi-1 întindea cu podul palmei, îl lovea cu putere de masă, îl turtea, îl strîngea, apoi o lua de la capăt, repeta întreaga  operaţie o dată, de două ori, iar şi iar, De ce faci asta, îl întrebase fetiţa, Ca să nu las în lut grunji şi bule de aer, strică lucrarea,  Aşa e şi cu pîinea, Din pîine doar grunjii, bulele nu contează. Punea deoparte cilindrul compact în care se transformase argila şi  începea să frămînte alt bulgăre, E timpul să înveţi, spusese, dar apoi se răzgîndise, Ce prostie, n-are decît opt ani, şi corectase,  Du-te afară la joacă, du-te, aici e frig, dar fiica lui i-a răspuns că nu voia să plece, încerca să modeleze o păpuşă dintr-o fărîmă  de lut care, fiind prea moale, i se lipea de degete, Nu e bun, încearcă mai bine cu ăsta, o să vezi că reuşeşti, a spus tatăl. Marta îl  privea îngrijorată, el nu obişnuia să mănînce cu capul plecat, parcă încerca, ascunzîndu-şi chipul, să-şi ascundă şi grijile, poate  din pricina discuţiei cu Marcal, dar am mai vorbit despre asta şi nu arăta aşa, o fi bolnav, pare prăbuşit, lipsit de putere, în ziua  aceea mama mi-a spus, Ai grijă, nu te căzni prea mult, iar eu i-am răspuns, Nu e nevoie decît de puterea braţelor şi de efortul  umerilor, restul trupului se odihneşte, Nu-mi spune asta mie, după o oră de frămîntat mă doare pînă şi rădăcina părului, Ai fost  mai obosită în ultima vreme, Sau am început să îmbătrînesc, Mamă, renunţă, te rog, la idei din astea, nu eşti deloc bătrînă, dar,  cine şi-ar fi putut închipui, nu trecuseră nici două săptămîni de la această conversaţie, şi mama era moartă şi îngropată, surprizele  pe care moartea le face vieţii, La ce te gîndeşti, tată. Cipriano Algor se şterse la gură cu şervetul, luă paharul de parcă voia să  bea, dar îl puse la loc fără să-1 ducă la buze. Spune, vorbeşte, insistă fiica, şi, ca să deschidă drum mărturisirii, întrebă, Te mai  gîndeşti la ce-ai vorbit cu Marcal, sau ai alt motiv de îngrijorare. Cipriano Algor luă în mînă paharul, dintr-o înghiţitură bău restul  de vin şi răspunse repede, cuvintele parcă îi ardeau limba, N-au oprit decît jumătate din încărcătură, spun că s-au împuţinat  cumpărătorii de vase de argilă, cică au apărut nişte plastice care le imită şi sînt preferate de clienţi, Era de aşteptat, mai devreme  sau mai tîrziu trebuia să se întîmple, argila crapă, se ciobeşte, se sparge la cea mai mică lovitură, în timp ce plasticul rezistă la tot  şi nu se plînge, Deosebirea e că lutul seamănă cu oamenii, simte nevoia să fie bine tratat, Plasticul e la fel, doar că în mai mică  măsură, Cel mai rău e că mi-au spus să nu le mai duc vase pînă nu le comandă, Atunci vom opri lucrul, Nu ne putem opri, cînd  vor cere va trebui să avem vasele gata ca să le putem da în aceeaşi zi, n-o să aprindem cuptorul după ce vom primi comanda, Şi  ce facem pînă atunci, O să aşteptăm, o să avem răbdare, mîine mă duc în sat, ceva tot o să vînd, Amin-teşte-ţi că ai mai făcut  asta acum două luni, nu vei găsi mulţi doritori, Nu încerca să mă descurajezi, încerc numai să văd lucrurile aşa cum sînt, adineauri  mi-ai spus că ajung trei generaţii de olari în familie, Nu vei fi a patra generaţie, o să mergi să locuieşti cu soţul tău la Centru, Da,  o să merg, dar dumneata vii cu mine, Ţi-am spus că niciodată n-o să mă vezi trăind în Centru, Centrul ne-a hrănit pînă azi  cumpârîndu-ne produsele, tot el ne va hrăni cînd vom locui acolo şi nu vom mai avea nimic de vînzare, Datorită salariului lui  Marcal, Nu e nici o ofensă ca un ginere să-şi întreţină socrul, Depinde de socru, Tată, nu e bine să fii aşa de mîndru, Nu e vorba  de mîndrie, Despre ce e vorba, atunci, Nu pot explica, e mai complicat decît mîndria, e altceva, e un soi de ruşine, dar, iartă-mă,  recunosc că nu trebuia să spun ce-am spus, Nu vreau să duci lipsă de nimic, Poate c-o să le vînd negustorilor din oraş, Centrul  trebuie să-mi dea permisiunea, dacă vor cumpăra mai puţin n-au dreptul să-mi interzică să le vînd altora, Ştii mai bine decît mine  că negustorii din oraş se luptă cu mari dificultăţi ca s-o scoată la capăt, toată lumea cumpără de la Centru, tot mai mulţi vor să  locuiască acolo, Eu nu vreau, Ce-o să faci dacă Centrul n-o să mai cumpere nici un vas şi toţi oamenii de aici vor folosi numai  ustensile de plastic, Sper să mor înainte, Mama a murit înainte, A murit la masă, muncind, ce n-aş da să mor şi eu la fel, Nu  vorbi despre moarte, tată, Cît sîntem vii putem vorbi despre moarte, nu după aceea. Cipriano Algor îşi mai turnă puţin vin, apoi  se ridică, se şterse la gură cu dosul palmei ca şi cum, plecînd, regulile de bună purtare la masă s-ar fi anulat, şi rosti, Trebuie să  mă duc să mai scot nişte lut, ce-avem e pe sfîrşite. Cînd să iasă, fiica lui îl chemă, Tată, mi-a venit o idee, Ce idee, Da, m-am  gîndit să-i telefonez lui Marcal să vorbească cu şeful departamentului de achiziţii şi să încerce să descopere care sînt intenţiile  Centrului, dacă reducerea comenzii e temporară sau definitivă, ştii, tată, că Marcal e respectat de superiorii lui, Cel puţin aşa  spune el, Spune pentru că e adevărat, replică Marta, nerăbdătoare, şi adăugă, Dacă nu vrei, nu sun, Sună, da, sună, e o idee  bună, e singura care poate fi acum de folos, deşi mă îndoiesc că un şef de departament al Centrului ar fi dispus să dea socoteală  aşa pur şi simplu unui gardian de clasa a doua despre treburile lui, îl cunosc mai bine decît el, nu trebuie să fii din interior ca să  pricepi din ce aluat sînt făcuţi oamenii de acolo, li se pare că l-au prins pe Dumnezeu de-un picior, şi apoi un şef de departament  nu e decît un funcţionar, îndeplineşte ordinele care vin de sus, poate chiar să ne înşele cu explicaţii nefondate, numai ca să facă  pe importantul. Marta ascultă pînă la capăt lunga tiradă a tatălui, dar nu răspunse. Dacă, aşa cum părea evident, el voia să aibă  ultimul cuvînt, de ce să-i strice plăcerea. După ce tatăl ei ieşi îşi spuse însă, Ar trebui să fiu mult mai înţelegătoare, să mă pun în  locul lui, să-mi 
închipui cum ar fi să i ămîn brusc fără lucru, să mă despart de casă, de olărie, de cuptor, de viaţă. Repetă ultimele cuvinte cu glas  tare, De viaţă, în timp ce privirea i se înceţoşa deodată, se pusese în locul tatălui ei şi suferea la fel de mult ca şi el. Se uită  împrejur şi observă pentru prima dată că totul părea năpădit de argilă, nu murdar de lut, ci doar năpădit de culoarea pe care o  are el, culoarea tuturor culorilor cu care a ieşit din carieră, lăsată de trei generaţii care, zi de zi, şi-au băgat mîinile în praful şi apa  argilei, iar, afară, culoarea de jar viu a cuptorului, stingîndu-se treptat cînd rămînea gol, ca o casă părăsită de stăpîni, aşteptînd  răbdătoare, iar mîine, dacă toate astea nu se vor fi terminat definitiv, din nou prima flacără a lemnului, prima răbufnire caldă care  va învălui ca o mîngîiere pămîntul uscat, iar apoi, încetul cu încetul, tremurul aerului, o scînteiere rapidă a jarului, prima auroră,  irupţia orbitoare a focului deplin, Niciodată n-o voi mai vedea după ce vom pleca, rosti Marta, şi i se strînse inima de parcă se  despărţea de persoana pe care o iubea cel mai mult, în clipa asta n-ar fi putut spune care era aceea, mama decedată, tatăl  copleşit de tristeţe, ori chiar bărbatul ei, da, putea fi bărbatul, era cel mai logic. Auzea de parcă ar fi venit de sub podele  zgomotul surd al barosului spărgînd argila, dar astăzi zgomotul loviturilor i se părea diferit, poate pentru că tatăl nu era însufleţit  de simpla nevoie de a munci, ci de mînia neputincioasă că n-o va mai face. O să dau telefon, murmură Marta, tot gîndindu-mă la  asta o să mă amărăsc la fel de mult ca şi el. Ieşi din bucătărie şi se îndreptă spre camera tatălui. Aici, pe măsuţa unde Cipriano  Algor îşi ţinea socoteala cheltuielilor şi cîştigurilor olăriei, se afla un telefon de modă veche. Formă un număr al centralei şi ceru  legătura cu serviciul de securitate. Aproape în aceeaşi clipă răsună o voce seacă de bărbat, Serviciul de securitate, rapiditatea  răspunsului n-o surprinse, se ştie că atunci cînd e vorba de chestiuni de siguranţă pînă şi cea mai neînsemnată secundă poate  conta, Doresc să vorbesc cu gardianul de clasa a doua Marcal Gacho, rosti Marta, Cine e, Sînt soţia lui, sun de acasă,  Gardianul de clasa a doua Marcal Gacho este de serviciu şi nu poate fi chemat, In acest caz, vă rog să-i transmiteţi un mesaj,  Sînteţi soţia lui, Da, mă numesc Marta Algor Gacho, puteţi verifica, Ştiţi că nu primim mesaje, doar notăm cine a telefonat, Vă  rog numai să-i transmiteţi să sune acasă cînd poate, E urgent, întrebă glasul. Marta se gîndi de două ori, oare e urgent, nu era  vorba de vreo hemoragie subită, nici de probleme grave la cuptor, nici de vreo naştere prematură, însă pînă la urmă răspunse,  Da, într-adevăr, e destul de urgent, Am notat, spuse bărbatul şi închise. Cu un suspin de obosită resemnare, Marta puse  receptorul în furcă, nu mai avea ce face, lucrurile acum o depăşeau, serviciul de siguranţă nu se simţea bine dacă nu-şi afirma  autoritatea în faţa celorlalţi, chiar şi într-o împrejurare aşa de simplă ca acum, aşa de banală, cotidiană, o femeie care a telefonat  la Centru pentru că trebuia să-i vorbească bărbatului ei, nu se poate să fi fost prima, şi, cu siguranţă, nici ultima. Cînd Marta ieşi  în curte, sunetele barosului încetară brusc să pară că vin din pămînt, acum veneau de unde trebuiau să vină, din colţul întunecat al  olăriei unde era ţinută argila extrasă din carieră. Se apropie de uşă, dar nu trecu de prag, Am telefonat, rosti, au spus că-i vor  transmite mesajul, Să sperăm c-o vor face, răspunse tatăl şi, fără alte cuvinte, atacă cel mai mare dintre blocurile de lut pe care  le avea în faţă. Marta plecă pentru că ştia că nu trebuia să pătrundă într-un spaţiu ales dinadins de tată ca să fie singur, dar şi  pentru că avea şi ea treburi de făcut, cîteva duzini de ulcele mari şi mici aşteptau să le fie lipite toartele. A intrat pe uşa laterală.
Marcal Gacho telefona pe seară, după ce ieşi din tură. Ii răspunse nevestei în cuvinte puţine şi frînturi de propoziţii, fără să arate  regret, nelinişte sau plictis faţă de necuviinţa comercială căreia îi căzuse victimă socrul. Vorbi cu un glas absent, de parcă se  gîndea la altceva, spuse Da, da, înţeleg, depinde, presupun că e normal, o să mă duc cînd pot, uneori nu, fără îndoială, da, am  înţeles, nu e nevoie să repeţi, şi încheie conversaţia cu o frază în sfîrşit completă, dar fără nici o legătură cu subiectul, Fii liniştită,  n-o să uit de cumpărături. Marta înţelese că bărbatul vorbise faţă de martori, colegi de muncă, poate un superior care venise să  inspecteze dormitorul, de aceea fusese nevoit să se prefacă, pentru a evita curiozităţile incomode, sau chiar periculoase. Centrul  fusese organizat urmînd un model de strictă compartimentare a diverselor activităţi şi funcţii, care, deşi nu erau şi nu puteau fi  complet etanşe, comunicau între ele numai pe canale unice, adeseori greu de identificat şi descîlcit. Este evident că un simplu  gardian de clasa a doua, atît prin natura funcţiei cît şi prin valoarea lui scăzută în cadrul personalului subaltern, un lucru derivînd  inevitabil din celălalt, nu dispune, generic vorbind, de suficient discernămînt şi capacitate de percepţie pentru a capta subtilităţi şi  nuanţe de acest fel, la drept vorbind aproape volatile, însă Marcal Gacho, nefiind cel mai isteţ din categoria sa, posedă, în  avantajul lui, un anumit ferment de ambiţie avînd ca ţintă cunoscută promovarea ca gardian rezident şi, într-o a doua etapă,  fireşte, ca gardian de clasa întîi, care nu se ştie unde l-ar putea duce în viitorul apropiat sau îndepărtat, dacă îl va avea. Pentru că  a umblat cu ochii bine deschişi şi a ciulit urechile încă din ziua cînd a început să lucreze în Centru, a reuşit să înveţe în scurt timp  cînd şi cum se cuvenea să vorbească, să tacă, sau să se prefacă. După doi ani de căsnicie, Marta crede că-şi cunoaşte bine  bărbatul care i-a căzut la sorţi în jocul de noroc care este aproape întotdeauna viaţa conjugală şi îi dedică întreaga afecţiune de  soţie, n-ar şovăi cîtuşi de puţin, în caz că interesul naraţiunii ne-ar cere să-i sondăm intimitatea, chiar să-şi afirme vehement  iubirea, dar nu e ea femeia care să se mintă singură, fiind chiar probabil, dacă am insista şi mai mult, să ajungă să mărturisească  faptul că uneori el i se pare prea prudent, ca să nu spună calculat, închi-puindu-ne că ne-am împinge cercetarea spre o zonă atît  de negativă a personalităţii. Era sigură că bărbatul închisese telefonul contrariat de discuţie, îl îngrijora probabil perspectiva  întîlnirii cu şeful departamentului de achiziţii, şi nu din timiditate sau modestie de grad inferior, de fapt, Marcal Gacho ţinuse  întotdeauna să proclame că nu-i place să atragă atenţia asupra lui, dacă nu era vorba de o chestiune de serviciu, mai ales, vor  adăuga cei ce-şi imaginează că-1 cunosc, dacă nu-i aducea un beneficiu. La urma urmelor, ideea Martei păruse bună doar  pentru că, în clipa respectivă, aşa cum spusese tatăl ei, era singura posibilă. Cipriano Algor stătea în bucătărie, n-avea cum să  audă crîmpeiele de discurs, izolate şi fără legătură, emise de ginere, însă părea că le-a citit
 
pe toate, completînd golurile, pe chipul abătut al fiicei sale, cînd aceasta, după un lung moment, ieşi din cameră. Şi pentru că  n-avea rost să dea de lucru limbii pentru atît de puţin, nu-şi pierdu vremea s-o întrebe, Aşadar, Marta a trebuit să-i comunice  ceea ce era evident, Va vorbi cu şeful de departament, nici ea n-ar fi trebuit să se chinuie să vorbească, două priviri erau de  ajuns. Aşa e viaţa, e plină de cuvinte fără rost, sau care au avut rost, dar nu mai au, oricare pe care-1 pronunţăm ia locul altuia  mai merituos, nu prin el însuşi, ci prin consecinţele rostirii lui. Cina s-a desfăşurat în tăcere, tăcerea a dominat şi cele două ore  petrecute după aceea în faţa televizorului indiferent, la un moment dat, aşa cum s-a întîmplat adesea în ultimele luni, Cipriano  Algor adormi. Dormea cu o expresie încrîncenată, mînioasă, de parcă îşi reproşa că se lăsase aşa de uşor pradă somnului,  supărarea şi iritarea ar fi fost drept şi corect să-1 ţină treaz zi şi noapte, supărarea ca să sufere din plin insulta, iritarea ca să-i  facă suportabilă suferinţa. Astfel expus, dezarmat, cu capul lăsat pe spate, cu gura întredeschisă, rupt de sine, prezenta imaginea  dureroasă a unui iremediabil abandon, ca un sac rupt ce şi-a pierdut pe drum conţinutul. Marta îşi privea tatăl cu fervoare, cu o  intensitate pasionată, gîndindu-se, Acesta e bătrînul meu tată, exagerare scuzabilă la cineva care se află încă în zorii vîrstei adulte,  un bărbat de şaizeci şi patru de ani, deşi cu sufletul cam ofilit cum se observă la acesta, n-ar trebui numit bătrîn cu atîta  inconştientă uşurinţă, aşa o fi fost obiceiul în vremurile cînd dinţii începeau să cadă la treizeci de ani şi primele riduri apăreau la  douăzeci şi cinci, acum însă

bătrîneţea, autentică, imbatabilă, din care nu "exista întoarcere, nici măcar simulată, începea doar după optzeci de ani să-şi  merite, cu adevărat şi fără scuze, numele pe care-1 dăm timpului despărţirii. Ce se va întîmpla cu noi dacă Centrul n-o să mai  cumpere, pentru cine vom fabrica noi vase dacă gusturile Centrului le hotărăsc pe toate celelalte, se întreba Marta, şeful de  departament nu s-a hotărît de capul lui să reducă cumpărăturile, ordinul a venit de sus, de la superiori, de la cineva căruia nu-i  pasă de un olar în plus sau în minus pe lume, ce s-a întîmplat s-ar putea să fie doar primul pas, al doilea va fi refuzul definitiv,  trebuie să fim pregătiţi pentru un astfel de dezastru, pregătiţi, da, tare aş vrea să ştiu cum te pregăteşti să primeşti un ciocan în  cap, cînd Marcal va fi promovat gardian rezident, ce mă voi face cu tata, îl las aici singur şi fără ocupaţie, imposibil, imposibil,  fiică denaturată, ar zice vecinii despre mine, şi mai rău, aş zice eu despre mine, lucrurile ar sta altfel dacă ar mai trăi mama,  pentru că, în ciuda a ceea ce se spune de obicei, două slăbiciuni nu fac o slăbiciune mai mare, ci o nouă forţă, dar probabil că nu  e aşa şi n-a fost niciodată, dar sînt clipe cînd ar fi bine să fie, nu, dragă tată, nu, Cipriano Algor, cînd voi pleca vei merge cu  mine, chiar dacă va trebui să te tîrăsc cu forţa, nu mă îndoiesc că un bărbat e în stare să trăiască singur, dar sînt convinsă că va  începe să moară din clipa cînd va închide în urmă uşa casei lui. De parcă ar fi fost smucit brusc de un braţ, ori şi-ar fi dat seama  că e vorba despre el, Cipriano Algor deschise ochii deodată şi se îndreptă în scaun. îşi trecu palmele peste faţă şi, cu expresia  pe jumătate năucă a unui copil prins cu ocaua
 
mică, murmură, Lăsaţi-mă să dorm. întotdeauna spunea aceste cuvinte, Lăsaţi-mă să dorm, cînd se trezea din scurtele lui aţipeli  în faţa televizorului. Dar seara asta nu era ca toate celelalte, de aceea trebui să adauge, Mai bine nu mă trezeam, şopti, în somn  cel puţin eram un olar care avea de lucru, Cu marea deosebire că munca din vis n-a dat niciodată o lucrare făcută, spuse Marta,  La fel ca în viaţa cu ochii deschişi, munceşti, munceşti şi iar munceşti şi, într-o zi, ţi se sfîrşeşte visul sau coşmarul şi ţi se spune că  ce-ai făcut n-a folosit la nimic, Ba a folosit, tată, Dar parcă n-ar fi folosit, Azi am avut o zi proastă, mîine vom gîndi cu mai multă  linişte, o să găsim o soluţie pentru situaţia în care ne-au băgat, Da, o să vedem, da, o să ne gîndim. Marta se apropie de tată şi îi  dădu un sărut tandru, Du-te la culcare, du-te, şi dormi bine, odihneşte-ţi mintea. La uşa camerei, Cipriano Algor se opri, se  întoarse, păru că ezită o clipă, dar, în cele din urmă, spuse, vrind parcă să se convingă singur, Poate că Marcal telefonează  mîine, poate că ne dă veşti bune, Cine ştie, tată, poate, răspunse Marta, mi-a spus că se va ocupa serios de problemă, asta era  dispoziţia lui. A doua zi Marcal nu dădu telefon. Trecu toată ziua, care era miercuri, trecu ziua de joi şi trecu ziua de vineri,  trecură sîmbăta şi duminica, dar abia marţi, la aproape o săptămînă după întîm-plarea cu vasele, telefonul sună din nou în casa lui  Cipriano Algor. în ciuda celor spuse, olarul nu ieşi să caute cumpărători în împrejurimi. îşi ocupă timpul care trecea ca melcul cu  mici treburi, unele inutile, ca inspectarea şi curăţarea cuptorului, de sus pînă jos, pe dinăuntru şi pe dinafară, bucată cu bucată,  cărămidă cu cărămidă, de parcă l-ar fi
 
pregătit pentru cea mai mare lucrare din istoria lui. Frămîntă o porţie de argilă care îi trebuia fiicei lui, dar, spre deosebire de  atenţia scrupuloasă cu care se ocupase de cuptor, lucră fără elan, aşa că Marta se văzu nevoită s-o mai frămînte o dată pe  ascuns ca să-i reducă impurităţile. Tăie lemne, mătură curtea şi, în după-amiaza în care, timp de trei ore, căzu o ploaie măruntă şi  monotonă, stătu tot timpul aşezat pe un trunchi sub şopron, ba privind fix înainte ca un orb care ştie câ nu va începe să vadă  dacă-şi va întoarce capul în altă direcţie, ba contemplîndu-şi mîinile desfăcute de parcă, în încrengătura lor de linii, ar fi căutat un  drum, cel mai scurt sau cel mai lung, c-o iei pe unul sau pe altul depinde, în general, de graba mai mare sau mai mică pe care o ai  să ajungi, fără a uita, totuşi, cazurile cînd cineva sau ceva te împinge de la spate, fără să ştii de ce şi încotro, în după-amiaza  aceea, cînd ploaia s-a oprit, Cipriano Algor a luat-o pe drumul care cobora în şosea, nu băgase de seamă că fiica lui îl privea din  uşa olăriei, însă nici el nu avea de ce să spună unde merge, nici ea de ce să afle. Ce om încăpăţînat, se gîndi Marta, ar fi trebuit  să ia furgoneta, poate oricînd să reînceapă să plouă. E firesc, asta se aşteaptă de la o fiică, să-şi facă griji, căci, oricît ar fi  exagerat istoria declarînd contrariul, niciodată cerul n-a fost de încredere. Acum, totuşi, chiar dacă ploaia se va porni iar să  curgă din cenuşiul uniform care acoperă şi înconjoară pămîntul, nu-1 va uda pînă la piele, cimitirul aşezării e foarte aproape, la  capătul uneia dintre străzile transversale, iar Cipriano Algor, în ciuda vîrstei, îşi păstrează încă pasul larg şi iute cu care cei tineri  se grăbesc. Bătrîn sau tînăr, azi
 
vrea linişte. Şi n-ar fi o idee bună să-1 sfătuiască Marta să ia furgoneta, pentru că cimitirelor, mai ales celor săteşti, campestre,  bucolice, le datorăm să mergem pe jos, nu din pricina vreunui imperativ categoric sau vreunei impoziţii transcendentale, ci din  respect faţă de convenienţele pur umane, atîţia au fost în pedestre pelerinaje venerînd tibia vreunui sfînt, încît ar fi de neînţeles să  mergi altfel acolo unde dinainte ştim că ne aşteaptă propria noastră memorie şi poate o lacrimă. Cipriano Algor va zăbovi cîteva  minute în faţa mormîntului soţiei, nu pentru a recita nişte rugăciuni pe care le-a uitat, nici pentru a-i cere ca, în empireicul ei sălaş,  dacă atît de sus au ridicat-o virtuţile, să intervină în favoarea lui pe lîngă cel despre care unii spun că poate orice, se va mulţumi  doar să protesteze, Justa, uite ce mi-au făcut, au rîs de munca mea şi a fiicei noastre, spun că nu mai interesează ceramica, că  nimeni n-o mai vrea, aşa că nici noi nu mai sîntem necesari, ca o strachină crăpată în care n-are rost să le mai torni lapte pisicilor,  tu ai avut mai mult noroc cînd trăiai. Pe cărările înguste de pietriş din cimitir sînt băltoace de apă, iarba creşte peste tot, nu vor  trece nici o sută de ani şi nu se va mai şti cine se află sub muşuroaiele de pămînt şi, chiar dacă s-ar şti, e îndoielnic că mai  interesează, morţii, s-a mai spus, sînt ca nişte vase crăpate, care nu merită prinse cu vechile cîrlige de fier care uneau ce era spart  şi separat, sau, în cazul de faţă, explicînd analogia cu alte cuvinte, pisicile memoriei şi pisicile dorului. Cipriano Algor se apropie  de mormîntul soţiei, e aici de trei ani, trei ani în care n-a mai apărut nicăieri, nici în casă, nici în olărie, nici în pat, nici în umbra  dudului negru, nici sub soarele
 
încins al carierei, nu -a mai aşezat la masă nici la roată, n-a mai curăţat cenuşa căzută de pe grătar nici n-a mai întors piesele  care se usucă, n-a curăţat cartofii, n-a frămîntat lutul, n-a mai spus, Aşa stau lucrurile, Cipriano, viaţa n-are decît două zile de  dat, atîţia oameni n-au trăit decît o zi şi jumătate, alţii nici atît, aşa că nu ne putem plînge. Cipriano Algor rămase doar cîteva  minute, era destul de inteligent ca să ştie că nu e important să stea acolo, rugîndu-se sau nu, cu ochii la un mormînt, important e  c-a venit, importantă e călătoria, drumul pe care l-ai parcurs, dacă ai conştiinţa că-ţi prelungeşti contemplarea e fie pentru că te  observi pe tine însuţi, fie, mai grav, pentru că aştepţi să fii observat. Comparînd cu viteza instantanee a gîndului, care merge în  linie dreaptă pînă cînd pare că şi-a pierdut direcţia, aşa credem pentru că nu pricepem că el, alergînd într-o direcţie, avansează,  de fapt, în toate sensurile, comparînd, spuneam, bietul cuvînt trebuie mereu să ceară voie unui picior ca să-1 pună pe celălalt să  meargă, şi chiar şi aşa se poticneşte tot timpul, se întreabă, îşi pierde vremea învîr-tindu-se în jurul unui adjectiv, a unui timp  verbal care a apărut fără să se facă anunţat de subiect, acesta e motivul pentru care Cipriano Algor n-a avut timp să-i spună  soţiei tot ce gîndise, că nu e drept, Justa, ce mi-au făcut, dar e foarte posibil că, mergînd spre ieşirea din cimitir, murmură acum  tot ce-a rămas de spus. Tăcuse deja cînd îşi încrucişa paşii cu o femeie în doliu care intra în cimitir, aşa a fost întotdeauna, unii  sosesc, alţii pleacă, ea spuse, Bună ziua, domnule Cipriano, adresarea respectuoasă se explică prin diferenţa de vîrstă dar şi prin  obiceiurile de la ţară, el
 
răspunse, Bună ziua, nu i-am spus numele nu pentru că nu-1 ştim, ci pentru că ne-am gîndit că femeia, în doliu greu după  bărbatul ei, nu va lua parte la sumbrele evenimente viitoare ce se anunţă, nici la relatarea lor, deşi ea intenţionează să vină mîine  la olărie să cumpere un urcior, după cum anunţă, Mîine vin să cumpăr un urcior, dar sper să fie mai bun decît celălalt, am rămas  cu toarta în mînă cînd l-am ridicat, s-a făcut bucăţi şi mi-a inundat toată bucătăria, imagi-naţi-vă, ce-i drept era foarte vechi, iar  Cipriano Algor răspunse, Nu e nevoie să veniţi la olărie, vă aduc eu un urcior nou ca să-1 înlocuiţi pe cel care s-a spart, nu  trebuie plătit, e oferta fabricii, O spuneţi pentru că sînt văduvă, întrebă femeia, Nu, ce idee, e doar o ofertă, nimic mai mult,  avem un număr de urcioare pe care s-ar putea să nu mai reuşim niciodată să le vindem, In cazul ăsta, vă rămîn foarte  recunoscătoare, domnule Cipriano, N-aveţi pentru ce, Un urcior nou e ceva, Da, dar e numai atît, Atunci pe mîine, vă aştept, şi  vă mulţumesc încă o dată, Pe mîine. Or, alergînd gîndul simultan în toate direcţiile, cum înainte s-a explicat foarte clar, şi avansînd  odată cu el sentimentele, nu va trebui să ne surprindă că mulţumirea văduvei că va primi un urcior gratis i-a moderat pe moment  supărarea care o scosese din casă într-o după-amiază atît de tristă ca să meargă să viziteze ultima locuinţă a soţului. Bineînţeles  că, deşi stă încă la intrarea în cimitir, bucurîndu-se în sinea ei, ca o gospodină ce se află, de neaşteptatul cadou, ea tot va merge  acolo unde au convocat-o doliul şi datoria, dar poate, pînă la urmă, nu va plînge atît de mult cît a crezut. Seara se lasă lent, încep  să apară lumini palide

în casele vecine cu cimitirul, dar crepusculul va mai dura destul ca să-i îngăduie femeii să spună tatăl-nostru şi ave-maria fără să  se teamă de flăcările sepulcrale şi de sufletele condamnate, rămîi în pace, odihneşte-te în linişte.
Cînd Cipriano Algor trecu de ultima casă a aşezării şi privi spre locul unde se afla olăria, văzu sclipind lumina exterioară, un vechi  felinar dintr-o cutie metalică atîrnat deasupra uşii, şi, deşi nu trecea nici o noapte fără să-1 aprindă, simţi acum că inima îi prinde  puteri şi sufletul i se îmblînzeşte, casa parcă îi spunea, Te aştept. Aproape impalpabile, purtate în voia valurilor invizibile care  împing aerul, picături minuscule îi atinseră faţa, curînd moara din nori va reîncepe să-şi cearnă făina ei de apă, cu atîta umezeală  nu ştiu cum vom reuşi să uscam piesele. Fie din pricina blîndeţii crepusculare, sau a scurtei vizite evocatoare la cimitir, sau chiar,  ceea ce ar însemna o compensaţie efectivă a generozităţii sale, pentru că-i spusese femeii în doliu că-i va da un urcior nou,  Cipriano Algor, în clipa asta, nu se gîndeşte la decepţiile şi spaimele lui că va pierde şi nu va cîştiga. într-un ceas ca acesta, cînd  păşeşti pe pămîntul ud şi prima pieliţă a cerului e atît de aproape, nu te mai poţi gîndi la tot felul de lucruri absurde, cum ar fi că  te întorci acasă cu jumătate din vase sau că fiica ta te va lăsa în curînd singur. Olarul ajunse la capătul drumului şi respiră adînc.  Decupat pe perdeaua de nori cenuşii, dudul negru e la fel de întunecat pe cît i-o cere numele. Lumina felinarului nu-i pătrunde  coroana, nu atinge nici măcar frunzele crengilor mai joase, doar o slabă luminozitate tapisează solul aproape atingînd trunchiul  gros al copacului. Vechea cuşcă pentru
 
cîine e tot acolo, goală de mulţi ani, de cînd ultimul ei locatar a murit în braţele Justei iar ea i-a spus bărbatului, Nu mai vreau  niciodată un animal în casa mea. In faţa intrării întunecate a cuştii se zări o licărire care dispăru imediat. Cipriano Algor vru să  afle despre ce e vorba, se aplecă să arunce o privire după ce se apropiase cîţiva paşi. Bezna dinăuntru era completă. înţelese că  astupa cu trupul lui lumina felinarului şi se dădu puţin la o parte. Era licărirea unor ochi, un cîine, Sau o pisică, dar mai degrabă e  un cîine, se gîndi olarul, şi avea probabil dreptate, despre specia lupină nu mai există memorie credibilă aici, în ţinut, iar ochii  pisicilor, îmblînzite sau sălbatice, aşa cum oricine are obligaţia să ştie, arată chiar ca nişte ochi de pisică, cel mult, şi în cel mai rău  caz, i-am putea confunda cu nişte ochi de tigru mai mici, însă un tigru adult evident că n-ar încăpea niciodată într-o cuşcă de  mărimea asta. Cipriano Algor nu vorbi de pisici şi de tigri cînd intră în casă, nu suflă o vorbă nici despre vizita la cimitir, iar în ce  priveşte urciorul pe care-1 va da femeii în doliu, înţelege că nu e un subiect potrivit într-un asemenea moment, fiicei lui nu-i spuse  decît, E un cîine afară, făcu o pauză, aşteptînd parcă un răspuns, şi adăugă, Sub dud, în cuşcă. Marta se spălase şi se  schimbase, se aşezase un minut odihnindu-se înainte de pregătirea cinei, nu-i arde să se gîndească la locurile pe unde trec şi  zăbovesc cîinii fugiţi sau abandonaţi în hoinărelile lor, Să-1 lăsăm în pace, dacă nu-i place să călătorească noaptea, mîine va  pleca, rosti, Ai ceva de mîncare să-mi dai să-i duc, o întrebă tatăl, Nişte resturi de la prînz, pîine, apă nu-i trebuie, a căzut multă  din cer, O să i le duc,

Cum vrei, tată, dar gîndeşte-te că n-o sa se mai dea dus, Aşa cred şi eu, dacă aş fi în locul lui, aş face la fel. Marta răsturnă  mîncarea într-o farfurie veche pe care o ţinea sub cuptor, fărîmiţă deasupra o bucată de pîine, şi stropi totul cu puţină supă,  Poftim, dar atenţie că ăsta e doar începutul. Cipriano Algor luă farfuria şi dădu să iasă din bucătărie cînd fiica lui îl întrebă, Iţi  aminteşti că mama a spus, atunci cînd a murit Constant, că nu mai vrea cîini pe lîngă casă, îmi amintesc, dar aş pune rămăşag că,  dacă ar fi în viaţă, nu tatăl tău i-ar duce farfuria cîinelui pe care ea nu-1 vrea, răspunse Cipriano Algor, şi ieşi fără să audă şoapta  femeii, Poate că ai dreptate. Ploaia cădea din nou, era aceeaşi burniţă înşelătoare, aceeaşi pulbere de apă dansînd şi amestecînd  distanţele, pînă şi forma alburie a cuptorului părea hotărîtă să-şi ia tălpăşiţa, iar furgoneta semăna mai mult cu o fantomă de  caleaşca decît cu un vehicul modern, cu motor cu explozie, chiar dacă nu un model recent, aşa cum ştim. Sub dudul negru, apa  se scurgea de pe frunze în picături mari şi rare, acum una, apoi alta, la întîmplare, de parcă legile hidraulicii şi dinamicii lichidelor,  încă stăpînind dincolo de precara umbrelă a copacului, sub el nu s-ar fi aplicat. Cipriano Algor puse farfuria cu mîncare pe jos,  se dădu trei paşi înapoi, dar cîinele nu ieşi din adăpost, E imposibil să nu-ţi fie foame, spuse olarul, ori poate eşti un cîine care se  respectă, nu vrei să arăţi cît îţi este de foame. Mai aşteptă un minut, apoi se retrase şi intră în casă, dar nu închise uşa de tot. Se  vedea greu prin deschizătură, totuşi reuşi să distingă o formă neagră care ieşise din gheretă şi se apropia de strachină, de  asemenea observă că
 
cîinele, era cîine, nu lup sau pisică, privi mai întîi spre casă şi doar după aceea se aplecă spre mîncare, parcă gîndindu-se că  datora acest semn de consideraţie celui care venise, prin ploaie, înfruntînd intemperiile, să-i astîmpere foamea. Cipriano Algor  închise uşa şi intră în bucătărie, Mănîncă, spuse, Dacă era flămînd, probabil a şi terminat, răspunse Marta, zîmbind, Mai mult ca  sigur, zîmbi şi tatăl, dacă azi cîinii mai sînt ca pe vremuri. Cina era simplă, curînd Marta o puse pe masă. La sfîrşit, spuse, încă o  zi fără veşti de la Marcal, nu înţeleg de ce nu sună, barem un cuvînt, un simplu cuvînt era de ajuns, nu-i cer cine ştie ce discurs,  Poate că încă n-a putut vorbi cu şeful, Putea să ne-o spună, Nu e uşor, ştii prea bine, spuse olarul, neaşteptat de împăciuitor.  Fiica lui îl privi surprinsă, mai mult de tonul vocii decît de semnificaţia cuvintelor, Nu prea îţi stă în obicei să-i cauţi scuze sau  justificări lui Marcal, spuse ea, îmi place, Poate că-ţi place, dar nu-1 iei în serios, Nu reuşesc să-1 iau în serios pe gardianul în  care s-a preschimbat băiatul bun şi simpatic pe care-1 cunoşteam, Acum e un bărbat bun şi simpatic, iar meseria de gardian este  un mod de viaţă la fel de demn şi de cinstit ca oricare altul, Nu ca oricare altul, Care e deosebirea, Deosebirea e că Marcal al  tău, aşa cum îl cunoaştem acum, e pe de-a-ntregul gardian, gardian din cap pînă în picioare, şi bănuiesc că e gardian pînă în  inimă, Tată, te rog, nu poţi vorbi aşa de bărbatul fiicei tale, Ai dreptate, iartă-mă, astăzi n-ar trebui să fie o zi de reproşuri şi  acuzaţii, Astăzi, de ce, Am fost la cimitir, am dat un urcior unei vecine şi avem un cîine afară, evenimente toate de mare  însemnătate, Ce poveste mai e şi asta cu urciorul,
I-a rămas toarta în mînă şi s-a făcut cioburi, Se mai întîmplă, nimic nu e veşnic, Dar a avut bunul simţ să spună că urciorul era  vechi, de aceea mi s-a părut potrivit să-i dau unul nou, ne gîndim că celălalt a avut un defect de fabricaţie, sau nici nu e cazul să  ne gîndim, ce-i dat e bun dat, n-are nevoie de explicaţii, Cine e vecina, E Isaura Estudiosa, cea care a rămas văduvă acum  cîteva luni, Este o femeie tînără, Nu am intenţia să mă căsătoresc din nou, dacă la asta te gîndeşti, Dacă m-am gîndit, nu mi-am  dat seama, dar poate c-ar trebui, aşa n-ai mai rămîne singur, dacă te încăpăţânezi să nu vii cu noi la Centru, Repet că n-am  intenţia să mă căsătoresc, şi în nici un caz cu prima femeie care-mi iese în cale, cît despre restul, te rog să nu-mi strici seara,  N-am vrut asta, iartă-mă. Marta se ridică, strînse farfuriile şi tacîmurile, împături faţa de masă şi şervetele, tare s-ar înşela cel  care ar crede că meseria de olar, fiind o muncă brută ca în acest caz, practicată într-o aşezare mică şi fără farmec, cum s-a ghicit  că e aceasta, ar fi incompatibilă cu delicateţea şi plăcerea manierelor care disting clasele înalte de azi, care au uitat sau au ignorat  din născare brutalitatea străbunicilor lor sau bestialitatea strămoşilor acestora. Aceşti Algori sînt oameni care şi-au însuşit bine  ce-au avut de învăţat, arătîndu-se capabili să-şi folosească învăţătura ca să afle şi mai multe, iar Marta, aparţinînd ultimei  generaţii, beneficiind aşadar de mai mult sprijin în educaţia ei, a avut marele noroc să meargă să studieze la oraş, un avantaj  asupra satelor trebuie să aibă marile nuclee de populaţie. Şi dacă a ales olăria, a făcut-o din pricina unei conştiente şi manifeste  vocaţii de modelatoare,
 
deşi decizia i-a fost influenţată şi de faptul că, în familie, nu erau fraţi bărbaţi care să continue tradiţia familială, fără să uităm nici  un al treilea, suveran motiv, adînca iubire filială care nu i-ar fi permis niciodată să-şi lase, la bătrîneţe, părinţii în voia sorţii.  Cipriano Algor deschise televizorul, închizîndu-1 însă imediat. Dacă, în această clipă, cineva i-ar cere să spună ce-a văzut între  gestul de a deschide şi gestul de a închide aparatul, n-ar şti ce să răspundă, însă pur şi simplu s-ar supăra dacă întrebarea ar fi  alta, La ce te gîndeşti de pari aşa de distrat. Ar spune nu, domnule, ce idee, nu sînt distrat, doar pentru a nu mărturisi că se  simţea îngrijorat ca un copil din pricina cîinelui, dacă stă la adăpost în cuşcă, dacă, acum că-şi mulţumise stomacul şi-şi refăcuse  energiile, şi-o fi continuat călătoria, în căutarea unei hrane mai bune sau a unui stăpîn locuind într-un loc mai puţin expus furtunilor  şi ploilor mărunte. Mă duc în camera mea, spuse Marta, am ceva de cusut şi am tot amînat, dar azi trebuie să termin, Nici eu nu  mai stau mult, spuse tatăl, sînt obosit deşi n-am făcut nimic, Ai frămîntat lut, ai verificat cuptorul, ceva tot ai făcut, Ştii la fel de  bine ca şi mine că trebuie să mai frămînt o dată lutul, iar cuptorul n-avea nevoie de îngrijiri de zidar nici de doică, Zilele sînt toate  la fel, orele nu, cînd zilele ajung la capăt au întotdeauna toate cele douăzeci şi patru de ore, chiar dacă în ele nu s-a întîmplat  nimic, dar nu e cazul, nici al orelor nici al zilelor dumitale, Marta, filozoafa timpului, spuse tatăl şi îi dădu un sărut pe frunte. Fiica  lui îi întoarse mîngîierea şi, zîmbind, spuse, Nu uita să vezi ce-ţi mai face cîinele, Deocamdată nu e decît un cîine care a venit la  noi şi a crezut că se

poate feri de ploaie în cuşcă, poate e bolnav, sau rănit, poate are pe zgardă numărul de telefon al persoanei care trebuie sunată,  poate e al unui om din sat, poate că l-au bătut şi a fugit, dacă aşa s-a întîmplat, mîine dimineaţă nu va mai fi aici, ştii cum sînt  cîinii, stăpînul e întotdeauna stăpîn chiar cînd îi pedepseşte, deci nu te grăbi să spui că e cîinele meu, nici măcar nu l-am văzut,  nici nu ştiu dacă-mi place, Ştii că vrei să-ţi placă, şi asta înseamnă ceva, Acum te-ai făcut filozoafă a sentimentelor, spuse tatăl,  Presupunînd că păstrezi cîinele, ce nume vrei să-i dai, întrebă Marta, E devreme să mă gîndesc la asta, Dacă mîine mai e aici,  numele trebuie să fie primul cuvînt pe care-1 va auzi din gura ta, Nu-1 voi numi Constant, a fost numele unui cîine care nu se va  mai întoarce la stăpîna lui şi, dacă s-ar întoarce, n-ar găsi-o, poate îl voi numi Pierdut, i se potriveşte, Mai e unul care se  potriveşte mai bine, Care, Găsit, Găsit nu e nume de cîine, Nici Pierdut nu e, Da, e o idee, era pierdut şi a fost găsit, acesta îi va  fi numele, Pe mîine, tată, somn uşor, Pe mîine, să nu stai tîrziu la cusut, ai grijă cu ochii. După ce fiica lui se retrase, Cipriano  Algor deschise uşa care dădea afară şi privi spre dudul cel negru. Burniţa persistentă continua să cadă şi nu se simţea nici un  semn de viaţă în cuşcă. O mai fi acolo, se întrebă olarul. Găsi un fals pretext ca să nu meargă să verifice, Asta mai lipseşte, să  mă ud la piele din pricina unui cîine vagabond, o dată a fost de ajuns. Se retrase în camera lui şi se culcă, mai citi o jumătate de  oră. Noaptea tîrziu se trezi, aprinse lumina, ceasul de pe noptieră arăta patru şi jumătate. Se ridică, luă o lanternă dintr-un sertar  şi deschise fereastra. Nu mai ploua,
 
se vedeau stele pe cerul întunecat. Cipriano Algor aprinse lanterna şi îndreptă fasciculul de lumină spre cuşcă. Lumina nu era  suficient de puternică pentru a vedea ce era înăuntru, dar Cipriano Algor n-avea nevoie decît de două licăriri, doi ochi, si ei erau  acolo.

De cînd l-au trimis înapoi cu jumătate din vase, care, între paranteze fie spus, n-au fost încă scoase din furgonetă, Cipriano Algor  a început, de la o oră la alta, să nu-şi mai merite reputaţia de muncitor matinal, cîştigată într-o viaţă de multă trudă şi puţine  sărbători. Acum se scoală cînd soarele e pe cer, se spală şi se bărbiereşte cu mai multă tihnă decît cea indispensabilă unui chip  obişnuit cu rasul şi unui trup deprins cu curăţenia, mănîncă puţin, dar în tihnă, şi, în sfîrşit, fără mai mult entuziasm decît cel de la  trezire, merge să lucreze. Astăzi, totuşi, după ce-a dormit restul nopţii visînd un tigru care venise să-i mănînce din palmă, ieşi  dintre pături cînd soarele de-abia începuse să coloreze cerul. Nu deschise fereastra, trase puţin oblonul ca să vadă cum e  vremea, aşa gîndi, sau vru să creadă că se gîndise, dar, de fapt, nu-i stătea în obicei să verifice vremea, acest bărbat a trăit mai  mult decît suficient ca să ştie că vremea este mereu ori însorită cum făgăduieşte să fie astăzi, ori ploioasă, cum s-a întâmplat să  fie ieri, adevărul e că deschidem fereastra şi ne ridicăm privirea spre spaţiile superioare numai ca să ne convingem că afară e  vremea pe care ne-o dorim. Fără alte preambuluri, proprii sau străine, trebuie spus că, uitîndu-se în curte, Cipriano Algor voia  doar să vadă dacă cîinele mai aştepta să i se dea alt nume, sau, obosit de aşteptarea frustrată, plecase de-acum în căutarea unui  stăpîn mai atent. Din el nu se zărea decît botul

odihnindu-se pe labele din faţă încrucişate şi urechile pleoştite, dar nu erau motive să se teamă că restul trupului n-ar mai fi în  gheretă, E negru, zise Cipriano Algor. Cînd se dusese să-i ducă mîncarea i se păruse deja că animalul avea această culoare, sau,  cum nu lipsesc cei care o afirmă, absenţa ei, însă era noapte, iar dacă noaptea pisicile albe sînt gri, acelaşi lucru, dar accentuînd  tuşa tenebroasă, se poate spune despre un cîine văzut pentru prima dată sub un dud negru pe cînd o burniţă nocturnă dizolva  linia de separare dintre fiinţe şi lucruri, apropiind fiinţele de lucrurile în care, mai devreme sau mai tîrziu, se vor transforma.  Cîinele nu e cu adevărat negru, doar pe bot şi pe urechi, restul însă bate într-un cenuşiu general, un amestec de tonuri întunecate  cu porţiuni negre ca smoala. Un olar de şaizeci şi patru de ani, cu problemele de vedere pe care vîrsta le aduce mereu şi care a  renunţat la ochelari din pricina căldurii cuptorului, nu poate fi mustrat că a spus, E negru, de vreme ce înainte era noapte şi ploua,  iar acum, în lumina palidă a dimineţii, obiectele aflate la distanţă par înceţoşate. Cînd Cipriano Algor se va apropia în sfîrşit de  cîine va vedea că niciodată n-ar mai putea repeta, E negru, dar ar fi un păcat grav împotriva adevărului şi dacă ar afirma, E  cenuşiu, mai ales cînd va descoperi că o dungă albă, ca o cravată subţire, coboară pe pieptul animalului pînă la începutul  pîntecelui. Glasul Martei răsună dincolo de uşă, Tată, tre-zeşte-te, te aşteaptă cîinele, Sînt treaz, vin acum, răspunse Cipriano  Algor, dar imediat regretă că rostise ultimele cuvinte, era pueril, aproape ridicol, un bărbat de vîrsta lui se agita ca un copil căruia  i s-a adus jucăria visată, cînd ştim cu toţii că, în

locuri ca acesta, un cîine e dimpotrivă cu atît mai apreciat cu cît îşi dovedeşte mai clar utilitatea practică, virtute de care n-au  nevoie jucăriile, cît priveşte visele, dacă e vorba de împlinirea lor, nu-i va fi de ajuns un cîine celui care noaptea trecută a visat un  tigru. în ciuda muştruluielii pe care şi-o dăduse singur, Cipriano Algor nu-şi mai pierdu timpul şi de astă dată cu periatul şi  curăţatul, se îmbrăcă repede şi ieşi din cameră. Marta întrebă, Vrei să pregătesc ceva să-i dai de mîncare, Mai tîrziu, acum  mîncarea doar l-ar distrage, Du-te, du-te să îmblînzeşti fiara, Nu e fiară, bietul animal, l-am observat de la fereastră, Şi eu l-am  văzut, Cum ţi s-a părut, Nu cred că e al cuiva de pe aici, Unii cîini nu ies niciodată din curte, acolo trăiesc şi mor, cu excepţia  momentului cînd îi duc pe cîmp să-i spînzure de o creangă de copac sau să le curme viaţa cu o descărcătură de plumbi în cap,  Să ascult această poveste nu mi se pare cel mai plăcut mod de a începe ziua, Aşa e, atunci s-o începem într-un mod mai puţin  omenesc, dar mai milos, spuse Cipriano Algor ieşind în curte. Fiica lui nu-1 urmă, rămase în prag, privindu-1, E sărbătoarea ta,  îşi zise. Olarul înainta cîţiva paşi şi, cu un glas limpede, ferm, dar fără să-1 modifice prea mult, pronunţă numele ales, Găsit.  Cîinele îşi ridicase capul cînd îl văzuse, şi acum, ascultînd în sfîrşit numele pe care-1 aşteptase, ieşi cu totul din cuşcă, nu era nici  mare nici mic, un animal tînăr, zvelt, cu blană ţepoasă, într-adevăr cenuşiu, într-adevăr bătînd în negru, cu o îngustă dungă albă  care îi împarte pieptul şi seamănă cu o cravată. Găsit, repetă olarul, înaintînd încă doi paşi, Găsit, vino aici. Cîinele rămase pe  loc, îşi ţinea capul sus şi dădea încet din coadă, dar nu

se mişcă. Atunci olarul se lăsă pe vine ca să-şi coboare ochii la nivelul ochilor animalului şi repetă, de astă dată pe un ton apăsat,  intens, ca şi cum dădea expresie unei necesităţi personale, Găsit. Cîinele înainta un pas, doi paşi, încă unul, fără să se mai  oprească pînă cînd ajunse în dreptul celui care-1 chema. Cipriano Algor întinse mîna dreaptă, aproape atingîndu-i botul, şi  aşteptă. Cîinele adulmecă de cîteva ori, apoi îşi întinse gîtul, şi nasul lui rece atinse vîrfurile degetelor care-1 solicitau. Mîna  olarului avansa uşor spre urechea din partea lui şi o mîngîie. Cîinele făcu şi ultimul pas, Găsit, Găsit, rosti Cipriano Algor, nu ştiu  ce nume purtai înainte, de acum numele tău va fi Găsit. Doar în clipa aceea observă că animalul nu avea zgardă iar blana nu era  cenuşie, ci plină de noroi şi de resturi vegetale, mai ales labele şi pîntecele, semn mai mult decît probabil al unor aspre traversări  de cîmpuri cultivate şi de pustietăţi, nu al unuia care ar fi călătorit comod pe şosea. Marta se apropiase, aducea o farfurie cu  puţină mîncare pentru cîine, nimic prea substanţial, doar cît să confirme întîlnirea şi să celebreze botezul, Dă-i-o tu, spuse tatăl,  dar ea îi răspunse, Nu, dă-i-o dumneata, voi avea ocazia să-1 hrănesc şi eu. Cipriano Algor puse blidul pe jos, apoi se ridică cu  greu, Vai de genunchii mei, ce n-aş da să am din nou barem genunchii de anul trecut, Atît de diferiţi îi simţi, îl întrebă fiica lui, In  această etapă a vieţii şi o zi se simte, dar cîteodată, spre norocul meu, pare mai bine. Cîinele Găsit, acum că are acest nume, aşa  va trebui să-i zicem, sau cîine, nume care, din puterea obişnuinţei, se impune şi el, sau animal sau lighioană, care merg pentru  orice nu face parte
 
din regnul mineral sau vegetal, totuşi, din cînd în cînd nu ne va fi cu putinţă să scăpăm de aceste variante, doar pentru a evita  repetiţiile plictisitoare, e singurul motiv pentru care, în loc de Cipriano Algor, am scris olar, dar şi bărbat, bătrîn şi tatăl Martei.  Or, cum spuneam, cîinele Găsit, după ce, cu două lipăieli rapide, făcu să dispară mîncarea din farfurie, demonstrînd clar că nu-şi  considera încă mulţumită cum trebuie foamea de ieri, îşi ridică botul ca aşteptînd o nouă porţie de hrană, aşa cel puţin a  interpretat Marta gestul, de aceea îi spuse, Ai răbdare, prînzul e mai tîrziu, veseleşte-te cu ce-ai în stomac, a fost o judecată  pripită, cum de atîtea ori se produc în creierele umane, în ciuda apetitului remanent, pe care niciodată nu l-ar nega, nu mîncarea îl  preocupa pe Găsit în acest moment, ce voia el era să i se dea un semnal despre ce voiau de la el. îi era sete, evident şi-o putea  potoli în multele bălţi de apă pe care ploaia le lăsase în jurul casei, dar îl reţinea ceva, dacă am vorbi despre sentimente de  oameni, n-am ezita să vorbim de scrupule sau delicateţe de maniere. Dacă i-au pus mîncarea într-o farfurie, dacă n-au vrut să le  adune necuviincios din noroiul de pe jos, atunci şi apa ar trebui băută din recipient propriu. Trebuie să-i fie sete, spuse Marta,  cîinii au nevoie de multă apă, Are aici o mulţime de bălţi, răspunse tatăl, nu bea pentru că nu vrea, Dacă îl păstrăm, n-o facem ca  să bea apă din baltă de parcă ar fi fără căpătîi, obligaţiile sînt obligaţii. în timp ce Cipriano Algor se străduia să pronunţe fraze  slobode, aproape fără sens, cu singurul scop de a-şi obişnui cîinele cu sunetul glasului său, dar unde dinadins, cu insistenţa unui  refren, cuvîntul găsit revenea
în mod repetat, Marta aduse o strachină mare de lut, plină cu apă limpede, pe care o puse lingă cuşcă. înfruntînd scepticisme,  din plin justificate după miile de relatări citite şi auzite despre vieţile exemplare ale cîinilor şi miracolele lor, va trebui totuşi să  spunem că Găsit îi surprinse din nou pe noii lui stăpîni rămînînd pe loc, faţă în faţă cu Cipriano Algor, aşteptînd, după toate  aparenţele, ca acesta să ajungă la sfîrşitul a ce avea să-i spună. Numai cînd olarul tăcu şi îi făcu un gest ca şi cum îi dădea liber,  cîinele îi întoarse spatele şi se duse să bea. N-am mai întîlnit nici un cîine care să se poarte aşa, observă Marta, Cel mai rău,  după toate astea, răspunse tatăl, ar fi să-mi spună cineva de aici că e cîinele lui, Nu cred că va fi cazul, aş jura că Găsit nu  aparţine acestor locuri, cîinii de turmă şi de pază nu fac ce-a făcut el, După ce mănînc o să fac un tur să întreb, Profită ca să-i  duci urciorul vecinei Isaura, rosti Marta fără să încerce să-şi ascundă zîmbetul, M-am gîndit şi eu la asta, aşa spunea bunicul, să  faci mai devreme ce se poate lăsa pe mai tîrziu, răspunse Cipriano Algor privind în altă direcţie. Găsit terminase de băut şi,  pentru că nici unul dintre ei nu părea că vrea să-i dea atenţie, se hotărî să se întindă în faţa intrării în cuşcă, acolo unde pămîntul  nu era prea ud.
După masa de dimineaţă, Cipriano Algor merse să caute un urcior în magazie, îl aşeză cu grijă în furgonetă, potrivindu-1 ca să  nu se rostogolească printre lăzile cu farfurii, apoi se urcă, se aşeză şi porni motorul. Găsit îşi înălţă capul, era evident că nu ignora  că un zgomot ca ăsta e urmat întotdeauna de o îndepărtare, apoi, imediat, de o dispariţie, dar experienţele lui anterioare de viaţă

trebuie să-i fi amintit că, cel puţin uneori, există o metodă de a împiedica să se întîmple asemenea calamităţi. Se ridică în două  labe, agitîndu-şi coada cu forţă, ca şi cum ar fi rotit o biciuşca, şi, pentru prima dată de cînd venise aici să ceară azil, Găsit latră.  Cipriano Algor conduse încet furgonetă spre dudul negru şi se opri la mică distanţă de cuşcă. Credea c-a înţeles ce vrea Găsit.  Deschise uşa de pe partea opusă şi, înainte să apuce să-1 invite la plimbare, cîinele era deja înăuntru. Cipriano Algor nu se  gîndise să-1 ia cu el, intenţionase să meargă din casă în casă întrebînd dacă ştiu un cîine aşa şi pe dincolo, cu blana şi figura asta,  cu cravată şi virtuţi morale, şi, cît timp îl va descrie, se va ruga la toţi sfinţii din ceruri şi la toţi demonii de pe pămînt, vă rog, să-1  oblige pe cel interogat să răspundă că niciodată în viaţa lui n-a avut un asemenea animal şi nici n-a auzit de el. Cu Găsit la vedere  în furgonetă evita monotonia descrierii şi economisea repetiţiile, era de ajuns să întrebe, Cîinele ăsta e al dumitale, sau al tău, în  funcţie de gradul de intimitate cu interlocutorul, şi să audă răspunsul, Nu, Da, în primul caz va trece fără întîrziere la vecinul  următor ca să nu-i dea prilej să se răzgîndească, în al doilea caz va observa atent reacţiile lui Găsit, care nu e cîinele să se lase  luat prin înşelăciune de revendicările mincinoase ale unui fals stăpîn. Marta, care, la zgomotul motorului, apăruse, cu mîinile  murdare de lut, în uşa olăriei, vru să afle dacă merge şi cîinele. Tatăl îi răspunse, Da, merge, şi peste un minut curtea era atît de  goală şi Marta atît de singură de parcă pentru amîndoi ar fi fost prima oară.

înainte să ajungă pe strada unde locuia Isâura Estudiosa, nume despre care, ca şi în cazul lui Gacho şi Algor, nu se ştie ce motiv  şi provenienţă a avut, olarul a bătut la poarta a doisprezece vecini şi a avut satisfacţia să audă de la toţi aceleaşi răspunsuri, Nu e  al meu, Nu ştiu al cui este. Soţiei unui comerciant îi plăcu Găsit aşa de mult încît a făcut o generoasă ofertă de cumpărare,  prompt respinsă de Cipriano Algor, şi, în trei case unde nimeni nu răspunse la apel, se auzi lătratul violent al veghetorilor canini,  ceea ce-i permise olarului raţionamentul sinuos că Găsit nu poate fi de acolo, de parcă în vreo lege universală a animalelor  domestice ar fi scris că unde e un cîine nu pot fi doi. în sfîrşit, Cipriano Algor opri cu un scrîşnet furgoneta la poarta femeii în  doliu, strigă, şi cînd ea apăru, îmbrăcată cu bluza şi fusta ei neagră, îi dădu un bună ziua mai sonor decît e firesc, vina pentru  subita dizarmonie vocală e a Martei, ca autoare a zănaticei idei cu căsătoria între văduvi trecuţi, denumire care merită o critică  severă, s-o spunem, cel puţin în privinţa Isaurei Estudiosa, ea nu poate avea mai mult de patruzeci şi cinci de ani, şi, dacă pentru  a fi exacţi, vom fi nevoiţi să mai adăugăm cîţiva, adevărul e că nu-i arată. Ah, bună ziua, domnule Cipriano, spuse ea, Am venit  să fac ce-am promis, v-am adus urciorul, Mulţumesc foarte mult, dar chiar nu trebuia să vă deranjaţi, după ce am vorbit la  cimitir, m-am gîndit că nu e mare deosebire între lucruri şi oameni, au viaţa lor, durează un timp iar apoi se sfîrşesc, ca totul pe  lume, Totuşi, dacă un urcior poate fi înlocuit de altul, şi ne gîndim la asta doar cît aruncăm cioburile celui vechi şi-1 umplem cu  apă pe cel nou, nu acelaşi lucru se
 
întîmplă cu oamenii, la naşterea fiecăruia parcă s-ar fi spart mulajul din care a ieşit, aşa că oamenii nu se repetă, Oamenii nu ies  din mulaje, dar cred că înţeleg ce vreţi să spuneţi, Sînt vorbe de olar, nu le daţi importanţă, poftim, şi să sperăm că n-o să-i cadă  prea repede toarta. Femeia îşi întinse mîinile ca să apuce urciorul de gît, îl strînse la piept şi mulţumi din nou, Mulţumesc,  domnule Cipriano, în clipa aceea văzu cîinele în furgoneta, Cîinele acela, rosti. Cipriano Algor simţi un şoc, nu-i trecuse prin cap  posibilitatea că tocmai Isaura Estudiosa ar putea fi stăpîna lui Găsit, iar ea spusese Cîinele acela de parcă l-ar fi recunoscut, cu  acea expresie de surpriză care poate fi a celui care, în sfîrşit, a găsit ce căuta, imaginaţi-vă cu cît de puţină dorinţă de a avea  dreptate a întrebat Cipriano Algor, E al dumneavoastră, imaginaţi-vă de asemenea uşurarea lui cînd a auzit răspunsul, Nu, nu e al  meu, dar îmi aduc aminte că l-am văzut umblînd pe aici acum două trei zile, l-am strigat, dar s-a făcut că nu mă aude, e un animal  frumos, Cînd m-am întors ieri acasă de la cimitir, am dat de el pe jumătate ascuns în cuşca de sub dud, care a fost a altui cîine  pe care l-am avut, Constant, era întuneric, doar ochii îi străluceau, Căuta un stăpîn pe placul lui, Nu ştiu dacă eu sînt un stăpîn pe  placul lui, poate că are deja unul, am tot încercat să aflu, Unde, aici, întrebă Isaura Estudiosa şi, fără să aştepte răspunsul,  adăugă, In locul dumneavoastră, nu m-aş mai obosi, cîinele ăsta nu e de pe meleagurile astea, a venit de departe, din alt loc, din  altă lume, De ce spuneţi din altă lume, Nu ştiu, poate pentru că mi se pare aşa de diferit de cîinii de acum, Abia dacă aţi apucat  să-1 vedeţi, Ce-am văzut

mi-a fost de ajuns, şi atît de mult încît, dacă nu-1 vreţi, mă ofer să-1 păstrez eu, Dacă ar fi alt cîine poate că nu m-ar deranja să  vi-1 las, dar pe ăsta ne-am hotărît să-1 păstrăm, dacă nu-i voi găsi stăpînul, bineînţeles, Chiar îl vreţi, l-am pus şi nume, Cum îl  cheamă, Găsit, Pentru un cîine pierdut e numele cel mai potrivit, Aşa a spus şi fiica mea, Atunci, dacă îl vreţi pentru  dumneavoastră, nu mai căutaţi, Am obligaţia să-1 înapoiez stăpînului, şi eu aş vrea să mi se înapoieze un cîine pe care l-am  pierdut, Dacă faceţi asta, mergeţi împotriva voinţei animalului, amintiţi-vă că el a vrut să-şi aleagă altă casă unde să locuiască,  Privind lucrurile din acest punct de vedere, nu spun că n-aveţi dreptate, dar legea o cere, obiceiul o cere, Nu vă gîndiţi la lege şi  la obicei, domnule Cipriano, luaţi ce vă aparţine deja, Ar fi prea mare încrederea, Uneori e nevoie să abuzezi puţin de ea, Aşa  credeţi, Da, Mi-a făcut plăcere să stau de vorbă cu dumneavoastră, Şi mie, domnule Cipriano, La revedere, La revedere. Cu  urciorul strîns la piept, Isaura Estudiosa privi din poartă furgoneta care se întorcea ca s-o ia înapoi pe drumul pe care venise, se  uită la cîine şi la bărbatul care conducea, bărbatul îi făcu cu mîna stîngă un semn de rămas-bun, cîinele probabil se gîndea la casa  lui şi la dudul negru care-i ţinea loc de cer. Aşa că, mai devreme decît s-ar fi gîndit, Cipriano Algor se întoarse la olărie. Sfatul  vecinei Isaura Estudiosa sau Isaura, fără adaos, pentru a scurta, era înţelept, raţional, cum nu se poate mai adecvat situaţiei şi,  dacă ar fi fost aplicat funcţionării generale a lumii, cu uşurinţă s-ar fi încadrat într-o ordine a lucrurilor apropiată de perfecţiune.  Mai admirabil era totuşi că Isaura se
 
exprimase cu cea mai desăvîrşită naturaleţe, fără să-şi stoarcă minţile, ca una care, pentru a spune că doi şi cu doi fac patru, nu  trebuie să-şi piardă vremea gîndindu-se, mai întîi, că doi şi cu unu fac trei iar apoi, că trei şi cu unu fac patru. Isaura are dreptate,  mai presus de orice trebuie respectată dorinţa animalului şi voinţa care a transformat-o în act. Oricine o fi stăpînul, sau, prudentă  corecţie, oricine o fi fost, nu mai are dreptul să vină cu reclamaţii, Cîinele ăsta este al meu, de vreme ce toate aparenţele şi  evidenţele demonstrează că, dacă Găsit ar fi înzestrat cu omenescul dar al vorbirii, n-ar avea decît un răspuns de dat, Nu-1  vreau pe stăpînul ăla. Deci fie binecuvîntat de mii de ori urciorul spart, binecuvîntată ideea de a-i dărui femeii în doliu un urcior  nou şi, să adăugăm anticipînd ce se va petrece mai tîrziu, binecuvîntată fie întîlnirea din după-amiaza aceea umedă şi ploioasă,  mustind de apă, chin pentru suflet şi trup, cînd ştim bine că, exceptînd durerile unei pierderi recente, vremea proastă nu-i atrage  pe cei în suferinţă să meargă în cimitir să-şi plîngă morţii. Fără îndoială, cîinele Găsit are noroc, va putea rămîne acolo unde vrea  cît o să aibă chef. Mai e un motiv care întăreşte sentimentul de uşurare şi de mulţumire a lui Cipriano Algor, se bucură că n-a  trebuit să bată la poarta părinţilor lui Marcal, şi ei locuitori ai aşezării, familiile nu sînt în cei mai buni termeni, şi relaţiile ar deveni  şi mai proaste dacă ar trece pe lîngă casa lor fără să-i viziteze. De altfel, e convins că Găsit nu le aparţine, simpatiile familiei  Gacho în chestiuni canine, de cînd îi cunoaşte, s-au îndreptat mereu spre moloşi şi alţi cîini agresivi. Ne-a

mers bine în dimineaţa asta, îi spuse cîinelui Cipriano Algor.
Peste cîteva minute ajunse acasă. După parcarea furgonetei, Găsit îşi privi fix stăpînul, înţelese că deocamdată era scutit de  obligaţiile lui de navigator, şi se îndepărtă, dar nu în direcţia cuştii, ci porni în plimbare cu aerul inconfundabil al celui care s-a  hotărât că a venit timpul să recunoască locurile. Să-i pun un lanţ, se întrebă neliniştit olarul, dar apoi, observînd manevrele  cîinelui, care adulmeca şi-şi marca teritoriul cu urină, ba aici, ba dincolo, Nu, nu cred că trebuie să-1 leg, dacă voia, fugea pînă  acum. Intră în casă şi auzi glasul fiicei lui, care vorbea la telefon. Aşteaptă, aşteaptă, a sosit tata. Cipriano Algor luă telefonul şi,  fără alt preambul, întrebă, Ce mai e nou. La celălalt capăt al liniei, după o clipă de tăcere, Marcal Gacho procedă ca unul care  considera că nu acesta e modul cel mai adecvat de a începe o convorbire între doi oameni, socru şi ginere, care nu se mai  auziseră de o săptămînă întreagă, de aceea spuse calm bună ziua, întrebă ce-ai mai făcut, tată, la care Cipriano Algor răspunse  cu un bună ziua sec şi, fără pauză sau tranziţie, Aştept de o săptămînă întreagă, mă întreb cum te-ai simţi tu dacă ai fi în locul  meu, lartă-mă, doar azi dimineaţă am reuşit să vorbesc cu şeful de departament, explică Marcal, renunţînd să sublinieze enorma  bruscheţe cu care era tratat, Şi el ce-a spus, Că nu s-au hotărît deocamdată, cazul dumitale nu e singurul, mărfurile care au  interesat dar nu mai interesează sînt o rutină aproape zilnică în Centru, sînt cuvintele lui, rutină aproape zilnică, Şi ţie, ce impresie  ţi-a făcut, Ce impresie mi-a făcut, Da, tonul glasului, privirea,
 
ţi s-a părut că vrea să fie amabil, Trebuie să ştii, din proprie experienţă, că ei lasă întotdeauna impresia că se gîndesc la altceva,  Da, e adevărat, Şi, dacă-mi permiţi să fiu foarte sincer, nu cred că vor mai cumpăra vase de la dumneata, pentru ei lucrurile sînt  simple, ori produsul interesează, ori nu interesează, restul le e indiferent, nu există jumătăţi de măsură, Dar pentru mine, pentru  noi, e la fel de simplu, e indiferent, nu există jumătăţi de măsură, întrebă Cipriano Algor, Am făcut ce-am putut, dar nu sînt decît  un simplu gardian, N-aveai ce face, spuse olarul cu un glas care se frînse rostind ultimul cuvînt. Observînd schimbarea de ton, lui  Marcal Gacho i se făcu milă de socru şi încercă să îndulcească sumbrul pronostic, Oricum, n-a închis complet uşa, a spus doar  că studiază problema, pînă una alta trebuie să ne păstrăm speranţa, Marcal, am nevoie de certitudini, şi imediate, nu pot aştepta  un mîine care s-ar putea să nu mai fie al meu, înţeleg, tată, viaţa e un urcuş şi un coborîş continuu, totul se schimbă, dar nu  trebuie să te descurajezi, ne ai pe noi, pe Marta şi pe mine, cu olărie sau fără ea. Era uşor de înţeles unde voia să ajungă Marcal  cu discursul lui de solidaritate familială, în mintea lui, toate problemele, cele de acum sau cele care vor apărea în viitor, aveau să  fie rezolvate în ziua în care se vor instala în Centru. Altădată, în altă stare de spirit, Cipriano Algor i-ar fi răspuns cu asprime, însă  acum, fie pentru că îl atinsese resemnarea cu aripa ei melancolică, fie pentru că nu se pierduse definitiv cîinele Găsit, ori chiar,  mai ştii, din pricina scurtei discuţii între doi oameni despărţiţi obiectiv de un urcior, olarul a vorbit cu blîndeţe, Vineri, la ora  obişnuită, vin să te iau,

sună dacă primeşti pînă atunci vreo veste, "şi, fără să-i dea timp lui Marc al să răspundă, încheie dialogul, Ţi-o dau pe  nevastă-ta. Marta schimbă cîteva cuvinte cu bărbatul ei, spuse, Vom vedea cum se termină toate astea, apoi îşi luă rămas-bun  pînă vineri şi închise telefonul. Cipriano Algor ieşise, stătea în olărie, la masă, cu capul plecat. Aici fusese retezată viaţa Justei  Isasca de un stop cardiac fulgerător. Marta se aşeză pe banca de alături şi aşteptă. După un lung moment, tatăl o privi, apoi îşi  întoarse ochii. Marta spuse, N-ai stat mult timp în sat, Aşa e, Ai întrebat peste tot dacă au mai văzut cîinele, dacă e cineva  stăpînul lui, Am întrebat în cîteva case, apoi am considerat că n-are rost să continuu, De ce, E un interogatoriu, Nu, tată, e doar  o încercare de a-ţi abate gîndurile, mă doare să te văd trist, Nu sînt trist, Atunci, descurajat, Nici descurajat nu sînt, Foarte bine,  eşti cum eşti, acum povesteşte-mi de ce ţi s-a părut că nu mai merită să întrebi, M-am gîndit că, dacă Găsit are stăpîn în sat şi a  fugit de el, şi nu s-a întors, deşi putea, asta înseamnă că vrea să fie liber ca să-şi caute altul, deci eu nu am dreptul să-1 silesc,  Privind lucrurile din acest punct de vedere, ai dreptate, Aşa am spus şi eu, exact cu aceste cuvinte, Cui i le-ai spus. Cipriano  Algor nu răspunse. După aceea, cum fiica lui îl privea aşteptînd, liniştită, se hotărî, Vecinei, Care vecină, Cea cu urciorul, Ah, da,  te-ai dus să-i dai urciorul, De aia l-am pus în furgonetă, Bineînţeles, Da, Atunci, dacă înţeleg bine, ea ţi-a explicat că n-avea rost  să umbli după stăpînul lui Găsit, Da, ea, E, fără îndoială, o femeie inteligentă, Aşa pare, Şi i-ai lăsat urciorul, Ţi se pare o  greşeală, Nu te supăra, tată, doar stăm de vorbă, cum crezi

că ar putea să mi se pară o greşeală un lucru atît de simplu ca a dărui un urcior, Da, însă avem probleme mai grave, şi tu te  prefaci că viaţa ne merge ca pe roate, Exact despre asta vreau să-ţi vorbesc, Atunci nu înţeleg de ce-a fost nevoie de atîtea  ocolişuri, Pentru că-mi place să vorbesc cu dumneata ca şi cum n-ai fi tatăl meu, îmi place să mă prefac, cum spui, că sîntem  doar doi oameni care se iubesc foarte mult, tată şi fiică în cazul nostru, dar care s-ar iubi cu iubire de prieteni şi dacă n-ar fi, O  să mă faci să plîng, vezi că, la vîrsta mea, lacrimile curg uşor, Ştii că aş face orice ca să te văd fericit, Insă încerci să mă convingi  să merg la Centru, deşi e cel mai rău lucru care mi s-ar putea întîmpla, Credeam că cel mai rău lucru care ţi se poate întîmpla  este să fii despărţit de fiica ta, Nu e drept, poate ar trebui să-ţi ceri scuze, Iartă-mă, într-adevăr n-a fost drept, îmi cer scuze.  Marta se ridică şi îşi îmbrăţişa tatăl, Iartă-mă, repetă, N-are importanţă, răspunse olarul, n-am vorbi aşa dacă n-am fi nefericiţi.  Marta trase banca lîngă tatăl ei, se aşeză şi, luîndu-1 de mînă, începu să vorbească, M-am gîndit la ceva în timp ce te plimbai cu  cîinele, Spune, Deocamdată vom lăsa deoparte chestiunea Centrului, adică, hotărîrea dumitale de a merge sau nu cu noi, Bine,  Problema nu se va pune nici mîine nici luna viitoare, cînd va veni momentul, te vei decide dacă rămîi sau pleci, e viaţa dumitale,  Mulţumesc că-mi dai voie, în sfîrşit, să respir, Nu-ţi dau voie, Ce mai e acum, După ce-ai plecat, am venit să lucrez, mai întîi  m-am uitat în depozit şi am observat că nu mai avem glastre de flori, am venit aşadar să fac cîteva, cînd deodată, cu lutul pe  masă, mi-am dat seama cît e de absurd

să continuu orbeşte munca, De ce orbeşte, De ce, nimeni n-a comandat glastre, nici mari, nici mici, nimeni nu aşteaptă cu  nerăbdare să le termin ca imediat să vină să le cumpere şi, cînd spun glastre spun orice altă piesă pe care o fabricăm, mare sau  mică, utilă sau inutilă, înţeleg, totuşi trebuie să fim pregătiţi, Pregătiţi pentru ce, Pentru comenzi, cînd vor sosi, Şi ce vom face  pînă atunci, ce vom face dacă Centrul nu va mai cumpăra, cum vom trăi, şi din ce, aşteptăm să se coacă dudele şi cîinele să  prindă vreun iepure beteag, Tu şi Marcal nu veţi avea probleme, Tată, am hotărît să nu vorbim de Centru, De acord, continuă,  Ei, bine, presupunînd că vreun miracol va face Centrul să se răzgîndească, lucru în care nu cred, şi nu crezi nici dumneata dacă  nu vrei să te minţi singur, cît timp vom sta cu braţele încrucişate sau vom face vase fără să ştim de ce şi pentru cine, în situaţia în  care sîntem, nu văd ce altceva am putea face, Sînt de altă părere, Ce părere, ce idee mirifică ţi-a venit, Să fabricăm alte lucruri,  Dacă Centrul nu le cumpără pe astea, e mai mult decît îndoielnic că va cumpăra altele, Poate că nu, poate că cine ştie, Despre  ce vorbeşti, femeie, Spun c-ar trebui să ne apucăm să facem păpuşi, Păpuşi, exclamă Cipriano Algor cu un ton de surpriză  scandalizată, păpuşi, niciodată n-am auzit o idee mai trăsnită, Da, dragă tată, păpuşi, statuete, bibelouri, momîi, jucării,  hopa-mitică, spune-le cum vrei, dar nu spune că e o prostie pînă n-avem rezultatul, Vorbeşti de parcă ai fi sigură că Centrul le  va cumpăra, Nu sînt sigură de nimic, decît de faptul că nu mai putem sta pe loc, aşteptînd să cadă cerul peste noi, Peste mine a  căzut, Tot ce cade peste tine cade şi peste mine,

ajută-mă ca să te ajut, După atîta timp cît am făcut vase cred că mi-am pierdut îndemînarea, Şi eu pot spune acelaşi lucru, dar,  dacă cîinele nostru s-a pierdut ca să fie găsit, cum cu fineţe a explicat Isaura Estudiosa, şi mîinile noastre pierdute, ale dumitale şi  ale mele, vor putea, cine ştie, să se regăsească, E o aventură care se va sfîrşi prost, S-a sfirşit prost şi ce n-a fost o aventură.  Cipriano Algor îşi privi fiica în tăcere, apoi luă o bucată de lut şi îi dădu prima formă a unei figuri umane. Cu ce începem, întrebă,  Cu ce se începe întotdeauna, cu începutul, răspunse Marta.
 
Autoritare, paralizante, circulare, uneori eliptice, frazele de efect, numite în glumă pepite de aur, sînt un flagel malign, dintre cele  mai primejdioase care au pustiit lumea. Le spunem celor cu mintea confuză, Cunoaşte-te pe tine însuţi, ca şi cum cunoaşterea de  sine n-ar fi a cincea şi cea mai dificilă operaţie din aritmeticile umane, le spunem celor abulici, Dacă vrei, poţi, de parcă realităţile  bestiale ale lumii nu s-ar amuza în fiecare zi inversînd poziţia relativă a verbelor, le spunem nehotărîţilor, începe cu începutul, ca şi  cum începutul ar fi capătul vizibil al unui fir răsucit stîngaci de care ar fi de ajuns să tragem şi să tot tragem pînă ajungem la  capătul celălalt, de parcă între unul şi altul am fi avut în mîini o aţă dreaptă şi continuă care n-a trebuit descurcată nici deznodată,  lucru imposibil în viaţa mosoarelor şi, dacă altă frază de efect ne e permisă, în ghemele vieţii. Marta îi spuse tatălui, Să începem  cu începutul, şi părea că amîndoi se vor aşeza pe banca de lucru să modeleze păpuşi cu degetele deodată agile şi exacte, cu  vechea iscusinţă recuperată după o lungă letargie. Simplă greşeală a unor naivi neştiutori, începutul n-a fost niciodată clar şi  precis, începutul e un proces foarte lent, zăbavnic, care cere timp şi răbdare pentru a înţelege care este direcţia bună, pentru a  pipăi drumul ca un orb, începutul e doar un început, nu contează. De aceea Marta aminti apoi, pe un ton mai puţin categoric,  N-avem decît trei zile ca

să pregătim prezentarea proiectului, aşa cred că se spune în limbaj de afaceri şi de directori, Explică-mi, nu reuşesc să te  urmăresc, spuse tatăl, Azi e marţi, dumneata mergi joi după-amiază să-1 iei pe Marcal, atunci va trebui să-i duci şefului  departamentului de achiziţii propunerea de a fabrica păpuşi, cu desene, modele, preţuri, în sfîrşit, tot ce i-ar putea convinge să  cumpere şi le-ar da posibilitatea să ia o hotărîre acum şi nu la anul. Fără să observe că repeta ce mai spusese, Cipriano Algor  întrebă, Cu ce începem, dar răspunsul Martei n-a mai fost acelaşi, Va trebui să alegem vreo douăzeci de tipuri, sau chiar mai  puţin, ca să nu ne complicăm prea mult munca, să calculăm cîte păpuşi putem face pe zi, asta depinde de cum le concepem,  dacă modelăm lutul sculptînd direct în el sau facem figuri identice de bărbat şi femeie şi abia după aceea le îmbrăcăm după  profesii, mă refer, fireşte, la păpuşi în picioare, după părerea mea toate ar trebui să fie aşa, sînt mai uşor de lucrat, Ce înţelegi tu  prin a îmbrăca, A îmbrăca înseamnă chiar a îmbrăca, înseamnă să lipim pe corpul figurii vestimentaţia şi acesoriile care o  caracterizează şi-i dau individualitate, dacă lucrăm aşa, ne vom mişca mai repede, după aceea nu mai trebuie să ne ocupăm decît  de vopsea şi să avem grijă să nu se întindă, Văd că ai gîndit ceva timp, spuse Cipriano Algor, Nu chiar, am gîndit repede, Şi  bine, Nu mă face să roşesc, Şi mult, chiar dacă tu spui nu, Uite c-am roşit, Din fericire pentru mine eşti în stare să gîndeşti  repede, să gîndeşti mult şi să gîndeşti bine, totul în acelaşi timp, Ochi de tată, iubire de tată, greşeală de tată, Şi ce figuri crezi  c-ar trebui să facem, Nu foarte vechi, multe profesiuni au dispărut, azi

nimeni nu mai ştie ce făceau oamenii ăia, ce utilitate aveau, şi cred că n-ar trebui să fie nici figuri de acum, sînt destule păpuşi de  plastic, cu eroii lor, rambo, astronauţi, mutanţi, monştri, superpoliţişti şi superbandiţi, cu armele lor, mai ales armele, Mă gîndesc,  din cînd în cînd şi eu reuşesc să storc nişte idei, dar nu aşa de bune ca ale tale, Lasă-te de modestii prefăcute, nu ţi se potrivesc,  Mă gîndeam să ne uităm prin cărţile ilustrate pe care le avem, de exemplu, enciclopedia aceea veche, cumpărată de bunicul tău,  dacă găsim modele pentru păpuşi, vom rezolva în acelaşi timp şi problema desenelor pe care trebuie să le prezint, şeful  departamentului nu-şi va da seama că am copiat şi, chiar dacă-şi dă seama, nu va da importanţă, Da, domnule, e o idee care  merită douăzeci de puncte după tabela şcolară de odinioară, Mă mulţumesc şi cu unsprezece, bat mai puţin la ochi, Să ne  apucăm de lucru.
Cum e uşor de imaginat, biblioteca familiei Algor nu e extinsă în cantitate şi nu excelează în calitate. De la persoane rurale şi,  într-un loc ca acesta, departe de civilizaţie, nu sînt de aşteptat excese de înţelepciune, totuşi se pot număra două sau trei sute de  cărţi aranjate pe rafturi, unele vechi, altele aşa şi aşa, acestea sînt majoritatea, restul mai mult sau mai puţin recente, deşi puţine  foarte noi. Satul nu are nici o prăvălie care să merite nobilul şi vetustul titlu de librărie, există doar o papetărie care comandă de  la editurile din oraş cărţile de studiu necesare, şi dear foarte rar cîte o operă literară de care s-a vorbit insistent la radio şi la  televiziune şi care corespunde satisfăcător intereselor medii ale locuitorilor prin conţinut, stil şi intenţii. Marcal Gacho nu e omul

care să se dedice unor lecturi frecvente şi susţinute, în orice caz, cînd vine la olărie cu cîte o carte în dar pentru Marta, trebuie  recunoscut c-a fost în stare să perceapă diferenţa dintre ce e bun şi ce nu trece de mediocru, deşi e adevărat că, în ce priveşte  alunecoasele concepte de bun şi de mediocru, nu vor lipsi niciodată motive de discuţie şi disensiuni. Enciclopedia pe care tatăl şi  fiica au deschis-o pe masa de bucătărie a fost considerată cea mai bună în epoca publicării ei, în timp ce azi poate folosi doar la  cercetarea cunoştinţelor ieşite din uz sau care, pe vremea aceea, abia îşi articulau primele şi şovăielnicele silabe. Aşezate în şir,  una după alta, enciclopediile de azi, de ieri şi de răsalaltăieri reprezintă imagini succesive ale unor lumi paralizate, gesturi  întrerupte în mişcarea lor, cuvinte în căutarea ultimei sau penultimei semnificaţii. Enciclopediile sînt ca nişte ciclorame imuabile,  maşini de arătat minuni ale căror rotiţe s-au blocat şi arată cu un soi de maniacă fixitate un peisaj care, condamnat să rămînă  pentru totdeauna numai ce a fost, va deveni în acelaşi timp mai vechi, mai caduc şi mai inutil. Enciclopedia cumpărată de tatăl lui  Cipriano Algor e la fel de magnifică şi de inutilă ca un vers pe care nu reuşim să ni-1 aducem aminte. Să nu fim totuşi trufaşi şi  lipsiţi de recunoştinţă, să ne amintim de înţeleaptă recomandare a înaintaşilor noştri, sfătuindu-ne să păstrăm ce nu ne trebuie  pentru că, mai devreme sau mai tîrziu, vom găsi ceea ce, chiar dacă acum nu ştim, cîndva ne va lipsi. Aplecaţi peste paginile  vechi şi îngălbenite, respirînd mirosul umed al paginilor închise de ani de zile, fără atingerea aerului, nici răsuflarea luminii peste  hîrtia moale, tatăl şi fiica
 
profită astăzi de lecţia învăţată, caută ce le lipseşte în ceea ce credeau că nu le mai e de folos. în căutările lor, au găsit un  academician cu bicorn de pene, sabie şi broderii pe cămaşă, au găsit un bufon şi un echilibrist, au găsit un schelet cu coasă şi au  trecut mai departe, au găsit o amazoană pe cal şi un amiral fără barcă, au găsit un toreador şi un bărbat în halat, au găsit un  pugilist şi pe adversarul lui, au găsit un carabinier şi un cardinal, au găsit un vînător cu cîinele lui, au găsit un marinar în permisie şi  un magistrat, un saltimbanc şi un roman cu togă, au găsit un derviş şi un halebardier, au găsit un gardian fiscal şi un scrib aşezat,  au găsit un poştaş şi un fachir, au mai găsit un gladiator şi un hoplit, o infirmieră şi un scamator, un lord şi un menestrel, au găsit  un spadasin şi un apicultor, un miner şi un pescar, un pompier şi un flautist, au găsit două marionete, au găsit un barcagiu, au găsit  un săpător, au găsit un sfînt şi o sfîntă, au găsit un diavol, au găsit sfînta treime, au găsit soldaţi şi militari de toate gradele, au găsit  un scafandru şi un patinator, au văzut nişte santinele şi un lemnar, au văzut un cizmar cu ochelari, au găsit un toboşar şi un gornist,  au găsit o bătrînă cu palton şi fular, au găsit un bătrîn cu pipă, au găsit o venera şi un apolo, au găsit un domn cu joben, au găsit  un episcop cu mitră, au găsit o cariatidă şi un atlant, au găsit un lăncier călare şi altul pedestru, au găsit un arab cu turban, au  găsit un mandarin chinez, au găsit un aviator, au găsit un condotier şi un brutar, au găsit un muşchetar, au găsit o servitoare cu  şorţ şi un eschimos, au găsit un asirian cu barbă, au găsit un acar de la calea ferată, au găsit un grădinar, au găsit un bărbat

gol cu muşchii la vedere şi cu schema sistemului nervos şi circulator, au mai găsit o femeie goală, dar aceasta îşi acoperea pubisul  cu mîna dreaptă şi sînii cu mîna stingă. Au mai găsit pe mulţi alţii, dar nu corespundeau scopurilor pe care le aveau în vedere, fie  pentru că elaborarea figurilor în lut era prea complicată, fie pentru că o imprudentă folosire a celebrităţilor antice şi moderne cu  ale căror portrete, sigure, plauzibile sau imaginare, era ilustrată enciclopedia, putea fi interpretată răuvoitor ca o lipsă de respect,  ba chiar putea prilejui, în cazul celebrităţilor vii, sau al morţilor faimoşi cu moştenitori interesaţi şi vigilenţi, ruinătoare procese  judiciare pentru ofense, daune morale şi abuz de imagine. Pe cine vom alege din toate imaginile astea, întrebă Cipriano Algor,  gîndeşte-te că nu putem plasa mai mult de doi sau trei, fără să mai spunem că, pînă se va hotărî Centrul să cumpere sau nu, va  trebui să facem multe exerciţii dacă vrem să apărem cu o lucrare corectă, prezentabilă, Oricum, tată, cel mai bine cred că ar fi să  le propunem şase figuri, spuse Marta, ori ei vor fi de acord şi atunci vom împărţi producţia în două faze, rămînînd doar să  stabilim termenele de predare, ori, şi, la început, e lucrul cel mai probabil, chiar ei vor alege două sau trei păpuşi pentru a sonda  curiozitatea clienţilor şi a le evalua posibilul răspuns, S-ar putea să se oprească aici, E adevărat, dar cred că, dacă le ducem şase  desene, avem mai multe şanse să-i convingem, numărul contează, numărul are o influenţă, e o chestiune de psihologie, Psihologia  n-a fost niciodată punctul meu forte, Nici al meu, dar pînă şi ignoranţa e în stare să aibă intuiţii profetice, Nu-ţi dirija profeticele  intuiţii spre

viitorul tatălui tău, el a preferat întotdeauna să cunoască în fiecare zi ceea ce fiecare zi, bine sau rău, s-a hotărît să-i aducă, Una e  ce aduce fiecare zi, alta ceea ce noi, prin noi înşine, îi aducem, Ajunul, Nu înţeleg, Ajunul îl aducem fiecărei zile pe care o trăim,  a trăi e a căra ajunuri ca unul care cară pietre, cînd nu mai suportăm greutatea s-a terminat transportul, ultima zi e singura care nu  se poate numi ajun, Vrei să mă întristezi, Nu, fata mea, dar poate că e vina ta, Vina mea, de ce, Cu tine ajung mereu să vorbesc  de lucruri serioase, Atunci să vorbim de ceva şi mai serios, să alegem păpuşile. Cipriano Algor nu este un bărbat care să rîdă  mult şi chiar zîmbetul deschis e rar pe buzele lui, cel mult i se observă în ochi o scurtă strălucire care deodată îşi schimbă locul,  iar uneori îşi încreţeşte buzele ca şi cum ar trebui să zîm-bească pentru a se opri din zîmbit. Cipriano Algor nu e un bărbat care  să rîdă mult, dar acum s-a văzut că-şi păstrase rîsul pentru astăzi. Haide atunci, spuse, eu aleg unul, tu alegi altul, pînă la şase,  dar atenţie, avînd mereu grijă să ne facem munca uşoară şi să respectăm gustul cunoscut sau presupus al oamenilor, De acord,  spuse fiica lui, te rog să ai amabilitatea să începi, Măscăriciul, spuse tatăl, Bufonul, spuse fiica, Infirmiera, spuse tatăl,  Eschimosul, spuse fiica, Mandarinul, spuse tatăl, Bărbatul gol, spuse fiica, De ce, De-aia, pentru că e gol, Bărbatul gol, nu, nu se  poate, va trebui să alegi altul, Centrul n-o să vrea un bărbat gol, Atunci să fie femeia goală, E şi mai rău, Dar e acoperită, A te  acoperi în acest fel e mai mult decît dacă s-ar arăta toată, Sînt surprinsă de cunoştinţele dumitale în aceste probleme, Am trăit,  am privit, am citit, am simţit, Ce-are a face

aici lectura, Citind afli aproape totul, Şi eu citesc, Probabil că ştii şi tu cîte «eva, Acum nu mai sînt aşa de sigură, Atunci va trebui  să citeşti altfel, Cum, Fiecare citeşte în felul lui, îşi inventează o manieră proprie, unii îşi petrec toată viaţa citind fără să treacă  vreodată dincolo de lectură, rămîn lipiţi de pagină, nu pricep că vorbele sînt numai pietre puse pentru a traversa curentul unui rîu,  sînt acolo doar ca să putem ajunge pe celălalt ţărm, celălalt ţărm contează, Doar dacă nu cumva, Dacă nu cumva, Dacă nu  cumva aceste rîuri n-au două ţărmuri, ci mai multe, fiecare om care citeşte este propriul lui ţărm şi e numai al lui ţărmul pe care  trebuie să ajungă, Bună observaţie, spuse Cipriano Algor, iarăşi s-a demonstrat că bătrînilor nu le prieşte să discute cu  generaţiile tinere, pierd întotdeauna, dar, în sfîrşit, să recunoaştem că şi învaţă cîte ceva, Mulţumesc pentru ce-ai spus despre  mine, Să ne întoarcem la a şasea păpuşă, Nu poate fi bărbatul gol, Nu, Nici femeia goală, Nu, Atunci să fie fachirul, Fachirii, ca  şi scribii şi olarii, stau de obicei aşezaţi, un fachir în picioare e un ins ca oricare altul, iar aşezat ar fi mai mic decît ceilalţi, Atunci,  muşchetarul, Muşchetarul n-ar fi rău, dar ar trebui rezolvată problema spadei şi a penelor de la pălărie, penele tot se mai pot  aranja, dar spada numai lipind-o de picior, iar o spadă lipită de picior pare mai degrabă un baston, Atunci, asirianul cu barbă,  Sugestie acceptată, ne vom opri la asirianul cu barbă, e uşor, e compact, M-am gîndit şi la vînător cu cîinele lui, dar cîinele ne-ar  aduce complicaţii şi mai mari decît spada muşchetarului, Puşca la fel, confirmă Cipriano Algor, că veni vorba despre cîine, ce-o  mai fi făcînd Găsit, am uitat complet
 
de el, oare doarme. Olarul se ridică, dădu la o parte perdeaua de la fereastră, Nu-1 văd în cuşcă, spuse, Umblă pe afară,  îndeplinindu-şi obligaţiile de paznic al casei, supraveghind împrejurimile, Dacă n-o fi fugit, Orice se poate întîmpla în viaţă, dar nu  cred. Neliniştit, temător, Cipriano Algor deschise brusc uşa şi aproape se împiedică de cîine. Găsit stătea întins pe preş, în faţa  pragului, cu botul întors spre intrare. Se ridică văzîndu-şi stăpînul şi aşteptă. E aici, anunţă olarul, Văd, spuse Marta dinăuntru.  Cipriano Algor dădu să închidă uşa, Se uită la mine, spuse, N-o să fie singura dată, Ce fac, Ori închizi uşa şi-1 laşi afară, ori îi  faci semn să intre şi închizi uşa, Nu glumi, Nu glumesc, va trebui să te hotărăşti astăzi dacă vrei sau nu să-1 primeşti în casă, ştii  că, dacă intră, intră pentru totdeauna, Şi Constant intra cînd avea chef, Da, dar de obicei prefera independenţa cuştii, în timp ce  Găsit, dacă nu mă înşel, are nevoie la fel de mult de companie ca de hrană, Ai dreptate, spuse olarul. Deschise larg uşa şi făcu  un gest, Intră. Fără să-şi ia ochii de la stăpîn, Găsit făcu un pas timid, apoi, ca pentru a arăta că nu era sigur că înţelesese  ordinul, se opri. Intră, insistă olarul. Cîinele înainta încet şi se opri în mijlocul bucătăriei, Fii bine venit în căminul nostru, spuse  Marta, dar te avertizez că e bine să începi să înveţi regulile casei, nevoile de cîine, cele solide şi cele lichide, se satisfac afară,  mîncatul de asemenea, în timpul zilei poţi să intri şi să ieşi de cîte ori vrei, dar noaptea stai în cuşcă şi păzeşti casa, şi să nu crezi  că sînt dispusă să-mi placă mai puţin de tine decît stăpînului tău, ca dovadă eu i-am spus că ai nevoie de companie. Cît timp ţinu  prelegerea, Găsit nu-şi

întoarse ochii. Nu putea înţelege ce voia Marta de la el, dar micul lui creier de cîine pricepea că, pentru a afla, trebuie să  privească şi să asculte. Mai aşteptă cîteva clipe după ce Marta tăcu, apoi se făcu covrig într-un colţ al bucătăriei, dar nu ajunse  să încălzească locul, nici nu se aşezase bine Cipriano Algor, că-şi şi schimbă locul ca să se întindă lîngă scaunul lui. Şi ca să nu  rămînă îndoieli în mintea stăpînilor asupra înţelegerii clare pe care o avea asupra tuturor obligaţiilor şi responsabilităţilor lui, nu  trecuse nici un sfert de oră că se şi ridică de acolo ca să se întindă lîngă scaunul Martei. Un cîine ştie foarte bine cînd cineva are  nevoie de compania lui.
Au fost trei zile de activitate intensă, de însufleţire nervosă, de continuă facere şi desfacere pe hîrtie şi în ceramică. Nici unul nu  voia să admită că rezultatul ideii şi efortului pe care-1 făceau ca să-i dea soliditate ar fi putut fi un refuz sec, fără alte explicaţii  decît, Vremea păpuşilor a trecut. Naufragiaţi, vîsleau spre o insulă fără să ştie dacă era o insulă reală sau fantasma ei. Dintre cei  doi, cea mai îndemînatică la desen era Marta, de aceea ea îşi luă sarcina să transpună pe hîrtie cele şase tipuri alese, mărindu-le,  prin clasicul procedeu al hîrtiei de calc, la dimensiunea exactă pe care păpuşile aveau s-o aibă după coacere, o palmă bine  măsurată, nu după mîna ei, mică, ci a tatălui. Urmă operaţia de colorare a desenelor, complicată, nu de o exagerată dorinţă de  perfecţiune a execuţiei, ci de nevoia de a alege şi combina culorile figurilor care nu se ştia dacă erau cele naturale, de vreme ce  enciclopedia, ilustrată în acord cu tehnologiile grafice ale epocii
 
ei, nu avea decît gravuri alb-negru, cu detalii minuţioase, dar fără alte efecte cromatice decît variaţiile unui cenuşiu aparent,  rezultînd din imprimarea trăsăturilor negre pe fondul invariabil al hîrtiei. Dintre toate, cel mai uşor de colorat este, evident,  infirmiera. Bonetă albă, bluză albă, fustă albă, pantofi albi, totul alb alb alb, totul de un alb impecabil, de parcă era un înger al  milei, coborît pe pămînt cu sarcina de a uşura şi a face să dispară necazurile şi durerile pînă cînd, mai devreme sau mai tîrziu, va  trebui chemat în grabă un alt înger, îmbrăcat la fel, pentru a-i uşura şi a face să dispară propriile dureri şi necazuri. Nici  eschimosul nu prezintă mari dificultăţi, blănurile care îl îmbracă pot fi vopsite jumătate bej jumătate gri, întretăiate de cîteva pete  albicioase, totul imitînd pielea de urs întoarsă pe dos, important e ca eschimosul chiar să aibă faţă de eschimos, de aia a venit pe  lume. In ce-1 priveşte pe măscărici, problemele vor fi mult mai serioase, şi asta numai pentru că e un măscărici sărac. Dacă, în  locul zdrenţărosului amărît care este, ar fi un măscărici bogat, o culoare vie, oricare, strălucitoare, stropită cu paiete împrăştiate  la nimereală pe pălăria conică, pe cămaşă şi pe pantaloni, ar rezolva problema. Dar măscăriciul e sărac, sărman între sărmani,  poartă nişte bulendre fără gust sau criteriu, eterogene, cusute aiurea, cu o vestă care-i ajunge pînă la genunchi, nişte pantaloni  largi pînă la glezne, un guler în care uşor ar intra trei gîturi, un papion cît un ventilator, o cămaşă delirantă, încălţări ca nişte bărci.  Toate astea vor putea fi mîzgălite după bunul plac, căci, fiind vorba de un măscărici sărac, nu-şi va pierde nimeni vremea să  verifice dacă culorile acestei zămisliri

din lut au decenţa să respecte culorile sub care se prezintă realitatea săracului, chiar cînd nu face pe măscăriciul. Rău e că, la o  analiză mai serioasă, acest factotum nu va fi pînă la urmă mai uşor de modelat decît vînătorul şi muşchetarul care au ridicat atîtea  probleme. Trecînd acum la bufon înseamnă a trece de la asemănător la egal, de la apropiat la identic, de la similar la analog.  Altfel aplicate, culorile unuia vor fi bune şi pentru celălalt, două sau trei modificări vestimentare îl vor transforma rapid pe bufon  în măscărici şi pe măscărici în bufon. Adevărul este că cele două figuri aproape că se repetă una pe cealaltă, ca îmbrăcăminte şi  funcţii, singura deosebire care se observă între ele este una socială, căci nu-i stă în obicei măscăriciului să meargă la palatul  regelui. La fel, mandarinul cu halatul lui şi asirianul cu tunică nu cer atenţii speciale, cu două tuşe rapide la ochi faţa eschimosului  va fi şi a chinezului, iar barba opulentă şi ondulată a asirianului va uşura lucrul la partea inferioară a feţei. Marta făcu trei serii de  desene, prima absolut fidelă originalelor, a doua eliberată de accesorii, a treia curăţată de detalii inutile. Astfel va fi uşurată  examinarea de către cel care, în Centru, va avea ultimul cuvînt despre soarta propunerii şi, în cazul că va fi aprobată, se va  reduce, cel puţin aşa sperau, posibilitatea unor viitoare reclamaţii privind eventualele deosebiri între ce se vedea pe desen şi  execuţia ceramică. Pînă cînd Marta trecu la a treia serie, Cipriano Algor se mulţumi să urmărească mersul operaţiilor, nerăbdător  pentru că nu putea să ajute, şi enervat pentru că avea conştiinţa că orice intromisiune din partea lui n-ar fi făcut decît să  îngreuneze şi să întîrzie

treaba. Totuşi, cînd Marta îi puse în faţă foaia de hîrtie care începea ultima serie de ilustraţii, adună rapid copiile iniţiale şi se duse  în olărie. Fiica mai apucă să-i spună, Nu te supăra dacă nu-ţi iese de la început. Ceas după ceas, tot restul zilei şi parte din ziua  următoare, pînă la ora cînd trebuia să plece să-1 aducă pe Marcal de la Centru, olarul făcu, desfăcu şi refăcu păpuşi cu chip de  infirmiere şi de mandarini, de bufoni şi de asirieni, de eschimoşi şi de măscărici, la prima încercare, aproape de nerecunoscut,  îndată cîştigînd formă şi sens pe măsură ce degetele începeau să interpreteze pe cont propriu şi după propriile legi instrucţiunile  transmise de minte. într-adevăr, puţini sînt aceia care cunosc existenţa unui mic creier în fiecare deget al mîinii, undeva între  falange. Celălalt organ pe care-1 numim creier, cel cu care am venit pe lume, pe care-1 transportăm în craniu şi care ne  transportă pe noi pentru ca noi să-1 transportăm pe el, n-a produs niciodată decît nişte intenţii vagi, generale, difuze şi, mai ales,  puţin variate, despre ce trebuie să facă mîinile şi degetele. De exemplu, dacă creierului din cap i-a venit ideea unei picturi, sau  muzici, sau sculpturi, sau literaturi, sau păpuşi de lut, el n-a făcut decît să-şi manifeste dorinţa şi să rămînă apoi în aşteptare, să  vadă ce se întîmplă. Doar pentru că a trimis un ordin mîinilor şi degetelor, el crede, sau se preface a crede, că era de ajuns  pentru ca treaba, după cîteva operaţii executate de extremităţile braţelor, să fie gata. Niciodată n-a avut curiozitatea să se  întrebe din ce motiv rezultatul final al acestei manevre, care, pînă şi în cele mai simple expresii ale ei, s-a dovedit întotdeauna  complexă, seamănă atît de puţin cu

ce-şi imaginase înainte de a le da instrucţiuni mîinilor. Să observăm că, la naştere, degetele n-au încă creier, el se formează  încetul cu încetul odată cu trecerea timpului şi cu ajutorul a ceea ce văd ochii. Ajutorul ochilor e important, la fel ca şi ajutorul a  ceea ce este văzut de ei. Din acest motiv, ceea ce degetele au ştiut mereu să facă cel mai bine a fost să dezvăluie ocultul. Tot  ceea ce, în creier, poate fi perceput ca o cunoaştere apriorică, magică sau supranaturală, orice o fi însemnînd supranaturalul,  magicul şi aprioricul, i-a fost revelat de degete, cu micile lor creiere. Pentru ca creierul din cap să ştie ce e piatra, degetele au  trebuit mai întîi s-o atingă, să-i simtă asprimea, greutatea şi densitatea, să fie rănite de colţurile ei. Doar mult mai tîrziu, creierul a  înţeles că, din bucata aceea de rocă, se poate face ceva ce s-ar numi cuţit şi altceva ce s-ar numi idol. Creierul din cap umblă  toată viaţa în urma degetelor şi, chiar în vremurile de acum cînd ni se pare că le-a luat-o înainte, tot degetele trebuie să-i explice  investigaţiile tactile, fiorul epidermei atingînd lutul, dilacerarea ascuţită a dălţii, muşcătura acidului pe placă, vibraţia subtilă a foii  întinse de hîrtie, orografia texturilor, împletitura fibrelor, abecedarul în reliefai lumii. Şi culorile. Adevărul cere să spunem că  creierul se pricepe la culori mult mai puţin decît crede. Reuşeşte, bineînţeles, să vadă mai clar sau mai puţin clar tot ce-i arată  ochii, dar de cele mai multe ori suferă de ceea ce-am putea numi probleme de orientare atunci cînd vine momentul să transforme  ce-a văzut în cunoaştere. Datorită siguranţei inconştiente cu care durata vieţii a ajuns să-1 înzestreze, pronunţă fără ezitare  numele culorilor cărora le zice

elementare şi complementare, însă pe dată se pierde, perplex, mirat, cînd vrea să formeze cuvinte servind drept etichete sau  distihuri explicative pentru ceva care atinge inefabilul, indicibilul, pentru culoarea care abia se naşte, creată de mîini şi de degete,  cu asentimentul, complicitatea, şi adesea surpriza propriilor ochi, şi care probabil nu-şi va primi niciodată numele care i se  cuvine. Sau poate 1-a primit, dar nu-1 cunosc decît mîinile, pentru că au compus vopseaua ca şi cum descompuneau părţile  constitutive ale unei note muzicale, pentru că s-au murdărit de culoare şi au păstrat-o în interiorul profund al dermei, pentru că  doar cu această cunoaştere invizibilă a degetelor va putea fi cîndva pictată infinita pînză a viselor, încrezător în ceea ce ochii îşi  închipuie c-au văzut, creierul din cap afirmă că, în funcţie de lumini şi de umbre, de vînt şi de linişte, de umezeală şi de uscăciune,  plaja e albă, sau galbenă, sau aurie, sau cenuşie, sau violetă, sau orice altă culoare, dar apoi vin degetele şi, cu o îmbrăţişare, de  parcă ar strînge holdele, ridică de la pămînt toate culorile care sînt pe lume. Ce părea unic este plural, ce este plural va fi şi mai  mult. Nu e, totuşi, mai puţin adevărat că, în fulguraţia exaltată a unui singur ton, sau în modulaţia lui muzicală, sînt vii şi prezente  toate celelalte, atît tonurile culorilor care au nume cît şi tonurile celor care încă îl aşteaptă, la fel cum o întindere ce pare netedă  poate acoperi, manifestîndu-le, urmele tuturor lucrurilor trăite şi întîmplate în istoria lumii. Toată arheologia materialelor e o  arheologie umană. Lutul ascunde şi arată trecerea fiinţei prin timp şi prin spaţii, semnele degetelor, zgîrieturile unghiilor, cenuşa şi  tăciunii rugurilor

stinse, oasele proprii şi străine, drumurile care veşnic se bifurcă, distanţîndu-se şi pierzîndu-se unele de altele. Acest grăunte ce  răsare la suprafaţă e o amintire, această depresiune, urma rămasă de la un trup culcat. Creierul a întrebat şi a cerut, mîna a  răspuns şi a făcut. Marta a spus-o în alt fel, Deja ai învăţat cum se face.
 
Am o afacere între bărbaţi, azi trebuie să rămîi acasă, îi spuse Cipriano Algor cîinelui care dăduse fuga spre el, văzîndu-1 că se  apropie de furgonetă. E evident că Găsit n-avea nevoie să i se poruncească să urce, era suficient să-i lase deschisă uşa de la  maşină cît să priceapă că nu va fi alungat, dar, oricît ar părea de ciudat, cauza reală a agitaţiei lui a fost c-a presupus, în  anxietatea lui de cîine, că va fi lăsat singur. Marta, care ieşise în curte vorbind cu tatăl ei, pe care îl însoţi pînă la furgonetă, ţinea  în mînă plicul cu desenele şi propunerea şi, deşi cîinele Găsit nu avea idei clare despre ce sînt şi la ce servesc plicurile,  propunerile şi desenele, învăţase totuşi de-a lungul vieţii că oamenii care se pregătesc să urce în maşini obişnuiesc să ia cu ei  lucruri pe care, de obicei, le aruncă pe bancheta din spate. Instruit de aceste experienţe, se înţelege că memoria lui Găsit 1-a  făcut să creadă că Marta îşi va însoţi tatăl în această nouă excursie cu furgonetă. Deşi a venit de puţine zile, nu are îndoieli că aici  e casa lui, însă simţul lui de proprietate, deocamdată incipient, nu-i permite încă să spună, uitîndu-se în jur, Toate astea sînt ale  mele. De altfel, un cîine, oricare i-ar fi dimensiunea, rasa şi caracterul, n-ar îndrăzni niciodată să pronunţe cuvinte atît de brutal  posesive, ar spune cel mult, Toate astea sînt ale noastre, şi chiar şi atunci, revenind la cazul particular al acestor olari şi al  bunurilor lor mobile şi imobile, cîinele Găsit nici peste zece

ani nu va fi în stare să se vadă pe sine însuşi ca fiind al treilea proprietar, Cel mult, cînd va fi un cîine bătrîn, va reuşi poate să  dobîndească obscurul şi vagul sentiment că participă la ceva riscant de complex şi, cum s-ar spune, plin de alunecoase  semnificaţii, un tot făcut din părţi unde fiecare parte este şi totul căruia îi aparţine. Idei aventuroase ca aceasta, pe care creierul  uman este, grosso modo, mai mult sau mai puţin capabil să le conceapă, avînd însă de îndată imense dificultăţi de a intra în  detalii, sînt pentru naţia canină pîinea cea de toate zilele, fie dintr-un punct de vedere pur teoretic, fie din perspectiva  consecinţelor lor practice. Să nu credem totuşi că spiritul clinilor e ca un nor de vreme bună care trece uşor, ca o dimineaţă de  primăvară scăldată într-o lumină suavă, ca un heleşteu de grădină pe care plutesc lebede albe, dacă ar fi aşa n-ar începe Găsit să  scheaune, brusc, jalnic, Şi eu, şi eu, spunea el. Pentru a răspunde la o asemenea dezlănţuire a unui suflet necăjit, Cipriano Algor  nu găsise, îngrijorat cum era de responsabilitatea misiunii care-1 ducea la Centru, alte cuvinte mai bune decît, Azi stai acasă,  noroc că neliniştitul animal a văzut-o pe Marta făcînd doi paşi înapoi după ce-i înmînase plicul tatălui, aşa a aflat Găsit că nu va  rămîne fără companie, de fapt, chiar constituind fiecare parte, singură, totul căruia îi aparţine, cum credem că am demonstrat  deja prin a + b, două părţi, dacă sînt unite, înseamnă ceva în ansamblu. Marta îi făcu tatălui un gest obosit de rămas-bun şi se  întoarse în casă. Cîinele n-o urmă imediat, aşteptă să vadă furgoneta dispărînd după prima casă din sat, după ce coborîse aleea  spre şosea. Cînd, imediat după aceea, intră în
 
bucătărie, o văzu pe stăpîna casei aşezată pe acelaşi scaun pe care lucrase ultimele zile. Din cînd în cînd îşi trecea degetele peste  ochi de parcă avea nevoie să alunge o umbră sau o durere. Fără îndoială pentru că era în floarea tinereţii, Găsit n-a avut încă  vreme să capete opinii gata făcute, clare şi definitive asupra necesităţii şi înţelesului lacrimilor la fiinţa omenească, totuşi, avînd în  vedere că aceste umori lichide se încăpăţînează să se manifeste în strania supă de sentiment, raţiune şi cruzime din care e  compusă pomenita fiinţă omenească, se gîndi că poate nu va face o greşeală gravă apropiindu-se de înlăcrimata-i stăpînă ca  să-şi aşeze cu blîndeţe capul pe genunchii ei. Un cîine mai bătrîn, şi din acest motiv, presupunînd că vîrsta e nevoită să îndure  vinovăţii mai grele, mai cinic decît cinismul pe care îl are vrea nu vrea, ar comenta sarcastic gestul afectuos, dar numai pentru că  pustietatea bătrîneţii 1-a făcut să uite că, în chestiuni de inimă şi sentiment, surplusul e întotdeauna preferabil absenţei. Mişcată,  Marta îi trecu încet mîna peste cap mîngîindu-1 şi, cum el nu se retrăgea şi continua s-o privească fix, luă un cărbune şi începu să  deseneze pe o hîrtie primele trăsături ale unei schiţe. La început, lacrimile o împiedicau să vadă bine, dar, încetul cu încetul, în  timp ce mîna cîştiga siguranţa, ochii i se limpeziră, şi capul cîinelui, parcă apărînd din fundul unei ape tulburi, i se înfăţişă în  întreaga lui frumuseţe şi forţă, în misterul şi interogaţia lui. începînd din ziua aceea, Marta îl va iubi la fel de mult pe cîinele Găsit  cum ştim că îl iubeşte Cipriano.
Olarul lăsase în urmă satul, cele trei case izolate pe care nimeni nu le va vedea ridicîndu-se

din ruine, acum merge de-a lungul rîului, sufocat de putreziciune, va traversa cîmpurile neîngrijite, pădurea abandonată, a făcut  de atîtea ori acest drum că de-abia observă dezolarea care-1 înconjoară, dar azi are două motive de îngrijorare care-i justifică  aerul preocupat. Unul dintre ele, demersul comercial care-1 duce la Centru, nu are evident nevoie de o menţiune particulară, dar  celălalt, care nu se ştie cît timp îl va mai afecta, îi nelinişteşte mai mult spiritul, fiindcă, trecînd pe lîngă intrarea pe strada unde  locuieşte Isaura Estudiosa a simţit impulsul, cu adevărat neaşteptat şi inexplicabil, de a merge să ceară veşti despre urcior, dacă  utilizarea lui a scos în evidenţă vreun defect ascuns, dacă curge, dacă păstrează apa proaspătă. Evident, nu de ieri, de azi îşi  cunoaşte vecina Cipriano Algor, ar fi cu neputinţă să existe vreo persoană în sat pe care el, din pricina meseriei, să n-o fi întîlnit,  şi, cu toate că nu existaseră relaţii de prietenie cu familia ei, Algorii, tatăl şi fiica, însoţiseră la cimitir funeraliile defunctului  Joaquim Estudioso, căci al lui era numele prin care Isaura, care venise dintr-o localitate îndepărtată ca să se mărite aici, începuse  şi ea, cum e obiceiul la ţară, să fie cunoscută. Cipriano Algor îşi amintea că îşi exprimase condoleanţele la ieşirea din cimitir, în  acelaşi loc unde cîteva luni mai tîrziu s-au întîlnit din nou ca să schimbe impresii şi promisiuni despre un urcior spart. Era o  văduvă în plus în aşezare, încă o femeie umblînd în doliu timp de şase luni, urmate de alte şase fără atîta rigoare, şi are mare  noroc, pentru că a fost o vreme cînd doliul a împovărat mai mult trupul femeii, şi sufletul, se ştie, un an întreg de zile şi de nopţi,  fără să mai vorbim de femeile
 
bătrîne pe care legea obiceiului le silea să trăiască înveşmîntate în negru pînă la ultima suflare. Cipriano Algor se întreba dacă, în  răstimpul dintre . cele două întîlniri din cimitir, a mai vorbit vreodată cu Isaura Estudiosa, şi răspunsul îl surprinse, Nici măcar  n-am văzut-o, şi era adevărat, nu trebuie totuşi să ne mire aparenta ciudăţenie a situaţiei, în chestiunile în care domneşte  hazardul, e totuna că trăieşti într-un oraş cu zece milioane de locuitori sau într-un sat cu cîteva sute, nu se întîmplă decît ce e  sortit să se întîmple. In momentul acela, gîndul lui Cipriano Algor încercă să se îndrepte spre Marta, parcă încerca s-o facă din  nou responsabilă de fanteziile care-i treceau prin cap, însă obiectivitatea, onestitatea judecăţii lui vigilente, reuşiră să învingă, Nu  te mai ascunde, lasă-ţi fiica în pace, ea n-a spus decît cuvintele pe care doreai să le auzi, acum gîndeşte-te dacă ai să-i dai  Isaurei Estudiosa ceva mai mult decît un simplu urcior şi, de asemenea, nu uita, dacă ea o fi dispusă să primească ceea ce crezi  că ai de dat, dacă îţi trece ceva prin minte. Monologul se împiedica de această obiecţie, deocamdată de nedepăşit, şi de subita  oprire s-a folosit imediat al doilea motiv de grijă, trei motive într-unui singur, păpuşile de lut, Centrul, şeful departamentului de  achiziţii, O să vedem ce se mai întîmplă, murmură olarul, frază tîlcuită în aşa fel încît, dacă vom fi atenţi, poate servi şi pentru a  masca tacit, cu o complicitate distrată, excitantul subiect al Isaurei Estudiosa. Prea tîrziu, traversăm acum Centura Agricolă, sau  Verde, cum este insistent numită de oamenii cărora le place să ascundă sub cuvinte aspra realitate, culoarea de gheaţă murdară  care acoperă solul,

interminabila mare de plastic unde serele, croite după aceeaşi măsură, seamănă cu iceberguri împietrite, cu gigantice pietre de  domino fără puncte, înăuntrul lor nu e frig, dimpotrivă, oamenii care lucrează acolo se asfixiază de căldură, fierb în propria lor  sudoare, leşină, sînt ca nişte cîrpe muiate şi stoarse de mîini violente. Dacă nu sînt toate cuvintele la fel, pătimirea e aceeaşi. Azi  furgoneta e goală, Cipriano Algor nu mai aparţine clubului de vînzători din inatacabilul motiv că produsele lui nu mai interesează,  acum duce cîteva desene pe scaunul de alături, acolo unde le-a lăsat Marta, şi nu pe locul din spate cum a presupus cîinele  Găsit, iar aceste desene sînt singura şi fragila lui busolă, din fericire ieşise din casă atunci cînd, timp de cîteva momente, cea care  le pictase a crezut ratată călătoria. Se spune că peisajul e o stare sufletească, că vedem lumea dinafară cu ochii dinăuntru, să fie  pentru că aceste extraordinare organe interioare ale vederii n-au ştiut să vadă fabricile şi hangarele, fumul ce devorează cerul,  prafurile toxice, eternele noroaie, crustele de funingine, gunoiul de ieri întins peste gunoiul de fiecare zi, gunoiul de mîine grămădit  peste gunoiul de azi, aici ar fi suficienţi şi ochii obişnuiţi ca să convingă şi sufletul cel mai mulţumit să pună la îndoială norocul în  care presupunea
că se scaldă.
După Centura Industrială, pe şosea, pe terenurile pustii ocupate de barăci, se vede un camion ars. Nu e nici o urmă a mărfurilor  pe care le transporta, doar cîteva resturi de lăzi, împrăştiate şi înnegrite, fără inscripţii despre conţinut şi provenienţă. Ori  încărcătura arsese odată cu camionul, ori au reuşit s-o scoată înainte de extinderea
 
focului. Pămîntul e ud de jur împrejur, dovadă că pompierii au intervenit, dar, după toate aparenţele, au ajuns tîrziu, de vreme ce  camionul a ars cu totul. Staţionate în faţă, se văd două maşini ale poliţiei de circulaţie, de cealaltă parte a şoselei un vehicul militar  de transport al personalului. Olarul încetini să vadă mai bine ce se întîmplase, dar poliţiştii, severi, încruntaţi, îi ordonară să  avanseze imediat, n-a apucat decît să întrebe dacă au fost morţi, dar nu i-au dat atenţie. Treci mai departe, mergi, strigau,  gesticulînd violent cu braţele. Atunci Cipriano Algor privi într-o parte şi observă soldaţi mişcîndu-se printre barăci. Din cauza  vitezei nu reuşi să vadă altceva, doar că părea că scot locuitorii din case. Era evident că, de astă dată, hoţii nu se mulţumiseră  doar cu jaful. Dintr-un motiv necunoscut, aşa ceva nu se mai întîmplase, au incendiat camionul, poate că şoferul a opus  rezistenţă, sau poate că grupurile organizate din barăci s-au hotărît să-şi schimbe strategia, deşi e greu de înţeles ce soi de profit  se aşteaptă ei să obţină dintr-o acţiune violentă, care, dimpotrivă, nu va face decît să justifice acţiuni la fel de brutale din partea  autorităţilor. Din cîte ştiu, se gîndi olarul, armata intră pentru prima dată în cartierul de barăci, pînă acum raziile au fost mereu  făcute de poliţie, de altfel, oamenii se aşteptau la ele, veneau agenţii, uneori puneau întrebări, alteori nu, arestau doi sau trei  bărbaţi, şi viaţa continua ca şi cum nimic nu s-ar fi întîmplat, mai devreme sau mai tîrziu arestaţii se întorceau. Olarul Cipriano  Algor a uitat de vecina Isaura Estudiosa, femeia căreia i-a dăruit un urcior, şi de şeful departamentului de achiziţii din Centru,  omul pe care nu ştie dacă îl va putea

convinge de interesul păpuşilor. Gîndul lui s-a concentrat cu totul asupra unui camion pe care flăcările l-au calcinat atic de tare  încît n-au lăsat nici o urmă    din încărcătura pe care o ducea, dacă ducea vreuna. Dacă, dacă. Repetă conjuncţia ca unul care,  după ce s-a poticnit de o piatră, se întoarce înapoi ca să se împiedice din nou, de parcă ar lovi-o iar şi iar, aşteptînd să vadă  ţîşnind dinăuntru o scînteie, dar scînteia nu pare dispusă să se arate, Cipriano Algor străbătuse trei kilometri buni gîndindu-se la  asta şi aproape că renunţase, Isaura Estudiosa se pregătea să-şi dispute terenul cu şeful de departament, cînd subit scînteia ţîşni  şi se făcu lumină, camionul nu fusese ars de oamenii din barăci, ci chiar de poliţie, era un pretext pentru intervenţia armatei, îmi  pun capul că asta s-a întîmplat, murmură olarul, şi se simţi brusc foarte obosit, nu pentru că-şi forţase prea mult mintea, ci pentru  că îşi dădea seama că aşa e lumea, minciunile sînt multe şi adevărurile lipsesc, sau o mai fi cîte unul, dar în continuă schimbare,  nu numai că nu ne dă timp să ne putem gîndi la el ca la un adevăr posibil, dar trebuie mai întîi verificat dacă nu cumva e vorba de  o minciună probabilă. Cipriano Algor îşi privi pe fugă ceasul, dacă-1 interesa ora, gestul n-a folosit, făcîndu-1 îndată după  dezbaterea despre probabilitatea minciunilor şi posibilitatea adevărurilor, parcă se aştepta să descopere concluzia în dispunerea  limbilor pe cadran, un unghi drept ar însemna da, un unghi ascuţit i-ar antepune un prudent poate, un unghi obtuz spune un nu  categoric, iar limbile suprapuse mai bine nu te mai gîndi. Cînd, imediat după aceea, a privit din nou cadranul ceasului, limbile  arătau din nou orele,
 
minutele şi secundele, se transformaseră iar în autentice, funcţionale şi obediente limbi de ceas, Ajung la timp, rosti, şi era  adevărat, ajungea la timp, la urma urmei, mergem odată cu timpul, în timp, şi niciodată în afara lui, oricît ni s-ar reproşa că  rămînem pe dinafară. Acum era în oraş, mergea pe bulevardul care-1 ducea la ţintă, înaintea lui, mai iute decît furgoneta, alerga  gîndul, şeful departamentului de achiziţii, şeful departamentului, şeful achiziţiilor, Isaura Estudiosa, sărmana, rămăsese în urmă. In  fund, pe înaltul perete gri care tăia drumul, se vedea un enorm afiş alb, dreptunghiular, unde, cu litere de un albastru strălucitor şi  intens, se citeau, dintr-o parte într-alta, cuvintele, TRĂIŢI ÎN SIGURANŢĂ, TRĂIŢI ÎN CENTRU. Dedesubt, în colţul din  dreapta, se distingea o linie scurtă, doar două cuvinte, scrise cu negru, pe care ochii miopi ai lui Cipriano Algor nu reuşeau să le  descifreze de la distanţă, şi totuşi ele nu merită mai puţină consideraţie decît mesajul scris cu majuscule, dacă vrem, le putem  numi complementare, dar niciodată un simplu adaos, CEREŢI INFORMAŢII, asta sfătuiau. Afişul apare aici din cînd în cînd,  repetînd aceleaşi cuvinte, schimbîndu-şi numai culoarea, uneori arată imagini de familii fericite, soţul de treizeci şi cinci de ani,  soţia de treizeci şi patru, un fiu de unsprezece, o fiică de nouă, şi de asemenea, dar nu întotdeauna, un bunic şi o bunică cu părul  alb, cîteva riduri şi vîrstă nedefinită, toţi punîndu-şi să zîmbească respectivele danturi, perfecte, albe, sclipitoare. Lui Cipriano  Algor i se păru de rău augur invitaţia, parcă îşi auzea ginerele anunţînd pentru a suta oară că vor merge să trăiască în Centru de  îndată ce va fi

promovat gardian rezident. Parcă văd c-o să ajungem tustrei pe un afiş ca ăla, îşi spuse, au un cuplu tînăr, Marta şi soţul ei,  bunicul voi fi eu dacă vor reuşi să mă convingă, bunică n-avem, a murit acum trei ani, şi nepoţii lipsesc deocamdată, dar, în locul  lor, îl vom putea pune în fotografie pe Găsit, un cîine a dat întotdeauna bine în anunţurile cu familii fericite, oricît de straniu ar  părea, fiind vorba de o creatură iraţională, le conferă o nuanţă subtilă, dar uşor de recunoscut, de superioară umanitate. Cipriano  Algor îşi întoarse furgoneta spre strada din dreapta, paralelă cu centrul, în timp ce se gîndea că nu, nu se poate, centrul nu  primeşte nici cîini nici pisici, acceptă cel mult păsări de colivie, papagali, canari, sticleţi, mierle şi, bineînţeles, peşti de acvariu,  mai ales dacă sînt tropicali, din cei care au exces de aripioare, dar nu pisici, cîini cu atît mai puţin, asta ar mai lipsi, să-1 lăsăm  din nou pe bietul Găsit în părăsire, o dată i-a ajuns, în clipa aceea în gîndurile lui Cipriano Algor reuşi să se strecoare imaginea  Isaurei Estudiosa lîngă zidul cimitirului, apoi cu urciorul în braţe, dar, aşa cum a apărut, a trebuit să dispară, în faţă se vede  intrarea în subsolul unde se descarcă mărfurile, şi unde şeful departamentului de achiziţii verifică facturile şi hotărăşte ce rămîne şi  ce nu.
în afară de camionul care se descărca, mai erau două care-şi aşteptau rîndul. Olarul se gîndi că, neaflîndu-se aici ca să livreze  mărfuri, logic ar fi să-1 scutească de statul la coadă. Problema care-1 aducea era de competenţa exclusivă a şefului  departamentului de achiziţii, nu pentru a fi negociată cu angajaţi subalterni şi din principiu reticenţi, deci va trebui să se prezinte la  ghişeu
 
şi să anunţe în ce scop venise. Parcă furgoneta, luă hîrtiile şi, cu un pas care voia să pară ferm, deşi îi tremurau picioarele, aşa  cum orice observator atent şi-ar fi dat seama, traversă banda de tranzit pătată de pete de ulei vechi şi recente pînă la ghişeul de  primire, îl salută pe paznic cu un politicos bună ziua şi ceru să vorbească cu şeful de departament. Omul plecă să transmită  cererea, reveni imediat, Vine acum, spuse. Trecură încă zece minute pînă cînd, în sfîrşit, apăru nu şeful căutat, ci un subşef. Lui  Cipriano Algor nu-i plăcea să-şi spună povestea unuia care n-avea, în general, altă utilitate în organigramă şi în practică decît de  a-1 feri de nepoftiţi pe cel care ierarhic era deasupra lui. Noroc că, pe la mijlocul explicaţiei, chiar subşeful şi-a dat seama că,  dacă se ocupa el de problemă, s-ar fi legat la cap fără să-1 doară, şi că, într-un fel sau altul, decizia trebuia luată tot de cel care  avea acest rol şi care, de aceea, cîştiga cît cîştiga. Subşeful, cum uşor se deduce din acest comportament, e un nemulţumit  social. Brusc îi tăie vorba olarului, luă propunerea şi desenele şi se îndepărtă. Ieşi după cîteva minute pe uşa pe unde intrase, îi  făcu un semn lui Cipriano Algor să se apropie, nu va fi nevoie să amintim din nou că, în asemenea situaţii, picioarele au irezistibila  tendinţă de a-şi accentua tremurul dinainte, iar după ce-i făcu loc să treacă, se întoarse la ocupaţiile lui. Şeful ţinea propunerea în  mîna dreaptă, desenele erau aliniate pe birou, în faţa lui, ca nişte cărţi de pasienţă. îi făcu semn lui Cipriano Algor să se aşeze,  providenţă care-1 făcu pe olar să nu se mai gîndească la picioare şi să se lanseze în expunerea problemei lui, Bună ziua,  domnule, iertaţi-mă că vin să vă deranjez de la

treabă, dar e o idee care ne-a venit mie şi fiicei mele, la drept vorbind mai mult ei decît mie. Şeful îl întrerupse, înainte de a  continua, domnule Algor, este de datoria mea să va informez că Centrul a decis să nu mai achiziţioneze produsele întreprinderii  dumneavoastră, mă refer la cele pe care ni le-aţi furnizat pînă la suspendarea achiziţiilor, acum e definitiv şi irevocabil. Cipriano  Algor îşi plecă fruntea, trebuie să fie foarte atent ce vorbeşte, orice s-ar întîmpla nu poate spune sau face nimic care să pună în  pericol şansa de a încheia afacerea cu păpuşile, de aceea se mulţumi să murmure, Mă aşteptam la acest lucru, domnule, dar,  dacă-mi daţi voie, e greu, după atîţia ani ca furnizor, să fiu nevoit să aud din gura dumneavoastră asemenea cuvinte, Aşa e viaţa,  e în mare parte făcută din lucruri care se termină, Dar şi din lucruri care încep, Nu sînt niciodată aceleaşi. Şeful de departament  făcu o pauză, atinse uşor desenele, parcă distrat, apoi spuse, Ginerele dumneavoastră a venit să-mi vorbească, La rugămintea  mea, domnule, la rugămintea mea, ca să mă scoată din nesiguranţa în care trăiam, neştiind dacă mai pot continua sau nu  producţia, Acum v-aţi lămurit, Da, domnule, m-am lămurit, Ar trebui să ştiţi, de asemenea, că e un principiu de onoare al  Centrului să nu se accepte presiuni sau interferenţe ale unor terţi în activitatea comercială, şi cu atît mai puţin din partea  angajaţilor, N-a fost vorba de presiuni, domnule, Dar a fost o interferenţă, îmi cer scuze. Altă pauză, Ce-o să-mi mai spună  acum, se întrebă olarul, îngrijorat. Nu va întîrzia s-o afle. Şeful deschise un registru, îl răsfoi, consultă o pagină, alta, apoi adună  cifre pe un calculator de buzunar, în fine spuse, Mai avem în magazie, fără posibilitate de vînzare, nici măcar la preţ de sold, chiar sub cît ne-au costat, o mare cantitate de articole de  la olăria dumneavoastră, obiecte de toate tipurile care ocupă un spaţiu de care avem nevoie, iată de ce mă văd obligat să vă invit  să procedaţi la retragerea lor în termen de maximum două săptămîni, voiam să vă telefonez mîine ca să vă informez, Va trebui să  fac nici nu-mi închipui cîte drumuri, furgoneta e mică, Cu o încărcătură pe zi veţi rezolva problema, Şi cui îi voi vinde acum  vasele mele, întrebă olarul, pierit, Problema e a dumneavoastră, nu a mea, Am, cel puţin, permisiunea să negociez cu  comercianţii din oraş, Contractul nostru este anulat, puteţi face afaceri cu cine doriţi, Dacă va merita efortul, Dacă va merita  efortul, afară, criza e gravă, pe lîngă asta, şeful de departament tăcu, luă desenele şi le strînse, apoi le trecu încet prin faţa  ochilor, unul cîte unul, le privea cu o atenţie care părea sinceră, de parcă le vedea întîia oară. Cipriano Algor nu poate întreba,  Pe lîngă asta, ce anume, trebuie să aştepte, să-şi ascundă neliniştea, în fond, şeful de departament hotăra regulile partidei, iar aici  se joacă un joc inegal, în care cărţile au ajuns toate de aceeaşi parte şi, dacă e nevoie, culorile îşi vor schimba valoarea în funcţie  de voinţa celui care are mîna, caz în care regele va putea să valoreze mai mult decît asul şi mai puţin decît dama, sau valetul cît  doiarul, şi acesta mai mult decît toată casa regală, deşi trebuie recunoscut, deşi nu ştim la ce poate servi că, fiind şase păpuşile  prezentate, olarul are la fix un avantaj numeric. Şeful de departament adună desenele, le puse deoparte cu un gest absent, şi,  după ce se mai uită o dată în registru, îşi

termină fraza, Pe lîngă asta, vreau să spun pe lîngă situaţia catastrofală în care se află comerţul tradiţional, cîtuşi de puţin propice  articolelor pe care timpul şi schimbările de gust le-au discreditat, olăriei i se va interzice să facă negoţ în afară în cazul în care  Centrul va comanda produsele pe care le propuneţi în acest moment, Vreţi să spuneţi, domnule, că nu ne vom putea vinde  păpuşile comercianţilor din oraş, înţelegeţi bine, dar nu înţelegeţi totul, Nu pricep unde vreţi să ajungeţi, Nu numai că nu le veţi  putea vinde păpuşile, dar nu veţi avea voie să le vindeţi nici unul dintre celelalte produse ale olăriei, chiar admiţînd absurda  ipoteză că v-ar fi comandate, înţeleg, din momentul în care aş fi din nou acceptat ca furnizor al Centrului, nu mai pot fi furnizorul  altcuiva, Exact, de altfel nu e cazul să fiţi surprins, astea au fost mereu regulile, Totuşi, domnule, într-o situaţie ca acum, cînd  anumite produse nu mai interesează Centrul, ar fi just să i se dea furnizorului libertatea de a-şi căuta alţi cumpărători, Sîntem pe  terenul faptelor comerciale, domnule Algor, teoriile care nu sînt în slujba faptelor şi nu le consolidează nu contează pentru  Centru, acum daţi-mi voie să vă spun că şi noi avem competenţa să elaborăm teorii, şi pe unele le-am lansat aici, pe piaţă, adică,  numai pe cele care au servit ca să omologheze şi, la nevoie, să absolve faptele cînd ele s-au purtat urît. Cipriano Algor îşi spuse  că nu trebuia să-i răspundă sfidător. Tentaţia de a se lua la trîntă verbală cu şeful de departament, eu afirm, tu negi, eu protestez,  tu conteşti, nu duce la nimic bun, nu ştii niciodată cînd un cuvînt rău interpretat poate avea ca dezastruoasă consecinţă  distrugerea celei mai subtile
 
şi mai elaborate dialectici a persuasiunii, vechea înţelepciune spunea, cu stăpînul tău nu te joci, el mănîncă fructele coapte şi ţie ţi  le dă pe cele verzi. Şeful de departament îl privi surîzînd uşor şi adăugă, Adevărul e că nu ştiu de ce vă spun lucrurile astea,  Sincer vorbind, domnule, şi pe mine mă miră, eu nu sînt decît un simplu olar, puţinul pe care-1 am de vînzare nu merită să vă  pierdeţi vremea cu mine şi să mă onoraţi cu reflecţiile dumneavoastră, răspunse Cipriano Algor, dar imediat îşi muşcă limba,  tocmai se hotărîse că nu va mai arunca aşchii în focul unei conversaţii evident încordate, şi iată-1 din nou lansat într-o provocare,  nu doar directă, ci şi inoportună, încercînd să evite răspunsul acid de care se temea, se ridică şi spuse, Vă cer iertare pentru  timpul pe care vi l-am răpit, domnule, vă las desenele să le apreciaţi, doar dacă nu, Dacă nu, Dacă nu cumva aţi luat o decizie,  Ce decizie, Nu ştiu, domnule, nu vă ghicesc gîndurile, Decizia de a nu comanda păpuşile, de exemplu, întrebă şeful de  departament, Da, domnule, răspunse olarul fără să-şi întoarcă privirea, în timp ce se acuza în gînd de prostie şi imprudenţă,  N-am luat încă nici o decizie, Pot să vă întreb dacă o să dureze mult, ştiţi, situaţia în care ne aflăm, Voi fi rapid, i-o tăie şeful,  poate veţi fi anunţat mîine, Mîine, Da, mîine, nu vreau să spuneţi că Centrul nu v-a dat o ultimă şansă, Cred că pot deduce din ce  aud că decizia va fi pozitivă, E posibil, asta e tot ce vă pot spune în acest moment, Mulţumesc, domnule, Deocamdată nu aveţi  motive să-mi mulţumiţi, Vă mulţumesc pentru speranţa pe care mi-aţi dăruit-o, nu e puţin lucru, în speranţă nu poţi avea  încredere, Sînt de acord, dar ce putem face, trebuie să

ne agăţăm de ceva în clipele grele, La revedere, domnule Cipriano Algor, La revedere, domnule. Olarul puse mîna pe clanţa uşii,  era pe punctul de a ieşi, însă şeful de departament mai avea ceva de spus, Stabiliţi cu subşeful, cel care v-a trimis înăuntru, planul  de retragere pentru vasele dumneavoastră, amintiţi-vă că n-aveţi decît două săptămîni ca să le luaţi pe toate, pînă la ultima  farfurie, Da, domnule. Această expresie, plan de retragere, nu dă bine în gura unui civil, sună mai degrabă a operaţie militară  decît a rutinieră înapoiere de mărfuri şi, aplicată literal la poziţiile relative ale unităţii Centru şi ale unităţii olărie, poate însemna fie  o providenţială retragere tactică în scopul regrupării forţelor dispersate pentru ca apoi, la momentul oportun, adică, odată cu  aprobarea producerii păpuşilor, să se reia atacul, fie, dimpotrivă, poate însemna sfîrşitul, înfrîngerea pe toată linia, debandada,  fuga care încotro. Cipriano Algor îl auzea pe subşef spunîndu-i sacadat şi fără să-şi întoarcă ochii spre el, In fiecare zi, la patru  după-amiază, va trebui să vă descurcaţi singur sau să aduceţi ajutoare, personalul de aici nu vă poate fi pus la dispoziţie nici  măcar contra cost, şi se întreba dacă merită să îndure asemenea ruşine, să fie tratat ca un idiot, un nimeni, pe deasupra trebuind  să recunoască că aveau dreptatea de partea lor, pentru Centru nu contează nişte rudimentare farfurii de ceramică sau nişte  ridicole păpuşi făcînd pe infirmierele, eschimoşii şi asirienii cu barbă, nici o importanţă, nimic, zero, Asta sîntem pentru ei, zero.  Se aşeză în sfîrşit în furgonetă, se uită la ceas, mai avea de aşteptat aproape o oră pînă să-şi ia ginerele, îi trecu prin minte ideea  de a intra în Centru, de
 
multă vreme n-a mai deschis uşile pentru public, fie pentru a se uita, fie pentru a cumpăra, Marcal face mereu cumpărăturile din  pricina reducerilor la care are dreptul ca angajat, şi a intra doar ca să se uite nu este, să ni se ierte redundanţa, bine văzut, cine  se plimbă înăuntru cu mîinile goale poate fi sigur că va deveni curînd obiectul atenţiei speciale a gardienilor, se poate chiar  imagina comica situaţie în care propriul lui ginere îl va interpela, Tată, ce faci aici, nu cumperi nimic, iar el va răspunde, Mă duc  la sectorul de vase să văd dacă mai au expusă vreo piesă de la olăria Algor, să întreb cît costă vasul decorat cu bucăţele de  marmură incrustate, să spun Da, domnule, nu mai sînt mulţi meşteri în stare să execute un asemenea urcior, cu un finisaj atît de fin  lucrat, poate că responsabilul de sector, stimulat de opinia priceputului specialist, va recomanda departamentului de achiziţii să  cumpere urgent o sută de urcioare, din acelea cu bucăţele de marmură, în acest caz, nu va mai trebui să ne aruncăm în aventuri  cu măscărici, bufoni şi mandarini, care nu ştim unde ne vor duce. Cipriano Algor nu trebui să-şi spună, Nu merg, de săptămîni  de zile o spune fiicei şi ginerelui, o dată e de ajuns. Era cufundat în aceste cugetări inutile, cu capul sprijinit de volan, cînd se  apropie gardianul care veghea ieşirea din subteran, spunîndu-i, Dacă v-aţi rezolvat problemele, vă rog să plecaţi, aici nu e garaj.  Olarul spuse, Ştiu, porni motorul şi plecă fără nici o vorbă. Gardianul notă numărul furgonetei pe o hîrtie, n-ar avea nevoie s-o  facă, îl ştie aproape din prima zi cînd a devenit gardian în această subterană, totuşi îl notă ostentativ pentru că nu-i plăcuse acel  sec Ştiu, oamenii, mai
 
ales dacă sînt gardieni, trebuie trataţi cu respect şi consideraţie, nu li se răspunde Ştiu aşa pur şi simplu, bătrînul ar fi trebuit să  spună, Da, domnule, cuvinte simpatice şi obediente, potrivite în orice situaţie, adevărul e că gardianul, mai mult decît iritat, e  deconcertat, se gîndeşte că nici el n-ar fi trebuit să spună, Aici nu e garaj, şi pe un ton dispreţuitor de parcă ar fi regele lumii,  cînd nu e nici măcar al subteranei murdare unde îşi petrece zilele. Tăie numărul şi se întoarse la post.
Cipriano Algor căută o stradă liniştită unde să-şi treacă timpul pînă va merge să-şi aştepte ginerele la poarta serviciilor de  siguranţă. Parcă furgoneta la un colţ de unde se zărea, la o distanţă de trei întinse cvartale, o parte dintr-una din uriaşele faţade  ale Centrului, cea care corespunde zonei locuite. Cu excepţia uşilor care se deschid în exterior, pe nici un alt perete nu se văd  deschizături, sînt ziduri impenetrabile pe care panourile suspendate care promit siguranţă nu pot fi învinovăţite că iau lumina şi  fură aerul celor care trăiesc înăuntru. Spre deosebire de faţadele netede, partea de dincoace este ciuruită de ferestre, sute şi sute  de ferestre, mii de ferestre, închise permanent din cauza condiţionării atmosferei din interior. Se ştie că atunci cînd ignorăm  înălţimea exactă a unui edificiu, dar vrem să dăm o idee aproximativă despre mărimea lui, spunem că are un anumit număr de  etaje, două, sau cinci, sau cincisprezece, sau douăzeci, sau treizeci şi aşa mai departe, mai mult sau mai puţin, de la unu la infinit.  Edificiul Centrului nu e nici atît de mic nici atît de mare, se mulţumeşte cu patruzeci şi opt de etaje deasupra nivelului străzii şi
 
cu zece etaje sub ea. Acum, de vreme ce, staţionînd aici furgoneta lui Cipriano Algor, ne-am apucat să ponderăm cîteva numere  care specifică volumul Centrului, să spunem că lăţimea faţadelor mai mici e de aproximativ o sută cincizeci de metri, iar a celor  mai mari cu puţin peste trei sute cincizeci, fără să punem deocamdată la socoteală prelungirea construcţiei la care s-a făcut o  detaliată aluzie la începutul acestei relatări. Mergînd mai departe cu calculele şi luînd ca medie înălţimea de trei metri pentru  fiecare etaj, în care se include grosimea planşeelor care le separă, vom afla, socotind şi cele zece niveluri subterane, o înălţime  totală de o sută şaptezeci şi patru de metri. Dacă înmulţim acest număr cu cei o sută cincizeci de metri lăţime şi cu cei trei sute  cincizeci de metri lungime, vom obţine ca rezultat, exceptînd greşeala, omisiunea sau confuzia, un volum de nouă milioane o sută  treizeci şi cinci de mii de metri cubi, cu o palmă în plus sau în minus, cu un punct în plus, o virgulă în minus. Centrul, toţi recunosc  cu uimire, e într-adevăr mare. Şi aici, bombăni Cipriano Algor printre dinţi, vrea ginerele meu să vin să trăiesc, în dosul unei  ferestre care nu se poate deschide, cică pentru a nu altera stabilitatea termică a aerului condiţionat, dar adevărul e altul, oamenii  se pot sinucide, dacă vor, dar nu aruncîndu-se în stradă de la o sută de metri înălţime, disperarea ar bate prea tare la ochi şi ar  trezi curiozitatea morbidă a trecătorilor, care pe dată ar vrea să afle de ce. Cipriano Algor a mai spus, nu o dată, ci de multe ori  că nu va accepta niciodată să vină să locuiască în Centru, nu va renunţa la olăria care a aparţinut tatălui şi bunicului său, şi pînă şi  singura lui fiică, Marta,

care, sărmana, n-are altă alegere decît să-şi însoţească bărbatul cînd va fi promovat gardian rezident, a înţeles acum două trei  zile, cu o lăudabilă sinceritate, că hotărîrea finală doar tatăl poate s-o ia, fără să fie forţat de insistenţele şi presiunile unor terţe  persoane, chiar justificate de iubirea filială sau de acea milă înlăcrimată pe care bătrînii, chiar dacă o resping, o trezesc în sufletul  oamenilor cumsecade. Nu merg, nu merg şi gata, nici dacă mă omoară, bombăni olarul, conştient totuşi că aceste cuvinte,  tocmai pentru că par atît de categorice, definitive, ar putea arăta o convingere pe care, de fapt, n-o simte, ascunzînd o slăbiciune  interioară, ca o zgîrietură încă invizibilă pe peretele mai subţire al unui urcior. Evident acesta a fost motivul, dacă tot am vorbit  din nou de urcioare, pentru care Isaura Estudiosa s-a întors în mintea lui Cipriano Algor, cum s-a întîmplat, însă calea urmată de  acest gînd sau raţionament, dacă de raţiune e vorba, dacă n-a fost doar lumina unui fulger instantaneu, 1-a împins spre o  concluzie destul de jenantă, formulată într-un murmur visător, Aşa n-ar mai trebui să vin la Centru. Gestul contrariat al lui  Cipriano Algor, îndată ce pronunţă aceste cuvinte, nu ne dă voie să întoarcem spatele evidenţei că olarul, în ciuda plăcerii de a  se gîndi la Isaura Estudiosa pe care am observat-o la el, nu poate să evite o mişcare de umoare care pare c-o neagă. Să  pierdem timpul explicînd de ce-i place e aproape inutil, în viaţă există lucruri care se definesc singure, un anumit bărbat, o  anumită femeie, un anumit cuvînt, un anumit moment, ar fi fost suficient s-o spunem astfel pentru ca toată lumea să priceapă  despre ce era vorba, dar sînt şi alte lucruri, care pot fi acelaşi
 
bărbat şi aceeaşi femeie, acelaşi cuvînt şi acelaşi moment, care, privite dintr-un unghi diferit, sub o lumină diferită, pot stîrni  îndoieli şi perplexităţi, semne neliniştitoare, o insolită palpitaţie, de aceea lui Cipriano Algor îi pieri brusc plăcerea de a se gîndi la  Isaura Estudiosa, vina a avut-o fraza, Aşa n-ar mai trebui să vin la Centru, de parcă ar fi spus, Dacă mă însor cu ea, ar avea cine  să aibă grijă de mine, din nou se demonstrează ce nu mai are nevoie de demonstraţie, cel mai greu pentru un bărbat e să-şi  recunoască slăbiciunile şi să le mărturisească. Mai ales cînd acestea se manifestă în afara anotimpului potrivit, ca un fruct pe care  creanga abia îl ţine pentru că a apărut prea tîrziu. Cipriano Algor oftă, apoi se uită la ceas. Era timpul să meargă să-şi ia ginerele  de la uşa serviciilor de siguranţă.

Cîinelui Găsit nu-i plăcu de Marcal. Erau atîtea de vorbit, atîtea noutăţile, atîtea suişurile şi cobo-rîşurile curajului şi speranţei,  trăite în aceste zile, că lui Cipriano Algor nu-i trecu prin minte, pe drumul dintre Centru şi olărie, să-i pomenească ginerelui  despre misterioasa apariţie a cîinelui, cu singularul lui comportament. Ne cere, totuşi, dragostea de adevăr, înviorată de  scrupulele naratorului, să menţionăm o unică şi rapidă apariţie a inopinatului episod în memoria selectivă a olarului, care, totuşi,  n-a reuşit să prindă glas pentru că Marcal, cu un ton plin de îndreptăţit reproş, a întrerupt relatarea socrului ca să-1 întrebe de ce  naiba nici el nici Marta nu se gîndiseră să-1 înştiinţeze despre ce se întîmpla acasă, ideea păpuşilor, desenele, experienţele de  modelaj, Parcă nici nu exist pentru voi, comentă el cu amărăciune. Prins cu ocaua mică, Cipriano Algor încropi o explicaţie în  care se amestecau nervozitatea şi concentrarea proprie oricărei creaţii artistice cu lipsa de amabilitate cu care santinela de  serviciu la telefon obişnuia să le răspundă rudelor gardienilor care locuiau în afara Centrului şi, în sfîrşit, cu cîteva cuvinte  decorative, grăbite, menite să umple şi să încheie discursul. Din fericire, trecerea pe lîngă camionul incendiat abătu atenţia de la  un diferend gata-gata să devină o ceartă de familie, care, s-o spunem, nu va trece de o simplă ameninţare, deşi Marcal Gacho  are intenţia să reia subiectul cînd va fi singur cu nevasta, în dormitor

şi cu uşa închisă. Cu o uşurare vizibilă, Cipriano Algor lăsă deoparte păpuşile de lut ca să-şi expună bănuielile iscate de incendiu,  poziţie pe care Marcal, încă enervat de desconsideraţia căreia îi căzuse victimă, o negă cu o anume bruscheţe în numele  deontologiei, a conştiinţei etice şi a procedeelor curate care, prin definiţie, au distins întotdeauna forţele armate, în general, şi  autorităţile administrative şi poliţieneşti, în particular. Cipriano Algor strînse din umeri, Vorbeşti aşa pentru că eşti gardian al  Centrului, dacă erai civil ca mine, vedeai altfel lucrurile, Faptul că sînt gardian al Centrului n-a făcut din mine un poliţist sau un  militar, răspunse Marcal sec, Nu, dar eşti pe aproape, la graniţă, Acum ai obligaţia să-mi spui dacă ţi-e ruşine că un gardian al  Centrului se află aici, lîngă dumneata, în furgo-neta dumitale, respirînd acelaşi aer. Olarul nu răspunse imediat, regreta că cedase  din nou stupidei şi gratuitei tentaţii de a-şi înţepa ginerele, De ce fac eu aşa ceva, se întrebă, deşi ştia prea bine răspunsul, acest  bărbat, acest Marcal Gacho voia să-i ia fata, de fapt i-o şi luase însurîndu-se cu ea, să i-o ia definitiv, Chiar dacă, obosit să tot  spun nu, o să merg pînă la urmă cu ei să trăiesc în Centru, îşi spuse. Apoi, vorbind rar, ca şi cum trebuia să tragă fiecare cuvînt  după el, spuse, Iartă-mă, n-am vrut să te jignesc, n-am vrut să fiu rău cu tine, uneori nu mă pot opri, pare mai puternic decît  mine, şi n-are rost să mă întrebi de ce, nu ţi-aş răspunde, ori ţi-aş spune minciuni, dar există motive, dacă vom căuta, vom găsi  întotdeauna, motive pentru a explica ceva n-au lipsit niciodată, chiar nefiind cele corecte, sînt vremurile care se schimbă, sînt  bătrînii care
 
îmbătrînesc o zi în fiecare ceas, munca nu mai e ce era, şi noi care nu putem fi decît ce-am fost, deodată ne dăm seama că lumea  nu mai are nevoie de noi, dacă a avut vreodată, dar credinţa că eram necesari părea destul, părea suficient, şi, într-un anume fel,  era veşnică cît timp ne ţinea viaţa, asta e veşnicia, nimic altceva. Marcal nu vorbi, doar îşi aşeză mîna stingă peste mîna dreaptă a  socrului, care ţinea volanul. Cipriano Algor înghiţi în sec, se uită la mîna care, blîndă, dar fermă, părea că vrea să i-o protejeze  pe a lui, oblica cicatrice răsucită care-i dilacera adînc pielea, ultima urmă a unei arsuri brutale care nu se ştie din ce uimitor noroc  nu pătrunsese pînă la venele subiacente. Fără experienţă, nepriceput, Marcal încercase să ajute la alimentarea cuptorului, să-i  facă o impresie bună fetei pe care o curta de numai cîteva săptămîni, ca şi tatălui ei, să-i arate că e un bărbat în toată firea, cînd,  în realitate, de abia ieşise din adolescenţă şi singurul lucru din viaţă şi din lume despre care îşi închipuia că ştie tot ce era de ştiut  era că e îndrăgostit de fata olarului. Cel care a cunoscut vreodată asemenea certitudini îşi va imagina cu uşurinţă cu cît entuziasm  tîra după el, creangă după creangă, lemnele din şopron, împingîndu-le apoi în flăcări, ce răsplată supremă i se păreau, în acele  momente, surpriza încîntată a Martei, zîmbetul binevoitor al mamei ei, privirea serioasă şi rezervat aprobatoare a tatălui. Şi  deodată, fără să se înţeleagă vreodată de ce, considerînd că în memoria olarilor nu se păstra amintirea nici unei întîmplări  asemănătoare, o flacără subţire, rapidă şi sinuoasă ca limba unei cobre, ţîşni şuierînd din gura vetrei şi muşcă cu cruzime mîna  băiatului, apropiată,

inocentă, neştiutoare. Atunci s-a născut surda antipatie pe care familia Gacho a început s-o nutrească faţă de Algori, nu doar  incalificabil de neatenţi şi de iresponsabili, ci şi, conform inflexibilei lor judecăţi, neruşinat de profitori, pentru că se folosiseră de  sentimentele unui tînăr naiv ca să-1 pună să lucreze pe gratis. Satele îndepărtate de civilizaţie nu sînt singurele unde apendicele  cerebrale umane se arată în stare de a genera asemenea idei. Marta îngriji în mod repetat mîna lui Marcal, de multe ori îl consolă  şi-i răcori rana cu răsuflarea ei, şi atît au perseverat amîndoi încît peste ani s-au căsătorit, totuşi familiile nu s-au apropiat. Acum  iubirea lor pare adormită, ce se poate face, pare un efect natural al timpului şi al neliniştilor vieţii, dar, dacă înţelepciunea veche  încă mai e bună la ceva, dacă mai poate fi de vreo utilitate ignoranţei moderne, să amintim împreună cu ea, discret, ca să nu  rîdeţi de noi, că atîta timp cît va exista viaţă, va exista speranţă. Da, e adevărat, oricît de groşi şi de negri ar fi norii deasupra  capului nostru, cerul, acolo sus, va fi mereu albastru, dar ploaia, grindina şi fulgerele vin mereu în jos, omul nu ştie ce să  gîndească atunci cînd trebuie să se înţeleagă cu ştiinţe din acestea. Mîna lui Marcal s-a retras, aşa e obiceiul între bărbaţi,  demonstraţiile de afecţiune, ca să fie virile, trebuie să fie rapide, instantanee, unii afirmă că e din pricina pudorii masculine, aşa o  fi, dar să recunoaştem că şi mai bărbat, în accepţiunea completă a cuvîntului, s-ar fi arătat Cipriano Algor, şi desigur nu mai puţin  viril, oprind furgoneta ca să-şi îmbrăţişeze pe loc ginerele şi să-i mulţumească pentru gest chiar acolo cu singurele cuvinte  meritate, Iţi mulţumesc că ţi-ai pus mîna
 
pe mîna mea, asta trebuia să spună, şi nu să profite acum de seriozitatea momentului ca să se plîngă de ultimatumul impus de  şeful departamentului de achiziţii, închipuieşte-ţi, mi-a dat cincisprezece zile ca să retrag toate vasele, Cincisprezece zile, E  adevărat, cincisprezece zile, şi fără nici un ajutor, îmi pare rău că nu-ţi pot fi de folos, Sigur că nu poţi, n-ai timp şi nici n-ar fi  bine pentru cariera ta să fii văzut în chip de hamal, mai rău e că nu ştiu cum să scap de nişte cioburi pe care nu le vrea nimeni,  Poate că vei reuşi să vinzi vreun vas, Pentru vînzare ne ajung vasele pe care le avem în olărie, în cazul ăsta, pare într-adevăr  complicat, O să mai văd, poate le las pe undeva, pe drum, N-o să-ţi dea voie poliţia, Dacă rabla asta, în loc de furgoneta, era  un camion care-şi ridică lada, ar fi fost foarte simplu, un buton electric şi gata, în mai puţin de un minut, ar ajunge totul în şanţ, Ai  scăpa o dată sau de două ori de poliţia rutieră, dar pînă la urmă tot te-ar prinde în flagrant, Altă soluţie ar fi să găsesc o groapă  pe cîmp, nu trebuie să fie prea adîncă, şi să pun totul în ea, imaginează-ţi ce nostim ar fi să asistăm, peste o mie sau două mii de  ani, la dezbaterile arheologilor şi antropologilor despre originea şi motivele prezenţei unei cantităţi atît de mari de vase, căni şi  oale de lut, şi despre problematica lor utilitate, într-un loc nelocuit ca ăsta, Acum e nelocuit, peste o mie sau două mii de ani nu e  deloc imposibil că oraşul va ajunge unde ne aflăm în acest moment, observă Marcal. Făcu o pauză, ca şi cum vorbele pe care le  pronunţase îi cereau să reflecteze iar la ele, şi, cu tonul perplex al celui care, fără să priceapă cum, a ajuns la o concluzie logic  impecabilă, adăugă,
Sau Centrul. Or, ştiind noi că, în viaţa acestui socru şi a acestui ginere, supărătoarea chestiune a Centrului nu e cîtuşi de puţin  paşnică, e de mirare că neaşteptata aluzie a gardianului intern Marcal Gacho n-a avut urmări, că periculoasa propoziţie Sau  Centrul n-a declanşat imediat o nouă discuţie, repetîndu-se toate neînţelegerile cunoscute şi acelaşi şir de reproşuri surde sau  explicite. Motivul pentru care au tăcut amîndoi, presupunînd că cel care, ca noi, observă din afară are posibilitatea să dezvăluie  ceea ce, cu toată probabilitatea, nici pentru ei nu e clar, trebuie să fi fost faptul că vorbele respective au constituit în gura lui  Marcal, luînd în considerare mai ales contextul în care au fost rostite, o noutate absolută. Se va spune că nu e aşa, că,  dimpotrivă, admiţînd posibilitatea că Centrul va face să dispară în viitor, printr-o absorbţie teritorială de neoprit, cîmpurile pe  care furgoneta le traversează acum, gardianul intern Marcal Gacho a subliniat, în nume propriu, şi a aplaudat în forul său interior,  puterea expansivă, în spaţiu şi în timp, a întreprinderii care îi plăteşte modestele servicii. Interpretarea ar fi valabilă şi ar pune  definitiv punct chestiunii dacă n-ar fi fost pauza aproape imperceptibilă, dacă acea clipă de suspendare aparentă a gîndirii n-ar  corespunde, să ni se permită îndrăzneala presupunerii, apariţiei cuiva în stare pur şi simplu să gîndească altfel. Dacă a fost aşa,  este uşor de înţeles că Marcal Gacho n-a putut avansa imediat pe drumul deschis în faţa lui, odată ce acest drum era menit unui  om care nu era el. Cît despre olar, el a trăit destul ca să ştie că cel mai bun mod de a ucide o roză e s-o deschizi cu forţa cînd  încă mai este o mică
 
promisiune în boboc. Păstră aşadar în memorie cuvintele ginerelui şi se prefăcu că n-a înţeles adevăratul lor sens. N-au mai  vorbit pînă au intrat în aşezare. Ca de obicei cînd îşi aducea ginerele de la Centru, Cipriano Algor opri la uşa nesuferiţilor de  cumetri, doar cît să intre Marcal, să-şi îmbrăţişeze mama şi tatăl, dacă erau acasă, să întrebe ce-au mai făcut de ultima oară, şi  să iasă spunînd, Mîine vom vorbi mai pe îndelete. De obicei, erau de ajuns şi prisoseau cinci minute pentru îndeplinirea rutinei  sentimentelor filiale, restul de expansiune şi conversaţia substanţială rămîneau pe a doua zi, uneori prînzeau, alteori nu, dar  aproape întotdeauna fără Marta. Astăzi, totuşi, cinci minute n-au fost suficiente, nici zece, şi au trecut aproape douăzeci pînă la  întoarcerea lui Marcal. Urcă repede în furgoneta şi trînti uşa. Avea un chip serios, aproape sumbru, cu o expresie încruntată de  adult pe care tinereţea trăsăturilor lui nu era pregătită s-o susţină. Ai stat mult azi, s-a întîmplat ceva, e vreo problemă în familie,  întrebă socrul, atent, Nu, nu e nimic grav, scuză-mă că te-am făcut să aştepţi, Eşti supărat, Nu e nimic grav, ţi-am spus, nu-ţi  face griji. Erau aproape de casă, furgoneta vira la stînga pentru a urca aleea care ducea la olărie, schimbînd viteza, Cipriano  Algor îşi dădu seama că a trecut pe lîngă casa Isaurei Estudiosa fără să-şi amintească de ea şi, în această clipă, un cîine vine de  sus, alergînd şi lătrînd, e a doua surpriză pe care o are astăzi Marcal, sau a treia, dacă a doua a fost vizita la părinţi. De unde a  mai ieşit şi dinele ăsta, întrebă, A apărut aici acum cîteva zile şi l-am lăsat să stea, e o lighioană simpatică, l-am botezat Găsit,  deşi, dacă ne gîndim bine, noi am

fost cei găsiţi, nu el. Cînd furgoneta a ajuns la capătul rampei şi s-a oprit, mai multe lucruri s-au întîmplat simultan sau cu intervale  minime de timp, Marta s-a ivit la uşa bucătăriei, olarul şi gardianul intern au coborît din maşină, Găsit a scheunat, Marta a venit  spre Marcal, Marcal s-a îndreptat spre Marta, cîinele a scos un mîrîit răguşit, soţul şi-a îmbrăţişat soţia, soţia şi-a îmbrăţişat  soţul, s-au sărutat, cîinele s-a oprit din mîrîit şi a atacat o gheată a lui Marcal, Marcal şi-a scuturat piciorul, cîinele n-a dat drumul  prăzii, Marta a strigat, Găsit, tatăl ei a strigat acelaşi lucru, cîinele a dat drumul ghetei şi a încercat să înşface glezna, Marcal 1-a  lovit intenţionat cu piciorul, dar fără prea mare violenţă, Marta a spus, Nu-1 bate, Marcal a protestat, El m-a muşcat, Pentru că  nu te cunoaşte, Pe mine nu mă cunosc nici măcar cîinii, aceste cuvinte teribile au ieşit din gura lui Marcal ca un geamăt, durere şi  vaiet insuportabile, Marta şi-a pus mîinile pe umerii soţului, Să nu mai spui aşa.ceva, sigur că el nu va mai repeta, nu e nevoie,  sînt lucruri care, spuse o dată, rămîn pentru totdeauna, Marta le va auzi în minte pînă în ultima zi a vieţii, cît despre Cipriano  Algor, dacă vrem să ştim ce face în acest moment, răspunsul cel mai simplu e, Nimic, dacă n-ar fi revelatoarea circumstanţă că  şi-a întors repede privirea la auzul vorbelor lui Marcal, totuşi ceva a făcut. Cîinele se îndepărtase în direcţia cuştii, dar, la  jumătatea drumului, s-a oprit, întor-cîndu-se să privească. Din cînd în cînd mai scotea cîte un mîrîit. Marta spuse, Nu ştie ce sînt  îmbrăţişările, a crezut probabil că vrei să-mi faci rău, dar Cipriano Algor, ca să însenineze atmosfera, interveni cu o idee mai  banală, S-ar putea şi să
 
nu-i placă uniformele, s-au mai văzut cazuri. Marcal nu răspunse, se mişca între conştiinţa regretului de a fi rostit nişte cuvinte ce  vor rămîne pentru totdeauna ca o confesiune publică a unei supărări ascunse pînă în acest moment în adîncul sufletului său şi  instinctiva intuiţie că, lăsîndu-le să iasă în acest fel, însemna că e pe punctul de a părăsi un drum pentru a o lua pe altul, deşi era  încă devreme să ştie în ce direcţie îl va purta. O sărută pe Marta pe frunte şi spuse, Mă duc să-mi schimb hainele. Seara se lăsa  repede, va fi noapte în mai puţin de jumătate de oră. Cipriano Algor îi spuse fiicei lui, Am vorbit cu omul de la achiziţii, Din  cauza prostiei cîinelui, aproape c-am uitat să te întreb cum a fost discuţia, A spus că poate mîine ne va da un răspuns, Aşa de  repede, E greu de crezut, într-adevăr, dar e posibil să fie o decizie pozitivă, cel puţin aşa mi-a dat de înţeles, Să sperăm că nu te  înşeli, Singura frumoasă fără cusur pe care o cunosc eşti tu, Ce te-a apucat, ce vrei să spui, După o veste bună, vine mereu una  proastă, Şi care e asta, Va trebui să retrag în două săptămîni vasele pe care le mai au în magazie, Merg cu tine să te ajut, Nici  gînd, dacă Centrul face comanda, nu ne va ajunge timpul, vor trebui modelate păpuşile în forma lor finală, făcute mulajele,  modelate, vopsite, va trebui umplut şi golit cuptorul, mi-ar plăcea să predau prima comandă înainte să las goale rafturile  magaziei, să nu-şi schimbe cumva ideile, Şi ce facem cu vasele, Nu-ţi face griji, am vorbit deja cu Marcal, le las undeva, în cîmp,  într-o groapă, dacă vrea cineva n-are decît să le ia, Cu atîtea mutări, majoritatea se vor sparge, Foarte probabil. Cîinele veni şi  atinse cu botul mîna Martei, părea că cere

să i se explice noua compoziţie a agregatului familial, cum se spunea pe vremuri. Marta îl certă, Să te văd cum te porţi de acum  înainte, între tine şi bărbatul meu poţi fi sigur că-mi aleg bărbatul. Ultima umbră a dudului negru se retrăgea încetul cu încetul  începînd să se piardă în umbra mai adîncă a nopţii care se apropia. Cipriano Algor murmură, Trebuie să avem grijă cu Marcal,  ce-a spus el adineauri a fost ca o lovitură de cuţit, iar Marta răspunse, tot în şoaptă, A fost o lovitură de cuţit, a durut tare.  Felinarul deasupra uşii se aprinse. Marcal Gacho apăru în prag, îşi schimbase uniforma cu o haină obişnuită, de umblat prin casă.  Cîinele Găsit îl privi cu atenţie, cu capul ridicat, înainta cîţiva paşi spre el, apoi se opri, în expectativă. Marcal se apropie, Facem  pace, întrebă. Botul rece atinse uşor cicatricea de pe mîna stingă, Facem pace. Olarul rosti, Uite că am avut dreptate, Găsitul  nostru detestă uniformele, în viaţă, totul e uniformă, trupul e cu adevărat civil doar cînd e gol, răspunse Marcal, dar nu se mai  simţea amărăciune în glasul lui. în timpul cinei au vorbit îndelung despre cum i-a venit Martei ideea să facă păpuşi şi despre  îndoielile, temerile şi speranţele care au agitat casa şi olăria în ultimele zile şi, trecînd la chestiuni practice, au calculat timpul  necesar pentru fiecare fază de producţie, ca şi respectivii factori de siguranţă, totul fiind diferit de condiţiile de producţie cu care  erau obişnuiţi, Totul depinde de numărul de păpuşi care va fi comandat, sper să nu fie nici prea puţine nici prea multe, vom  aştepta să vedem de unde bate vîntul, ca pe vremea cînd nu existau sere de plastic, comentă Cipriano Algor. După ce strînse  masa, Marta îi arătă soţului ei schiţele pe
 
care le făcuse, încercările, experienţele de culoare, vechea enciclopedie de unde copiase modelele, la prima vedere pare un efort  neînsemnat pentru atîta agitaţie, dar trebuie să înţelegem că, în circumnavigaţiile vieţii, o briză blîndă pentru unii poate fi pentru  alţii o furtună ucigătoare, totul depinde de pescajul corăbiilor şi de starea pînzelor. în dormitor, cu uşile închise, Marcal îşi spuse  din nou că nu merită să-i ceară socoteală Martei pentru că nu-1 informase despre ideea cu păpuşile, în primul rînd, pentru că  valul supărării trecuse de cîteva ceasuri bune, luînd cu el ranchiuna şi proasta dispoziţie, iar, în al doilea rînd, pentru că îl  preocupau necazuri mult mai serioase decît sentimentul sau impresia că a fost jignit, Necazuri mai serioase şi nu mai puţin  urgente. Cînd un bărbat se întoarce acasă şi la nevastă, după o abstinenţă de zece zile, dacă e tînăr ca Marcal, sau, în caz că e  bătrîn, dacă vîrsta n-a reuşit încă să-i înfrîngă impulsul amoros, firesc este să-şi satisfacă imediat simţurile înfrigurate, lăsînd  conversaţia pe mai tîrziu. Femeile, de obicei, nu sînt de acord. Nu e nici o grabă, dacă, dimpotrivă, Noaptea e a noastră, şi cine  spune noaptea spune după-amiaza sau ziua de mîine, femeia mai mult ca sigur va prefera ca actul amoros să înceapă printr-o  conversaţie tihnită, odihnitoare, şi depărtată pe cît posibil de ideea fixă care, zumzăind ca un titirez, se învîrte în capul bărbatului.  Ca un urcior adînc care se umple treptat, femeia se apropie de bărbat încetul cu încetul sau, vorbind cu mai multă proprietate, îl  face să se apropie de ea, pînă cînd nevoia unuia şi nerăbdarea celuilalt, deja declarate, deja coincizînd, de neamînat, face să urce  cîntînd valul unanim. Sînt totuşi şi excepţii precum Marcal care,

oricît ar vrea s-o ducă în pat pe Marta, trebuie mai întîi să reverse grelele preocupări ce-1 apasă, şi care nu sînt legate de  Centru, nici de discuţia de pe drum cu socrul, ci de părinţii lui. Totuşi, şi de astă dată primul cuvînt va fi rostit de Marta, Este  posibil să nu te recunoască cîinii, dar soţia te cunoaşte, Marcal, Nu vreau să vorbesc despre asta, Trebuie să vorbim despre ce  ne doare, Am fost stupid şi nedrept, Să lăsăm deoparte stupid, pentru că nu eşti, să ne oprim la nedrept, Am recunoscut, Nici  nedrept n-ai fost, Să nu complicăm lucrurile, Marta, te rog, ce-a fost a fost, Lucrurile care par să fi trecut sînt cele care nu trec  niciodată, noi am fost nedrepţi, Noi, cine, Eu şi cu tata, mai ales eu, tata îşi are fiica măritată şi se teme c-o va pierde, n-are  nevoie de altă scuză, Dar tu, Eu n-am nici o scuză, De ce, Pentru că te iubesc, şi cîteodată, de prea multe ori, dau impresia că  uit, sau chiar uit, că datorez această iubire unui om concret, complet în fiinţa care e, nu unei persoane care trebuie să se  mulţumească cu un sentiment pe jumătate difuz, care încetul cu încetul se împacă, de parcă ar fi un implacabil destin, cu propriul  lui vid muritor, Aşa e căsătoria, aşa trăiesc oamenii, îmi e destul să mă uit la părinţii mei, Mai am încă o vină, Te rog, opreşte-te,  Vreau să merg pînă la capăt, Marcal, acum merg pînă la capăt, Marta, te rog, Vrei să mă opresc pentru că ghiceşti ce vreau să  spun, Te rog, Cînd ai spus că pe tine nu te cunosc nici cîinii, ai vrut să-i spui nevestei tale că ea, nu numai că nu te cunoaşte, dar  nici n-a făcut nimic ca să te cunoască, în sfîrşit, aproape nimic, Nu e adevărat, tu mă cunoşti, nimeni nu mă cunoaşte mai bine,  Doar atît cît să înţeleg sensul cuvintelor
 
tale, dar n-am fost mai inteligentă decît tata, care şi el le-a înţeles imediat, Dintre noi doi, tu eşti adultul, eu nu sînt decît un copil,  Poate că ai dreptate, cel puţin îmi dai mie dreptate, minunata adultă care sînt, preaînţeleapta nevastă a lui Marcal Gacho, n-a  fost în stare să priceapă, deşi ar trebui, ce înseamnă un om care are cinstea şi simplitatea să spună despre el însuşi că e doar un  copil, Nu voi rămîne veşnic un copil, Nu vei rămîne veşnic un copil, de aceea, cît mai e vreme, va trebui să fac tot ce-mi stă în  putinţă să te înţeleg aşa cum eşti, şi să ajung probabil la concluzia că, la tine, a fi copil este, la urma urmei, un mod diferit de a fi  adult, în ritmul ăsta nu voi mai şti cine sînt, Cipriano Algor ţi-ar spune că e unul dintre acele lucruri care ni se întîmplă de multe ori  în viaţă, Cred că încep să mă înţeleg cu tatăl tău, Nu-ţi imaginezi, ba îţi imaginezi, cît de fericită mă faci. Marta luă mîinile lui  Marcal şi le sărută, apoi îl strînse la piept, Uneori, spuse, ar trebui să ne întoarcem la anumite gesturi de afecţiune de pe vremuri,  Ce ştii tu de asta, n-ai trăit pe vremea reverenţelor şi sărutărilor de mîini, Citesc ce povestesc cărţile, e parcă aş fi acolo, oricum  nu m-am gîndit la sărutări de mînă şi la reverenţe, Obiceiurile erau diferite, moduri de a simţi şi de a comunica care nu mai sînt  ale noastre, Chiar dacă ţi se pare stranie comparaţia, pentru mine, gesturile sînt mai mult decît nişte simple gesturi, sînt ca nişte  desene făcute de un trup pe altul. Invitaţia era explicită, dar Marcal s-a prefăcut că n-a înţeles, deşi ştia că venise momentul s-o  atragă pe Marta la sine, să-i mîngîie părul, s-o sărute încet pe faţă, pe pleoape, uşor, ca şi cum n-ar simţi dorinţă, ca şi cum ar fi  cu

mintea în altă parte, gravă greşeală am face gîn-dind astfel, în asemenea ocazii dorinţa pune complet stăpînire pe trup pentru a se  servi de el, să ni se ierte analogia materialistă şi utilitară, parcă ar fi vorba despre o unealtă cu utilizări multiple, la fel de pricepută  să alunece ca şi să are, la fel de puternică pentru a emite ca şi pentru a recepţiona, la fel de minuţioasă la numărat ca şi la  măsurat, la fel de activă la urcuş ca şi la coborîş. Ce ai, întrebă Marta, brusc nehotărîtă, Nimic important, cîteva mici supărări,  Probleme la lucru, Nu, Atunci, După ce că timpul pe care-1 petrecem împreună e atît de scurt, se mai şi bagă în viaţa noastră,  Nu trăim într-un glob de sticlă, Am trecut pe la părinţii mei, Vreun accident, vreo complicaţie. Marcal făcu semn că nu şi  continuă, La început s-au arătat foarte interesaţi să afle cam cînd aştept să fiu promovat ca gardian rezident, şi eu am răspuns că  nu ştiu, nici măcar nu sînt sigur c-o să se întîmple, Eşti aproape sigur, Da, aproape sigur, dar pînă cînd nu văd, Nu crezi, şi apoi,  S-au mai învîrtit puţin în jurul cozii şi eu nu înţelegeam unde vor să ajungă, după aceea, mi-au comunicat, în sfîrşit, marea lor  idee, Şi care e marea idee, Nici mai mult nici mai puţin decît că plănuiesc să-şi vîndă casa şi să vină să locuiască cu noi, Cu noi,  unde, In Centru, Am auzit bine, părinţii tăi vor să locuiască în Centru, cu noi, Exact, Şi tu ce le-ai spus, Le-am atras mai întîi  atenţia că e deocamdată devreme să ne gîndim la asta, dar ei mi-au răspuns că o casă nu se vinde de pe o zi pe alta, că n-o s-o  vîndă după ce ne instalăm, tu şi cu mine, că se apucă să caute cumpărător, Şi tu ce-ai spus, Crezînd că pun punct subiectului  le-am spus că
 
avem intenţia să-1 luăm pe tatăl tău ca să nu rămînă singur, mai ales că olăria trece printr-un moment de criză, Le-ai spus asta,  Da, dar nu le-a păsat, puţin a lipsit să nu se pună pe ţipat, pe plîns, vorbesc de mama, desigur, tata nu e un sentimental, el a  bombănit şi a protestat, ce fel de fiu sînt eu care pun interesele unor oameni care nu sînt sînge din sîngele meu mai presus de  nevoile propriilor mei progenitori, chiar aşa au spus, progenitori, nu ştiu de unde au pescuit cuvîntul, niciodată nu şi-ar fi imaginat  că vor auzi din gura mea că îi reneg pe cei cărora le datorez viaţa, care m-au crescut şi m-au educat, sigur că însurătoarea te  îndepărtează, dar nu sînt dispuşi să-mi suporte dispreţul, că, oricum, n-am de ce să-mi fac sînge rău, nu trebuie deocamdată să  cerşească în stradă, dar să nu uit că remuşcarea vine întotdeauna şi, dacă nu vine în timpul vieţii, vine după moarte, şi e mai rău,  şi să nu dea Domnul să am copii să mă pedepsească pentru neomenia cu care mi-am tratat azi părinţii, Asta a fost fraza finală,  Nu ştiu dacă a fost fraza finală, am uitat probabil cîteva, croite după acelaşi tipar, Trebuia să le explici că n-are rost să-şi facă  griji, ştii bine că tata nu vrea să meargă să locuiască în Centru, Da, dar am preferat să n-o fac, De ce, Le dădeam un motiv să  creadă c-au învins, Dacă insistă, n-ai ce face, Mă vor face să nu accept promovarea, trebuie doar să găsesc un motiv să conving  Centrul, Mă îndoiesc că vei găsi. Stăteau pe pat, se puteau atinge, dar momentul mîn-gîierilor a trecut, în aparenţă e la fel de  departe ca vremea sărutărilor de mîini şi a reverenţei, sau chiar de acea clipă cînd două mîini de bărbat au fost sărutate, şi pe  dată strînse la pieptul femeii.

Marcal spuse, Ştiu că nu e frumos pentru un fiu să facă o asemenea declaraţie, dar adevărul e că nu vreau să trăiesc cu părinţii  mei, De ce, Nu ne-am înţeles niciodată, nici eu pe ei, nici ei pe mine, Sînt părinţii tăi, Da, sînt părinţii mei, într-o noapte s-au  culcat şi le-a venit cheful, aşa m-am născut, cînd eram mic îmi amintesc că i-am auzit comentînd, de parcă se amuzau povestind  o anecdotă grozavă, că el, în momentul respectiv, era beat, Cu vin sau fără vin aşa ne naştem cu toţii, Recunosc că e o  exagerare, dar mi se pare respingător că tatăl meu a fost beat cînd m-a zămislit, e ca şi cum aş fi fiul altui bărbat, ca şi cum cel  care, într-adevăr, ar fi trebuit să fie tatăl meu n-a putut fi, ca şi cum locul lui a fost luat de altul, de cel pe care azi l-am auzit  spunînd că speră să fiu pedepsit de copiii mei, Nu s-a exprimat exact aşa, Dar exact aşa a gîndit. Marta luă mîna stîngă a lui  Marcal, o strînse în palme, şi şopti, Toţi taţii au fost odată fii, mulţi fii devin taţi, însă unii au uitat ce-au fost, iar celorlalţi n-are  cine să le explice ce vor fi, Nu e uşor de înţeles, Nici eu nu înţeleg, aşa mi-a venit, nu da importanţă, Să mergem la culcare. Se  dezbrăcară şi se culcară. Momentul mîngîierilor se întoarse din nou în cameră, ceru iertare c-a întîrziat atît pe afară, Nu găseam  drumul, se scuză şi, deodată, cum se întîmplă uneori, deveni etern. Un sfert de oră mai tîrziu, cînd trupurile erau încă înlănţuite,  Marta şopti, Marcal, Ce e, întrebă el, somnoros, Mi-a întîrziat două zile.
 
în ocrotitoarea tăcere din cameră, între cearşafurile răvăşite de agitaţia amoroasă de adineauri, bărbatul şi-a auzit nevasta  comunicîndu-i că i-a întîrziat ciclul două zile, şi vestea i s-a părut ceva nemaiauzit şi absolut incredibil, un al doilea fiat lux într-o  epocă în care latina a încetat să mai fie folosită şi practicată, un surge et ambula verna-cular care n-are idee încotro se îndreaptă  şi tocmai de aceea sperie. Marcal Gacho, care, doar cu o oră înainte, sau mai puţin, cu un mişcător abandon, rar întîlnit la sexul  masculin, se mărturisise copil, este, pînă la urmă, fără să aibă habar, tată embrionar de cîteva sâptămîni, lucru care, din nou, ne  demonstrează că nu trebuie niciodată să ne simţim siguri de ceea ce credem că sîntem pentru că, chiar atunci, s-ar putea foarte  bine să fi devenit altceva. Aproape tot ce şi-au spus Marta şi Marcal pînă tîrziu în noapte, înainte să adoarmă de epuizare, e  descris într-o mie şi una de poveşti despre cupluri cu copii, dar analiza concretă a situaţiei în care se află acest cuplu trecu în  revistă şi anumite chestiuni care le sînt proprii, precum slăbirea capacităţii Martei de a suporta duritatea muncii în olărie,  problemă deocamdată fără soluţie pentru că depinde de aşteptata numire, întrebarea dacă copilul se va naşte înainte sau după  mutarea în Centru. în ce priveşte prima chestiune, Marta afirmă că nu crede că mama ei, răposata Justa Isasca, care a muncit  fără odihnă pînă în ultima zi, a ales să se bucure
de plăcerile unei totale trîndăvii doar pentru c-a rămas gravidă, Eu însămi aş aduce mărturie despre asta dacă aş recupera  memoria celor nouă luni pe care le-am trăit în pîntecele ei, Copilului din burta mamei îi e cu neputinţă să ştie ce se întîmplă afară,  răspunse Marcal, căscînd, Aşa o fi, însă trebuie să recunoşti cel puţin că ar fi cum nu se poate mai firesc ca pruncul să cunoască  intim ce se întîmplă în trupul mamei, problema, după părerea mea, stă toată în memorie, Dacă nu ne aducem aminte nici măcar  de ce se întîmplă în clipa naşterii, Atunci ne pierdem, probabil, prima memorie, Baţi cîmpii, dă-mi un sărut. înainte de această  delicată conversaţie şi de acest sărut, Marcal îşi exprimase vehement dorinţa să se mute în Centru înainte de naştere, Vei avea  cea mai bună asistenţă medicală pe care ţi-o poţi închipui, nu există nimic asemănător, nici pe departe nici pe aproape, atît în  medicină cît şi în chirurgie, De unde ştii, n-ai stat niciodată în spitalul Centrului, probabil că nici nu ai intrat acolo, Ştiu oameni  care au fost internaţi, un superior de-al meu a intrat aproape mort şi a ieşit ca nou, şi unii din afară bagă pile să fie primiţi, dar  normele sînt inflexibile, Vorbeşti de parcă n-ar muri nimeni în Centru, Se moare, evident, dar moartea se observă mai puţin, E un  avantaj, fără îndoială, O să vezi cînd vom fi acolo, O să văd că moartea se observă mai puţin, asta vrei să spui, Nu vorbeam de  moarte, Ba da, domnule, Nu-mi pasă de moarte, vorbeam de tine şi de copilul nostru, de spitalul unde o să-1 naşti, Dacă  numirea ta nu va întîrzia prea mult, Dacă în nouă luni nu mă promovează, nu mă mai promovează niciodată, Dă-mi un sărut,  domnule gardian intern, şi hai să dormim, Uite-ţi
 
sărutul, dar mai trebuie să vorbim despre ceva, Despre ce anume, De azi înainte vei lucra mai puţin în olărie şi, peste două trei  luni, vei renunţa de tot, Crezi că tatăl meu se poate descurca singur, mai ales dacă Centrul va comanda păpuşile, Vom angaja pe  cineva să-1 ajute, Ştii bine că e zadarnic, nu vrea nimeni să lucreze la olărie, Dar în starea ta, In starea mea, ce, mama a lucrat  tot timpul cît a fost gravidă cu mine, De unde ştii, îmi aduc aminte. Rîseră amîndoi. Marta propuse, Deocamdată să nu-i spunem  nimic lui tata, el va fi încîntat, dar mai bine să nu-i spunem, De ce, Nu ştiu, are prea multe pe cap, Olăria, Nu numai olăria,  Centrul, Şi Centrul, comanda care va veni sau nu, vasele pe care trebuie să le ia înapoi, dar mai sînt şi altele, povestea unui  urcior căruia i-a căzut toarta, de exemplu, o să-ţi povestesc mai tîrziu. Marta adormi prima. Marcal nu mai era la fel de speriat,  acum ştia mai mult sau mai puţin pe ce cale o va lua după naşterea copilului şi, după aproape o jumătate de oră, cînd somnul îl  atinse cu degete de fum, se lăsă purtat cu spiritul în pace, fără rezistenţă. Ultimul lui gînd conştient a fost întrebarea dacă Marta a  vorbit într-adevăr de toarta unui urcior, Ce prostie, probabil că visez, îşi spuse. El a dormit cel mai puţin, dar s-a trezit primul.  Lumina zorilor se strecura prin crăpăturile obloanelor. Vei avea un fiu, îşi spuse, şi repetă, un fiu, un fiu, un fiu. Imediat, împins de  o curiozitate fără dorinţă, aproape inocentă, dacă mai există inocenţă în acest loc al lumii numit pat, ridică păturile ca să  privească trupul Martei. Era întoarsă spre el, cu genunchii uşor îndoiţi. Partea inferioară a cămăşii de noapte i se răsucise pînă la  brîu, albeaţa pîntecelui abia se putea

distinge în penumbră, dispărîna complet în zona întunecată a pubisului. Marcal lăsă să cadă cuverturile şi înţelese că momentul  mîngîierilor încă nu plecase, rămăsese în cameră, neclintit toată noaptea şi era tot acolo, aşteptînd. Probabil atinsă de aerul rece  care se mişcase odată cu cearşafurile, Marta suspină şi îşi schimbă poziţia. Ca o pasăre pipăind delicat locul primului ei cuib,  mîna stingă a lui Marcal, uşoară, îi atinse pîntecele. Marta deschise ochii şi zîmbi, apoi spuse glumind, Bună ziua, domnule tată,  dar expresia ei se schimbă brusc, îşi dăduse seama că nu erau singuri în cameră. Momentul mîngîierilor se insinuase între ei,  intrase sub cearşafuri, nu ştia să spună explicit ce dorea, dar i-au făcut pe plac.
Cipriano Algor deja ieşise din casă. Dormise prost întrebîndu-se dacă azi va primi răspunsul şefului departamentului de achiziţii,  şi cum va fi, pozitiv sau negativ, reticent, îl va amîna, însă ce i-a alungat complet somnul timp de cîteva ore a fost o idee care i-a  răsărit în minte pe la miezul nopţii şi care, ca toate cele care ne asaltează în ceasurile moarte ale insomniei, i se păru  extraordinară, magnifică şi, în cazul de faţă, o adevărată lovitură a unui talent de negociere demn de toată lauda. Trezindu-se  după cele două ore de somn agitat, cît reuşise trupul lui disperat să sustragă propriei extenuări, pricepu că ideea, de fapt, nu  făcea doi bani, era mai prudent să nu-şi facă iluzii privind natura şi caracterul celor care deţin puterea, orice ordin venit de la cei  învestiţi cu o autoritate peste cea obişnuită trebuie considerat ca un dictat al destinului care nu poate fi refuzat. Căci, dacă  simplitatea este o virtute, nu există nici o idee mai virtuoasă ca asta, aşa cum se va
 
constata imediat, Domnule şef de departament, ar zice Cipriano Algor, am reflectat la ce mi-aţi spus, că am două săptămîni  pentru a retrage vasele care ocupă spaţiu în magazie, pe moment nu mi-am dat seama, probabil din cauza emoţiei pe care am  simţit-o înţelegînd că există o vagă speranţă de a fi în continuare furnizorul Centrului, dar apoi am început să meditez, să cuget, şi  mi-am dat seama că nu e uşor, ba e de-a dreptul imposibil, să îndeplinesc în acelaşi timp două sarcini, adică, să iau vasele şi să  fac păpuşile, da, ştiu bine că încă n-aţi spus că le veţi comanda, dar, presupunînd c-o veţi face, m-am gîndit, din simplu spirit de  prevedere, să vă propun o alternativă, să-mi lăsaţi liberă prima săptămînă ca să pot avansa cu lucrul la păpuşi, să retrag jumătate  din vase a doua săptămînă, să mă întorc la păpuşi într-a treia şi să termin transportatul vaselor într-a patra, ştiu, ştiu, nu e cazul  să-mi spuneţi, nu mă prefac că nu mai există altă opţiune, de a începe cu vasele în prima săptămînă, şi apoi să schimb, după  secvenţa păpuşi, vase, păpuşi, dar cred că, în acest caz particular, ar trebui luaţi în considerare factorii psihologici, toată lumea  ştie că starea de spirit a creatorului nu seamănă cu a distrugătorului, dacă aş putea începe cu păpuşile, adică prin creaţie, şi, în  plus, cu o excelentă dispoziţie sufletească, aş accepta cu mai mult curaj anevoioasa sarcină de a distruge roadele propriei mele  munci, să nu mai am cui le vinde e ca şi cum le-aş distruge, şi mai rău dacă nu găsesc pe nimeni să le vrea, chiar date de  pomană. Acest discurs, care, la trei noaptea, îi părea autorului lui de o logică imbatabilă, deveni absurd odată cu prima rază de  lumină şi de-a dreptul ridicol în

lumina denunţătoare a soarelui. în sfîrşit, ce trebuie să se întîmple se va întîmpla, îi spuse olarul cîinelui Găsit, n-o sta diavolul  mereu pitit după uşă. Din cauza evidentei diferenţe de concepte şi a vocabularului distinct al fiecăruia, Găsit nu putea nici măcar  aspira la o simplă înţelegere preliminară a ceea ce voia stăpînul să-i comunice, şi, într-un anume sens, era mai bine, pentru că o  condiţie indispensabilă pentru a trece la următorul grad de înţelegere ar fi să-1 întrebe ce înseamnă diavolul, figură, entitate sau  personaj, presupunem, absentă din lumea spirituală canină de la bun început, şi e clar că, punînd o întrebare din astea, discuţia ar  fi nesfîrşită. Odată cu apariţia Martei şi a lui Marcal, neobişnuit de bine dispuşi, de parcă noaptea trecută le dăruise mai mult  decît obişnuita revărsare a dorinţelor acumulate în timpul celor zece zile de despărţire, Cipriano Algor îşi alungă ultimele urme de  indispoziţie şi, imediat, datorită căilor mentale uşor de desenat pentru cine cunoaşte premisa şi concluzia, se pomeni gîndindu-se  la Isaura Estudiosa, la ea ca persoană, dar şi la numele pe care-1 poartă, de ce se numeşte Estudiosa, numele soţului, cînd el e  mort, Cu prima ocazie, se gîndi olarul, să nu uit s-o întreb care e numele ei de familie, numele ei propriu, al ei personal, cel de  obîrşie, de familie. Absorbit de grava decizie pe care o luase, diligentă dintre cele mai temerare pe teritoriul rezervat al numelui,  căci nu e prima oară cînd o poveste de dragoste începe, pentru a nu da decît un exemplu, prin fatala curiozitate, Ce nume porţi,  a întrebat ea, Cipriano Algor nu observă imediat că Marcal şi cîinele se împrieteniseră şi se jucau ca nişte vechi amici care nu  s-au văzut de mult, Era uniforma,
 
spunea ginerele, şi Marta repeta, Era uniforma. Olarul îi privi cu mirare, de parcă toate lucrurile din lume şi-ar fi schimbat brusc  sensul, poate pentru că se gîndise la vecina Isaura mai mult pentru numele pe care-1 purta decît pentru femeia care era,  într-adevăr nu e obişnuit, nici măcar în gîndurile distrate, să înlocuieşti ceva prin altceva, doar dacă n-o fi consecinţa faptului că a  trăit mult, poate că există lucruri pe care începem să le înţelegem doar cînd ajungem acolo, Ajungem acolo, Unde, La bătrîneţe.  Cipriano Algor se îndreptă spre cuptor, murmura o cantilenă fără sens, Marta, Marcal, Isaura, Găsit, apoi schim-bînd ordinea,  Marcal, Isaura, Găsit, Marta şi iar, Isaura, Marta, Găsit, Marcal, şi iar, Găsit, Marcal, Marta, Isaura, în sfîrşit, adăugă propriul  lui nume, Cipriano, Cipriano, Cipriano, îl repetă pînă pierdu şirul, pînă cînd simţi că ameţeala îl azvîrlea în afara propriei  persoane, pînă cînd încetă să mai înţeleagă ce spunea, atunci pronunţă cuvîntul cuptor, cuvîntul şopron, cuvîntul lut, cuvîntul dud,  cuvîntul arie, cuvîntul felinar, cuvîntul pămînt, cuvîntul lemn, cuvîntul uşă, cuvîntul pat, cuvîntul cimitir, cuvîntul toartă, cuvîntul  urcior, cuvîntul furgonetă, cuvîntul apă, cuvîntul olărie, cuvîntul iarbă, cuvîntul casă, cuvîntul foc, cuvîntul cîine, cuvîntul femeie,  cuvîntul bărbat, cuvîntul, cuvîntul, şi toate lucrurile din lume, numite şi nenumite, cunoscute şi secrete, vizibile şi invizibile, precum  un stol de păsări care a obosit să zboare şi coboară din nori, se aşezară unul cîte unul la locurile lor, umplînd absenţele şi  reordonînd sensurile. Cipriano Algor se aşeză pe banca veche de piatră pe care bunicul o pusese lîngă cuptor, îşi sprijini coatele  pe genunchi, bărbia

în palmele împreunate şi desfăcute, nu privea casa nici olăria, nici cîmpurile care se întindeau dincolo de şosea, nici acoperişurile  satului la dreapta lui, se uita la pămîntul semănat cu minuscule fragmente de ceramică, la ţărîna albicioasă şi grunjoasă de  dedesubt, la furnica rătăcită care ridica cu mandibulele-i puternice un spic de două ori mai mare decît ea, la forma unei pietre de  unde pîndea capul delicat al unei şopîrle, ca de îndată să dispară. N-avea nici gînduri, nici senzaţii, era doar cea mai mare dintre  bucăţile de lut, un bulgăre uscat pe care o uşoară apăsare a degetelor ar fi de ajuns s-o facă fărîme, un grăunte căzut din spic şi  purtat de hazardul unei furnici, o piatră unde din cînd în cînd se adăpostea o fiinţă vie, un scarabeu, sau o şopîrlă, sau o iluzie.  Găsit păru că răsare de nicăieri, nu e aici şi deodată este, îşi puse brusc labele pe genunchii stăpînului, stricîndu-i postura de  contemplator al vanităţilor lumii care-şi pierde timpul, sau crede că-1 cîştigă, punînd întrebări furnicilor, scarabeilor şi şopîrlelor.  Cipriano Algor îl mîngîie pe cap şi puse altă întrebare, Ce vrei, dar Găsit n-a răspuns, doar gîfîia şi căsca botul de parcă ar fi  zîmbit la nerozia întrebării. Atunci auzi glasul lui Marcal chemîndu-1, Tată, vino, micul dejun e gata. Ginerele făcea pentru prima  dată aşa ceva, ceva neobişnuit trebuie că se întîmplă în casa şi în viaţa celor doi, dar el nu reuşea să ghicească, îşi imagină fiica  spunînd, Cheamă-1 tu, sau, lucru şi mai ieşit din comun, Marcal luîndu-i-o înainte, îl chem eu, o explicaţie există, fără îndoială.  Se ridică de pe bancă, mai mîngîie o dată cîinele pe cap, şi plecară, Cipriano Algor nu observă că furnica nu va mai călca  niciodată pe drumul care
 
o ducea la furnicar, încă îşi ţine spicul strîns vitejeşte între mandibule, dar călătoria ei s-a sfîrşit acolo, de vină a fost ţopăiala lui  Găsit, care nu se uită unde-şi pune labele.
In timpul mesei, parcă răspunzînd unei întrebări, Marcal îl informă că le telefonase părinţilor ca să le spună că o treabă urgentă îl  împiedica să ia prînzul cu ei, iar Marta îşi dădu cu părerea că n-ar trebui să înceapă azi să care vasele, Aşa ne-am petrece ziua  împreună, e de presupus că, în două săptămîni, o diferenţă de o zi nu va fi prea gravă, Cipriano Algor făcu observaţia că şi el se  gîndise la asta, mai ales din pricina şefului de departament care ar putea oricînd telefona, Şi trebuie să fiu acasă pentru a-i putea  răspunde. Marta şi Marcal se uitară cu îndoială unul la celălalt, iar el spuse prudent, Dacă aş fi în locul dumitale, ştiind cum  funcţionează Centrul, n-aş fi atît de încrezător, Aminteşte-ţi că el însuşi a admis posibilitatea de a-mi răspunde astăzi, Chiar şi în  acest caz, ar fi putut fi doar vorbe în vînt, din cele pe care le spui fără să le dai prea multă importanţă, Nu e vorba de încredere,  cînd puterea de a decide e în mîinile altora, cînd nu le poţi influenţa judecata, nu-ţi rămîne decît să aştepţi. N-au avut mult de  aşteptat, telefonul a sunat în timp ce Marta strîngea masa. Cipriano Algor se precipită, apucă receptorul cu o mînă tremurătoare,  spuse, Olăria Algor, la celălalt capăt al firului, o femeie, secretară sau telefonistă, întrebă, Sînteţi domnul Algor, Da, eu sînt, Un  moment, vi-1 dau pe domnul şef de departament, timp de un nesfîrşit minut, olarul trebui să asculte muzica de viori care umplea  cu o maniacă insistenţă aceste aşteptări, îşi privi fiica, dar n-o vedea,

ginerele, dar ca şi cum n-ar fi fost acolo, pe neaşteptate muzica încetă, se stabilise legătura, Bună ziua, domnule Algor, spuse  şeful departamentului de achiziţii, Bună ziua, domnule, chiar acum îi spuneam fiicei şi ginerelui meu că, dacă mi-aţi promis, cu  siguranţă veţi suna astăzi, Despre promisiunile îndeplinite trebuie vorbit mult ca să uităm de cele neîndeplinite, Aşa e, domnule,  V-am studiat propunerea, am luat în considerare diverşi factori, atît pozitivi cît şi negativi, Mă scuzaţi că vă întrerup, cred că  v-am auzit vorbind de factori negativi, Nu negativi în sensul riguros al termenului, aş spune mai curînd factori care, fiind în  principiu neutri, ar putea să reprezinte o influenţă negativă, Mi-e destul de greu să înţeleg, dacă nu vă supăraţi, Mă refer la faptul  că olăria dumneavoastră nu are nici un fel de experienţă cunoscută în fabricarea produselor pe care le propuneţi, E adevărat,  domnule, dar şi eu şi fiica mea ne pricepem la modelat şi, pot spune fără vanitate, sîntem buni la asta, şi dacă e adevărat că n-am  făcut niciodată o producţie industrială, asta s-a întîmplat pentru că ne-am orientat de la bun început spre producţia de vase,  înţeleg, dar, în aceste condiţii, n-a fost uşor să vă susţin propunerea, Adică, dacă-mi permiteţi întrebarea şi interpretarea, aţi  susţinut-o, Da, am susţinut-o, Şi hotărîrea, Hotărîrea e pozitivă pentru o primă fază, Ah, mulţumesc, domnule, dar trebuie să vă  rog să-mi explicaţi ce e cu prima fază, Adică vom face o comandă experimentală de două sute de figuri din fiecare model, iar  posibilitatea unor noi comenzi va depinde evident de modul cum primesc clienţii produsul, Nu ştiu cum v-aş putea mulţumi,  Pentru Centru, domnule Algor, mulţumirea stă
 în satisfacerea clienţilor noştri, dacă ei sînt mulţumiţi, adică cumpără şi continuă să cumpere, şi noi vom cumpăra, vedeţi ce s-a  întîmplat cu vasele dumneavoastră, nu-i mai interesează şi, cum produsul, spre deosebire de ce s-a întîmplat în alte cazuri, nu  merita efortul şi cheltuiala de a-i convinge că greşesc, am pus capăt relaţiei noastre comerciale, e foarte simplu, cum vedeţi, Da,  domnule, e foarte simplu, să sperăm că păpuşile de acum nu vor avea aceeaşi soartă, O s-o aibă mai devreme sau mai tîrziu, ca  totul în viaţă, ce nu mai foloseşte se aruncă, Inclusiv oamenii, Exact, inclusiv oamenii, chiar eu voi fi azvîrlit afară cînd nu voi mai  fi de folos, Dar dumneavoastră sînteţi şef, Sînt şef, e adevărat, dar numai pentru cei de sub mine, deasupra mea sînt alţi  judecători, Centrul nu e un tribunal, Vă înşelaţi, e un tribunal, şi nu ştiu altul mai implacabil, De fapt, domnule, nu ştiu de ce vă  irosiţi preţiosul timp vorbind despre aceste subiecte cu un olar neînsemnat, Bag de seamă că repetaţi lucruri pe care vi le-am  spus eu ieri, Cred că e adevărat, mai mult sau mai puţin, Motivul e că anumite lucruri nu se pot spune decît celor de mai jos, Şi  eu sînt mai jos, Nu eu v-am pus acolo, dar acolo sînteţi, Mai am încă cel puţin această utilitate, dar, veţi progresa în carieră, cum  sînt sigur că se va întîmpla, şi mult mai mulţi se vor afla sub dumneavoastră, Dacă se va întîmpla aşa, domnule Cipriano Algor,  veţi deveni invizibil pentru mine, Cum aţi spus adineauri, aşa e viaţa, Aşa e viaţa, dar deocamdată eu sînt cel care va semna  comanda, Domnule, mai am o problemă de supus judecăţii dumneavoastră, Ce problemă, E vorba de retragerea vaselor, Deja  s-a hotărît,

v-am dat un termen de cincisprezece zile, Intre timp mi-a venit o idee, Ce idee, Cum este în interesul nostru şi al Centrului să  grăbim cit mai mult comanda, ne-ar fi de mare ajutor dacă am putea să alternăm, Să alternaţi, Vreau să spun, o săptămînă  pentru a lua vasele, alta pentru a lucra la statuete, şi tot aşa succesiv, Dar asta ar însemna că v-ar trebui o lună ca să-mi eliberaţi  magazia, în loc de cincisprezece zile, Da, totuşi am cîştiga timp pentru a înainta cu lucrul, Aţi spus o săptămînă vasele, alta  statuetele, Da, domnule, S-o facem atunci altfel, prima săptămînă pentru statuete, următoarea pentru vase, în fond, e o chestiune  de psihologie aplicată, construcţia a fost întotdeauna mai stimulatoare decît distrugerea, N-aş fi îndrăznit să vă cer aşa de mult,  domnule, sînteţi foarte amabil, Nu sînt amabil, sînt practic, îi tăie vorba şeful departamentului de achiziţii, Poate că şi amabilitatea  este o chestiune de practică, murmură Cipriano Algor, Repetaţi, n-am înţeles prea bine, Nu contează, domnule, nu e important,  Oricum ar fi, repetaţi, Am spus că şi amabilitatea este poate o chestiune de practică, E o opinie de olar, Da, domnule, dar nu toţi  olarii ar avea-o, Olarii sînt pe ducă, domnule Algor, Şi opiniile de acest gen. Şeful departamentului nu răspunse imediat, s-o fi  gîndind dacă merită să se mai distreze cu acest soi de joc de-a şoarecele şi pisica, însă poziţia sa pe harta organică a Centrului îi  aminti că configuraţiile ierarhice se definesc şi se menţin pentru a fi scrupulos respectate, şi niciodată depăşite sau pervertite, fără  să uităm că a trata inferiorii sau subalternii cu excesivă încredere a dus întotdeauna la minarea respectului şi la instaurarea
 
permisivităţii, sau, pentru a folosi cuvinte mai explicite, fără ambiguitate, la insubordonare, indisciplină şi anarhie. Marta, care de  cîteva clipe se străduia să-i atragă atenţia tatălui ei fără să reuşească, atît era de absorbit de disputa verbală, mîzgălise rapid pe o  hîrtie două întrebări cu litere de tipar şi acum i le punea sub nas, Care, Cîte. Citindu-le, Cipriano Algor îşi duse mîna liberă la  cap, neatenţia lui nu avea scuză, multă conversaţie de dragul conversaţiei, multe argumente şi contraargumente, dar, din ce-1  interesa cu adevărat, ştia doar o parte şi numai pentru că îi spusese şeful departamentului de achiziţii, şi anume că fiecare dintre  statuetele comandate vor fi două sute la număr. Tăcerea a durat mai puţin decît am crede, însă din nou trebuie să ne amintim că,  într-o clipă de tăcere, chiar mai scurtă decît aceasta, se pot întîmpla multe lucruri, şi cînd, ca în cazul de faţă, e necesar să le  enumerăm, să le descriem, să le explicăm pentru a reuşi să înţelegem ceva din sensul pe care-1 au fiecare şi toate laolaltă,  imediat apare cineva şi ne contrazice spunînd că e imposibil, lumea nu încape în gaura acului, cînd adevărul e că universul a  încăput într-o gaură de ac, şi în ea ar încăpea chiar două universuri. Totuşi, pe un ton circumspect, pentru ca deşteptarea  dragonului adormit să nu fie prea bruscă, e timpul ca Cipriano Algor să murmure, Domnule, e timpul şi ca şeful departamentului  de achiziţii să pună punct unei discuţii pe care mîine, din motivele expuse mai sus, ar putea s-o regrete şi să dorească să nu se fi  întîmplat, Bine, ne-am înţeles, puteţi trece la treabă, mîine expediez comanda, moment în care olarul spuse că mai e un amănunt  de rezolvat, Ce amănunt, Care sînt

ele, domnule, Care sînt ele, aţi vorbit de un detaliu, nu de mai multe, Ce păpuşi comandaţi dintre cele şase, asta mai trebuie să  aflu, Toate, răspunse şeful departamentului de achiziţii, Toate, repetă stupefiat Cipriano Algor, celălalt însă nu-1 mai auzi,  închisese. Năucit, olarul îşi privi fiica, apoi ginerele, N-am sperat niciodată, am auzit şi nu-mi vine să cred, a spus că va comanda  două sute din fiecare, Din toate şase, întrebă Marta, Cred că da, asta a spus, toate. Marta alergă spre tatăl ei şi-1 îmbrăţişa cu  putere, fără o vorbă. Marcal se apropie şi el de socru, Uneori lucrurile merg prost, dar uneori vine o zi numai cu veşti bune.  Dacă Cipriano Algor ar fi fost doar un strop mai interesat de ceea ce spuneau ceilalţi, dacă nu l-ar fi năucit bucuria că are  asigurată munca, ar dori desigur să afle ce alte veşti bune a mai adus această zi. De altfel, pactul tăcerii stabilit numai de cîteva  ore între viitorii părinţi aproape c-a fost încălcat atunci, Martei îi stătea pe limbă să spună Tată, am impresia că sînt gravidă, dar  şi-a luat seama şi a reuşit să-şi înghită cuvintele. Marcal n-a observat, neclintit în angajamentul luat, nici Cipriano, neatins de nici  o bănuială. De altfel, o astfel de revelaţie ar fi putut s-o aibă numai cineva care nu numai că ştie să citească pe buze, abilitate  relativ obişnuită, dar e şi în stare să prevadă ce vor pronunţa ele cînd gura abia a început să se deschidă. La fel de rară este  această înzestrare magică precum cealaltă, de care am vorbit altundeva, a vederii înăuntrul trupului prin sacul de piele care-1  învăluie. In ciuda seducătoarei profunzimi a ambelor teme, propice celor mai suculente reflecţii, trebuie să le abandonăm pentru a  asculta ce spune Marta, Tată, făcînd
 
socoteala, şase ori două sute fac o mie două sute, va trebui să predăm o mie două sute de păpuşi, e multă muncă pentru doi  oameni şi foarte puţin timp. Numărul exagerat de mare făcu să pălească cealaltă veste bună a zilei, probabilitatea că Marcal şi  Marta vor avea un copil, considerată sigură, îşi pierdu deodată din forţă, redeveni simpla posibilitate din fiecare zi, efectul  ocazional sau intenţionat al uniunii sexuale, pe căile pe care le numim naturale şi fără precauţii, între un bărbat şi o femeie.  Gardianul intern spuse, pe jumătate serios, pe jumătate glumeţ, Prevăd că de acum înainte voi dispărea din peisaj, sper cel puţin  să nu uitaţi că exist, Niciodată n-ai existat aşa de mult, răspunse Marta, iar Cipriano Algor îşi luă pentru o clipă gîndul de la cele  o mie două sute de păpuşi ca să se întrebe ce-o fi vrut ea să spună.

în cele din urmă mor şi cei care trăiesc în Centru, spuse Cipriano Algor, intrînd în casă cu cîinele după el după ce-şi dusese  ginerele la slujbă, Presupun că nimeni nu şi-a imaginat vreodată contrariul, răspunse Marta, ştim cu toţii că ei îşi au înăuntru  propriul lor cimitir, Cimitirul nu se vede de pe stradă, însă fumul da, Care fum, De la crematoriu, Centrul nu are crematoriu, N-a  avut, dar acum are, Cine ţi-a spus, Marcal, cînd am ajuns pe bulevard, am văzut fum ieşind din acoperiş, era ceva de care se  vorbea şi a ieşit bine, Marcal spune că începuseră să aibă probleme cu spaţiul, Pe mine mă miră fumul, eram aproape sigur că  tehnologia actuală 1-a eliminat, Poate fac experienţe şi ard alte lucruri, vechituri care nu mai sînt la modă, ca farfuriile noastre,  Nu te mai gîndi la farfurii, avem multă treabă, Am venit cît de repede am putut, doar l-am lăsat pe Marcal în faţa uşii şi m-am  întors, răspunse Cipriano Algor. Omisese micul ocol care i-a permis să treacă prin faţa casei Isaurei Estudiosa şi nu-şi dădea  seama că vorbele lui sunau a justificare improvizată, sau îşi dădea seama, dar nu reuşea s-o evite. De fapt, îi lipsise curajul să  oprească furgoneta şi să bată la uşa văduvei lui Joaquim Estudioso, dar n-a fost singurul motiv pentru care, pentru a folosi o  expresie cam aspră, se arătase laş, se temuse mai ales că va deveni ridicol pome-nindu-se în faţa femeii fără să ştie ce să-i  spună, şi,  în  disperare  de  cauză,  întrebînd-o despre
urcior. O importantă întrebare va rămîne pe veci nelămurită, dacă, intrînd să schimbe două vorbe cu Isaura Estudiosa, Cipriano  Algor i-ar fi povestit despre morţi, fum şi crematorii, sau dacă, dimpotrivă, plăcerea conversaţiei i-ar fi adus în minte vreo temă  mai plăcută, precum revenirea rîndu-nelelor sau bogăţia de flori care a răsărit pe cîmpuri. Marta înşiră pe masa din bucătărie  cele şase desene din ultima fază pregătitoare, în ordine, măscăriciul, bufonul, infirmiera, eschimosul, mandarinul, asirianul cu  barbă, asemănătoare celor supuse judecăţii şefului departamentului de achiziţii, cu o deosebire sau două de detaliu, însă  neînsemnate, nu sînt suficiente pentru a le considera versiuni diferite ale aceleiaşi propuneri, Marta trase un scaun pentru tatăl ei,  dar el rămase în picioare. îşi rezemase mîinile pe masă, privea figurile una după alta, în sfîrşit spuse, E păcat că nu avem şi  perspectiva din profil, De ce, Ne-am face o idee mai precisă despre modul cum ar trebui să le modelăm, Ideea mea,  aminteşte-ţi, era să le modelăm goale şi apoi să le îmbrăcăm, Nu cred că e o idee bună, De ce, Uiţi că sînt o mie două sute, Da,  ştiu foarte bine, sînt o mie două sute, A modela o mie două sute de statuete goale şi apoi a le îmbrăca una cîte una înseamnă o  muncă dublă, le-am face şi le-am reface, Ai dreptate, ce prostie că nu m-am gîndit, Că veni vorba, şi eu am fost la fel de prost,  am crezut că Centrul va alege numai trei sau patru păpuşi, şi nu ne-a trecut prin cap că prima comandă va fi aşa de mare,  Vasăzică, n-avem decît o soluţie, spuse Marta Exact, Modelăm cele şase păpuşi care vor servi pentru mulaje, le coacem, şi apoi  hotărîm dacă vom lucra cu barbotină sau cu lut, Mi se pare că
 
pentru barbotină nu avem destulă experienţă, ştim teoretic cum se face dar nu ajunge, aici am lucrat mereu cu lut, spuse Cipriano  Algor, Atunci cu lut să fie, Cît despre cofraje, le comandăm unui tîmplar, Dar mai întîi trebuie să le desenăm din profil, spuse  Marta, şi din spate, bineînţeles, Va trebui să inventezi, Nu e greu, cîteva linii simple ca să ne ghidăm pentru modelaj. Erau doi  generali paşnici studiind harta operaţiunilor, elaborînd strategia şi tactica, calculînd costurile, evaluînd sacrificiile. Duşmanii care  trebuie supuşi sînt aceste şase păpuşi, pe jumătate serioase, pe jumătate groteşti, făcute din hîrtie colorată, vor trebui forţate să  se predea folosind armele lutului şi apei, lemnului şi ghipsului, vopselelor şi focului, şi prin mîngîierea neobosită a mîinilor, care nu  sînt necesare numai pentru a iubi. Atunci Cipriano Algor spuse, Trebuie să fim atenţi să facem mulajul doar din două bucăţi,  dacă ar fi trei ne-am complica munca, Cred că două vor ajunge, păpuşile sînt simple, doar faţa şi spatele, şi gata, nici nu vreau  să-mi închipui ce dificultăţi am fi avut dacă alegeam halebardierul sau spadasinul, săpătorul sau flautistul, ori lăncierul pe cal, ori  muşchetarul cu pene la pălărie, spuse Marta, Sau scheletul cu aripi şi coasă, sau sfînta treime, spuse Cipriano Algor, Avea aripi,  La care te referi, La schelet, Avea, deşi nu înţeleg de ce naiba l-au reprezentat cu aripi dacă e peste tot, pînă şi în Centru, cum  am văzut de dimineaţă, Presupun că e de pe vremea dumitale, observă Marta, zicala că cel care vorbeşte de barcă vrea să se  îmbarce, Nu e de pe vremea mea, e de pe vremea străbunicului tău, care n-a văzut marea niciodată, nepotul vorbeşte atît de  mult despre barcă pentru că nu
vrea să uite că nu vrea să se urce în ea, Pace, tată, Nu văd steagul alb, Iată-1, spuse Marta şi-1 sărută. Cipriano Algor adună  desenele, planul de bătălie era gata, mai trebuia să sufle în corn şi să dea ordinul de atac, La luptă, la treabă, dar, în ultima clipă,  observă că lipsea un cui din potcoava calului statului-major, or, soarta războiului va atîrna poate de acest cal, de această  potcoavă şi de acest cui, se ştie că bidiviul şchiop nu duce mesaje, sau, dacă le duce, riscă să le piardă pe drum. Mai e o  problemă şi sper să fie ultima, spuse Cipriano Algor, La ce te-ai gîndit acum, La mulaje, Am vorbi*-fk\ mulaje, Am vorbit de  matriţele mulajelor, doar de matriţe, ele trebuie păstrate, dar e vorba de mulajele pe care le folosim, nu putem modela două sute  de păpuşi cu un singur mulaj, nu rezistă, am începe cu un măscărici fără barbă şi am termina cu o infirmieră bărboasă. Marta îşi  întorsese ochii la primele cuvinte, simţea că i se urcă sîngele în obraz şi că nu-1 putea trimite înapoi în venele şi arterele  protectoare, acolo unde ruşinea şi pudoarea devin fireşti şi simple, vina o purta cuvîntul acela, matriţă, şi altele înrudite, mamă,  maternitate, matern, vina o purta tăcerea ei, Deocamdată n-am să vorbesc cu tata despre asta, spusese, iar acum nu mai putea  să tacă, e adevărat că o întîrziere de două sau trei zile, dacă o numărăm şi pe cea de azi, e o nimica toată pentru majoritatea  femeilor, dar organismul ei fusese mereu exact, matematic, regulat, o pendulă biologică, ca să spunem aşa, dacă ar fi avut cea  mai mică îndoială nu l-ar fi pus la curent pe Marcal, şi acum ce să facă, tatăl ei aşteaptă un răspuns, tatăl ei o priveşte mirat, nici  măcar n-a zîmbit la gluma cu infirmiera
 
bărboasă, pur şi simplu nu 1-a auzit, De ce-ai roşit, e imposibil să răspundă că nu e adevărat, că n-a roşit, în curînd, da, va  putea s-o spună, pentru că brusc va păli, de acest sînge denunţător cu modurile lui opuse de a acuza nu se poate apăra decît  printr-o confesiune completă, Tată, cred că sînt gravidă, spuse şi îşi plecă privirea. Sprîncenele lui Cipriano Algor se ridicară  brusc, chipul lui îşi schimbă expresia, de la mirare la o perplexitate surprinsă, apoi confuzia, păru să caute cele mai potrivite  cuvinte în această situaţie, dar n-a găsit decît, De ce mi-o spui acum, de ce mi-o spui aşa, evident că ea n-a răspuns Mi-am adus  acum aminte, ajunge cu prefăcătoria, Pentru c-ai pronunţat cuvîntul matriţă, Chiar am folosit acest cuvînt, Da, cînd ai vorbit de  mulaje, Ai dreptate, îmi aduc aminte. Dialogul aluneca rapid spre absurd, devenise comic, Marta simţea o poftă nebună să rîdă,  dar, pe neaşteptate, izbucni în lacrimi, culorile îi reveniră în obraji, nu e neobişnuit ca stările opuse, contradictorii, să se manifeste  la fel, Cred că da, tată, cred că sînt gravidă, Dar nu ştii sigur, Ba da, ştiu sigur, Atunci de ce spui cred, Ştiu şi eu, tulburare,  nervozitate, se întîmplă pentru prima dată, Marcal ştie, l-am spus cînd a fost. aici, De aceea vă purtaţi altfel ca de obicei ieri  dimineaţă, Ce idee, ţi s-a părut, eram la fel ca întotdeauna, Dacă-ţi închipui că mama ta şi cu mine eram ca întotdeauna de ziua  ta, Bineînţeles că nu, iartă-mă. întrebarea la care Marta se aştepta de la începutul discuţiei veni, Şi de ce nu mi-ai spus pînă  acum, Ai destule griji, tată, Ţi se pare că sînt îngrijorat, acum că am aflat, întrebă Cipriano Algor, Dar nu pari nici prea mulţumit,  observă Marta, încercînd să evite

fatalitatea, Sînt mulţumit în suflet, chiar foarte mulţumit, dar sper că nu te aştepţi să mă pun pe dansat, nu sînt genul, Te-am  supărat, Da, m-ai supărat, dacă nu spuneam cuvîntul acela, matriţă, cit timp aş fi continuat să ignor că fiica mea c gravidă, cît  timp m-aş fi uitat la tine fără să ştiu, Tată, te rog, Probabil pînă cînd s-ar fi observat, pînă cînd ai fi început să ai greţuri, şi eu  te-aş fi întrebat eşti-bolnavă-te-doare-burta, şi tu mi-ai fi răspuns ce-prostie-tată-sînt-gravidă-am-uitat-să-ţi-spun, Tată, te rog,  repetă Marta plîngînd, azi n-ar trebui să fie o zi de lacrimi, Ai dreptate, sînt egoist, Nu e asta, Sînt egoist, dar, oricît mă  străduiesc, nu reuşesc să înţeleg de ce nu mi-ai spus, ai vorbit de griji, grijile mele sînt şi ale tale, olăria, vasele, păpuşile, viitorul,  cine împărtăşeşte un lucru împărtăşeşte totul. Marta îşi trecu rapid degetele peste obrajii uzi, Am avut un motiv, dar a fost o  copilărie, mi-am imaginat sentimente care probabil nu există, şi, dacă există, nu trebuie să mă bag unde nu-mi fierbe oala, Ce  poveste mai e şi asta, ce vrei să spui, întrebă Cipriano Algor, dar tonul vocii i se schimbase, aluzia la nişte nedefinite sentimente  de a căror existenţă Marta ba se îndoia, ba credea în ele, îl tulburase, Mă refer la Isaura Estudiosa, rosti Marta de parcă s-ar fi  aruncat într-o baie cu apă rece, Poftim, exclamă tatăl, M-am gîndit că, dacă eşti interesat de ea, cum mi s-a părut uneori, şi-ţi  spun că eşti pe cale să ai un nepot, ai putea, îmi dau seama că scrupulele mele sînt absurde, dar n-am reuşit să le evit, Ce-aş  putea, Nu ştiu, ţi-aş aduce aminte, te-aş face să te simţi prost, Adică imbecil şi ridicol, Sînt vorbele tale, nu ale mele, Cu alte  cuvinte, bătfînul văduv care face pe cocoşul, aruncînd
 
ocheade tandre unei văduve ca şi el, dar din cele tinere, şi uite că vine fata moşului să-i dea de veste că va fi bunic, ca şi cum i-ar  zice lasă-te de jocuri, vremea ta a trecut, mulţumeşte-te să-ţi plimbi nepoţelul şi să mulţumeşti cerului că ai trăit atît, Oh, tată, E  foarte greu să mă convingi că nu e asta explicaţia pentru hotărîrea ta de a ţine secret ceva ce-ar fi trebuit să-mi spui imediat, Cel  puţin n-am avut intenţii rele, Asta ar mai fi lipsit, îmi cer iertare, murmură Marta, pierită, şi plînsul reveni, de nestăvilit. Tatăl o  mîngîie pe păr, spuse, Lasă, timpul e un maestru de ceremonii care ne aduce mereu acolo unde se cuvine să fim, avansăm, ne  oprim şi dăm înapoi la ordinele lui, greşeala noastră e că ne închipuim că-1 putem trage pe sfoară. Marta apucă mîna care se  retrăgea, o sărută, apăsînd-o cu putere pe buze, Iartă-mă, iartă-mă, repeta ea. Cipriano Algor vru s-o consoleze, dar cuvintele  rostite, Lasă, la urma urmei, nimic nu contează, cu siguranţă n-au fost cele mai adecvate intenţiei. Ieşi în curte amărît de  inevitabilul gînd că se arătase nedrept cu fiica lui şi, mai mult, conştient că-i mărturisise ceea ce refuzase să admită pînă astăzi, că  vremea lui de bărbat a ajuns la capăt, că, zilele astea, femeia numită Isaura Estudiosa nu fusese decît o fantezie a minţii lui, o  minciună voluntar acceptată, o ultimă născocire a spiritului lui pentru consolarea cărnii triste, un efect abuziv al palidei lumini  crepusculare, un suflu efemer care a trecut şi n-a lăsat urme, picătura minusculă de ploaie care a venit şi curînd s-a uscat. Cîinele  Găsit îşi dădu seama că din nou stăpînul nu era în cea mai bună dispoziţie, chiar ieri, cînd îl căutase la cuptor, se mirase de  expresia absentă a celui care considera
plăcut să se gîndească la lucruri greu de înţeles. Ii atinse mîna cu botul rece şi umed, cineva trebuie să-1 fi învăţat pe acest animal  primitiv să-şi ridice labele dinainte aşa cum fac mereu pînă la urmă cu atîta naturaleţe cîinii instruiţi în reguli sociale, de altfel, nu se  cunoaşte alt mod de a evita ca iubita mînă a stăpînului să fugă brusc de contact, ca dovadă că nu e totul rezolvat în relaţia dintre  fiinţele umane şi fiinţele canine, poate că umezeala şi răceala atingerii deşteaptă vechi spaime în partea cea mai arhaică a  creierului nostru, vîscozitatea de neşters a vreunui limax gigantic, îngheţata şi unduitoarea trecere a unui şarpe, răsuflarea glacială  a unei grote populate de fiinţe de pe lumea cealaltă. Astfel că Cipriano Algor îşi retrase într-adevăr mîna, deşi faptul că-i mîngîie  imediat capul lui Găsit, fiind evident o cerere de iertare, trebuie interpretat şi ca un semn că, într-o zi, poate va înceta să mai  reacţioneze aşa, presupunînd, bineînţeles, că timpul de viaţă în comun al celor doi va fi îndeajuns de îndelungat să preschimbe în  obicei contrar ceea ce încă se manifestă ca instinctivă repulsie. Cîinele Găsit n-are cum să înţeleagă aceste complicaţii, îşi  foloseşte botul aşa cum 1-a învăţat natura, este un gest mai sănătos autentic decît strîngerile de mînă umane, oricît de cordiale  ne-ar părea la vedere şi la atingere. Ce vrea să ştie cîinele Găsit e unde se va duce stăpînul cînd se va hotărî să iasă din  imobilitatea gînditoare în care-1 vede. Ca să-1 facă să înţeleagă că-i aşteaptă decizia, îl atinse din nou cu botul, şi cum Cipriano  Algor se îndreptă de îndată spre cuptor, spiritul animal care, oricît s-ar crede contrariul, e cel mai logic dintre toate spiritele din  lume, îl făcu pe Găsit să
 
tragă concluzia că, în viaţa oamenilor, o dată nu ajunge. în timp ce Cipriano Algor se aşeza greoi pe banca de piatră, cîinele se  apucă să adulmece pietroiul de sub care apăruse şopîrla, dar evidenta preocupare a stăpînului a fost mai puternică în sufletul lui  decît o vînătoare îndoielnică, de aceea curînd se întinse cît era de lung în faţa omului, pregătit pentru o interesantă conversaţie.  Primele cuvinte pe care le-a pronunţat olarul, S-a terminat, precise şi laconice ca o sentinţă fără comentarii, nu păreau să  promită dezvoltări ulterioare, dar, în cazuri din astea, cel mai productiv pentru un cîine a fost întotdeauna să păstreze tăcerea  pînă cînd stăpînii obosesc să tacă, cîinii ştiu foarte bine că natura umană e vorbăreaţă prin definiţie, imprudentă, indiscretă,  intrigantă, incapabilă să închidă gura şi s-o ţină închisă. In realitate, nu vom reuşi niciodată să ne imaginăm profunzimea abisală  pe care o atinge introspecţia unui animal cînd ne priveşte, ne închipuim că nu face decît să ne privească, şi nu ne dăm seama că  el doar dă impresia că ne priveşte, cînd adevărul e că ne-a văzut iar apoi a plecat, ne-a lăsat să ne agităm ca nişte idioţi la  suprafaţa fiinţei noastre, presărînd cu explicaţii false şi inutile lumea. Tăcerea cîinelui şi faimoasa tăcere a universului la care  altădată s-a făcut o teologică referinţă, părînd imposibil de comparat, fiind atît de disproporţionate dimensiunile lor materiale şi  obiective, sînt, în fond, egale ca densitate şi greutate specifică cu două lacrimi, deosebirea constă numai în durerea care le-a  făcut să ţîşnească, să alunece şi să cadă. S-a terminat, repetă Cipriano Algor, şi Găsit nici măcar nu clipi, ştia prea bine că ce se  terminase nu era vînzarea farfuriilor către Centru,
 
poveste acum depăşită, acum e vorba de vreo femeie, trebuie să fie Isaura Estudiosa pe care o văzuse din furgonetă cînd  stăpînul îi dusese urciorul, o femeie frumoasă la chip şi la stat, deşi să observăm că opinia n-a formulat-o Găsit, urîtul şi frumosul  nu există pentru el, canoanele frumuseţii sînt idei umane, Chiar de-ai fi cel mai urît om, i-ar spune cîinele Găsit stăpînului său dacă  ar vorbi, urîţenia ta n-ar avea nici un înţeles pentru mine, nu m-ar mira cu adevărat decît dacă ţi-ai schimba mirosul, sau ţi-ai  trece altfel mîna peste capul meu. Inconvenientul divagaţiilor stă în facilitatea cu care-1 pot atrage pe cel ce divaghează pe  drumuri lăturalnice, făcîndu-1 să piardă firul cuvintelor şi al evenimentelor, aşa cum tocmai i s-a întîmplat lui Găsit, care a prins  fraza următoare a lui Cipriano Algor cînd ajunsese la jumătate, din acest motiv, se va observa, îi lipseşte majuscula, n-o s-o mai  caut, încheie olarul, bineînţeles că nu se referă la pomenita majusculă, de vreme ce nu le foloseşte în vorbire, ci la femeia numită  Isaura Estudiosa, cu care, din acest moment, renunţă să mai aibă orice fel de legătură, Mă purtam ca un copil nerod, de acum  înainte n-o s-o mai caut, a fost fraza completă, dar cîinele Găsit, deşi neîndrăznind să se îndoiască de puţinul pe care-1 auzise,  nu poate să nu observe că melancolia de pe chipul stăpînului contrazice deschis decizia din cuvinte, noi ştim totuşi că hotărîrea lui  Cipriano Algor e fermă, Cipriano Algor n-o va mai căuta pe Isaura Estudiosa, Cipriano Algor îi este recunoscător fiicei sale  pentru că îl făcuse să vadă lumina raţiunii, Cipriano Algor e un bărbat în toată firea, trăit şi răstrăit, nu un adolescent naiv care, la  vîrsta entuziasmului
 
negîndit, îşi petrece timpul alergînd după fantezii, nori şi miraje, şi nu renunţă la ele nici măcar cînd se izbeşte de zidul  imposibilului. Cipriano Algor se ridică de pe banca de piatră, părea că-i e greu să-şi ridice trupul de pe ea, nu e de mirare, căci  nu e totuna greutatea sentimentelor unui bărbat şi ce înregistrează mecanica balanţei, uneori e mai mult, alteori mai puţin.  Cipriano Algor va intra în casă, dar, împotriva celor anunţate înainte, nu-i va mulţumi fiicei lui pentru că i-a arătat lumina raţiunii,  nu-i putem cere atît de mult unui bărbat care tocmai a renunţat la un vis, deşi neînsemnat, doar o vecină tînără, va spune da, va  comanda cofraje tîmplarului, nu c-ar fi lucrul cel mai urgent, dar tot se cîştigă ceva timp, în materie de termene tîmplarii şi  croitorii n-au fost niciodată de încredere, cel puţin aşa se întîmpla pe vremuri, cu hainele de-a gata şi faceţi-le singuri, lumea s-a  schimbat. Mai eşti supărat pe mine, întrebă Marta, Nu m-am supărat, am fost puţin dezamăgit, dar n-o să vorbim despre asta  tot restul vieţii noastre, tu şi Marcal veţi avea un copil, eu voi avea un nepot, totul va fi cum nu se poate mai bine, fiecare lucru la  locul lui, era timpul să termin cu fanteziile, cînd mă întorc, ne apucăm să planificăm lucrarea, trebuie să folosim cît mai bine  săptămîna asta, următoarea voi fi ocupat cu transportul vaselor cel puţin o bună parte din zi, Ia furgonetă, spuse Marta, să nu te  oboseşti, N-are rost, tîmplăria nu e departe. Cipriano Algor chemă cîinele, Hai, cuţu, şi Găsit plecă după el, Poate c-o întîlnesc,  se gîndea. Aşa sînt cîinii, cînd au chef, gîndesc în locul stăpînilor.

Tristele motive ale lui Cipriano Algor de a se plînge de nemiloasa politică comercială a Centrului, prezentate pe larg în aceată  relatare dintr-un punct de vedere de mărturisită simpatie de clasă care, totuşi, credem, nu s-a îndepărtat nici o clipă de judecata  cea mai riguros obiectivă, nu ne vor face totuşi să uităm, chiar riscînd o înteţire inoportună a amorţitului rug al conflictualelor  relaţii istorice dintre capital şi muncă, nu ne vor face totuşi să uităm, spuneam, că şi numitul Cipriano Algor are o vină în toate  astea, ingenuă, inocentă, dar, cum s-a întîmplat de atîtea ori, rădăcina malignă a tuturor relelor, credinţa că gusturile şi nevoile  contemporanilor bunicului fondator, în materie de produse ceramice, se vor menţine inalterabile per omnia saecula saeculorum,  cel puţin pe timpul vieţii lui, ceea ce, dacă sîntem atenţi, e totuna. Am văzut că lutul e frămîntat aici în modul cel mai artizanal  posibil, am văzut cît sînt de rustice instrumentele, aproape primitive, am văzut afară cuptorul care păstrează trăsături de  inadmisibilă antichitate pentru epoca modernă, care, în ciuda scandaloaselor defecte şi intoleranţe care o caracterizează, a avut  bunăvoinţa să admită pînă acum existenţa unei olarii ca aceasta cînd există un Centru ca acela. Cipriano Algor se plînge, se  plînge, dar nu pare a înţelege că lutul frămîntat nu se mai înmagazinează aşa, că industriile ceramice de astăzi sînt pe cale să  devină laboratoare cu angajaţi în halate albe, luînd notiţe, şi roboţi

imaculaţi făcînd toată treaba. E scandalos că lipsesc de aici, de exemplu, higrometrele pentru a măsura umiditatea ambientului şi  dispozitivele electronice care s-o menţină constantă, corec-tînd-o de fiecare dată cînd creşte sau scade, acum nu se mai poate  lucra după ochi nici măsurînd cu palma, pipăind sau adulmecînd, după înapoiatele procedee tehnologice ale lui Cipriano Algor,  care îi comunică fiicei lui, cu aerul cel mai natural din lume, Pasta e bună, suficient de umedă şi de plastică, uşor de lucrat, acum  ne întrebăm cum poate fi aşa de sigur de ce spune dacă doar şi-a pus mîna pe ea, doar a strîns şi a frecat puţină pastă între  degetul mare, arătător şi mijlociu, ca şi cum, cu ochii închişi, lăsîndu-se complet pe seama simţului interogator al pipăitului, ar fi  judecat, nu un amestec omogen de argilă roşie, caolin, siliciu şi apă, ci urzeala şi trama unei bucăţi de mătase. Cel mai probabil,  cum în ultimele zile am avut ocazia să remarcăm şi să propunem spre considerare, e că degetele lui sînt cele care ştiu şi nu el. în  orice caz, verdictul lui Cipriano Algor trebuie să fi fost în acord cu realitatea fizică a lutului, de vreme ce Marta, mult mai tînără,  mai modernă, din timpurile astea, şi care, cum ştim, nu e deloc o ignorantă în aceste arte, a trecut fără obiecţii la alt subiect,  întrebîndu-şi tatăl, Crezi că va fi o cantitate suficientă pentru cele o mie două sute de păpuşi, Cred că da, dar o să am grijă să  mai fac. Au trecut în compartimentul din olărie unde ţineau vopselele şi alte materiale de finisaj, au înregistrat ce există, au notat  ce lipseşte, Vom avea nevoie de mai multe culori decît avem, spuse Marta, păpuşile vor trebui să fie atractive, Şi trebuie şi ghips  pentru mulaje,
 
şi săpun ceramic, şi petrol pentru vopsit, adăugă Cipriano Algor, să mergem să luăm o dată tot ce lipseşte, să nu fim nevoiţi să  ne întrerupem munca şi să dăm fuga la cumpărături. Marta îşi luase brusc un aer gînditor, Ce se întîmplă, întrebă tatăl ei, Avem o  problemă foarte serioasă, Care, Ne-am hotărît să umplem cofrajele manual, Exact, Dar n-am vorbit de fabricarea figurilor  propriu-zise, e imposibil să lucrăm manual o mie două sute de figuri, mulajele nu rezistă şi munca nu rentează, ar fi ca şi cum am  vrea să golim marea cu găleata, Ai dreptate, înseamnă că va trebui să recurgem la umplerea cu barbotină, Nu avem experienţă,  dar sîntem la vîrsta cînd încă mai putem învăţa, Problema cea mai gravă nu e asta, tată, Atunci, îţi aduci aminte că am citit, cartea  trebuie să fie pe aici, că pentru barbotină nu e bună pasta roşie care conţine caolin, iar a noastră are caolin, cel puţin treizeci la  sută, Nu mă mai ajută capul, cum de nu m-am gîndit la asta, Nu te învinui, nu sîntem obişnuiţi să lucrăm cu barbotină, Aşa e, dar  sînt cunoştinţe olăreşti de grădiniţă, abecedarul meseriei. Se uitară unul la altul deconcertaţi, nu mai erau tată şi fiică, viitor bunic  şi viitoare mamă, ci numai doi olari puşi în încurcătură de nemăsurata sarcină de a scoate caolinul din lutul frămîntat şi de a-i  diminua apoi grăsimea prin introducerea de lut slab, cu coacere la roşu. Cu atît mai mult cu cît această operaţie de alchimie nu  este pur şi simplu posibilă. Ce facem, întrebă Marta, să ne uităm în carte, poate, N-are rost, caolinul nu poate fi scos din lut, nici  neutralizat, ce spun eu n-are sens, cum s-ar putea scoate sau neutraliza caolinul, mă întreb, singura soluţie e să pregătim alt lut cu  componentele bune, Nu e

timp, tată, Da, ai dreptate, nu e timp. Ieşiră din olărie, două fiinţe descurajate de care Găsit nici nu încercă să se apropie, acum  stăteau în bucătărie, se uitau la desenele care se uitau la ei, şi nu vedeau cum s-ar putea rezolva impasul, ştiau din experienţă că  luturile grase tind să se strîngă prea tare, crapă, se deformează, sînt excesiv de plastice, moi, dar nu ştiau ce efect puteau avea  asupra barbotinei şi, mai ales, ce consecinţe negative asupra lucrării odată terminate. Marta căută şi găsi cartea, scria că pentru  pregătirea barbotinei nu ajunge să dizolvi lutul în apă, trebuie folosiţi dizolvanţi, silicat de sodiu sau carbonat de sodiu, sau silicat  de potasiu şi sodă caustică, dacă n-ar fi atît de periculoasă, ceramica e arta în care e într-adevăr imposibil să separi chimia de  efectele ei fizice şi dinamice, însă ce nu spune cartea e ce se va întîmpla cu păpuşile mele dacă le fac din singurul lut pe care-1  am la îndemînă, nu văd altă soluţie, altă problemă e cantitatea, dacă ar fi mai mică am putea umple manual mulajele, dar o mie  două sute, sfîntă fecioară. Dacă înţeleg bine, spuse Cipriano Algor, condiţiile principale pe care trebuie să le îndeplinească  barbotina sînt densitatea şi fluiditatea, Aşa e explicat aici, spuse Marta, Citeşte, te rog, In ce priveşte densitatea, idealul este de  unu virgulă şapte, cu alte cuvinte, un litru de barbotina trebuie să cîntărească o mie şapte sute de grame, în lipsa unui densimetru  adecvat, dacă vrei să cunoşti densitatea barbotinei, foloseşti o eprubetă şi un cîntar, scăzînd bineînţeles greutatea eprubetei, Şi  fluiditatea, Pentru măsurarea fluidităţii se foloseşte un viscometru, sînt de mai multe tipuri, fiecare bazat pe o scală care foloseşte  alte criterii, Nu e prea utilă cartea
 
asta, E utilă, fii atent, Sînt, Unul dintre cele mai frecvent folosite este viscometrul de torsiune a cărui lectură se face în grade  Gallenkamp, Cine e acest domn, Nu scrie, Continuă, După această scală, fluiditatea ideală se situează între două sute şaizeci şi  trei sute şaizeci de grade, Nu găseşti pe acolo nimic pe înţelesul meu, întrebă Cipriano Algor, Acum urmează, spuse Marta şi  citi, în cazul nostru vom folosi o metodă artizanală, empirică şi imprecisă, dar capabilă, prin practică, să dea o indicaţie  aproximativă, Ce metodă e asta, Cufundăm mîna adînc în barbotina şi o scoatem, lăsînd barbotina să curgă pe mîna deschisă,  fluiditatea e bună cînd, curgînd, formează între degete o membrană ca o labă de gîscă, Ca a gîştelor, Da, ca a gîştelor. Marta  puse cartea deoparte şi spuse, N-am avansat prea mult, Am avansat ceva, am aflat că nu putem lucra fără dizolvanţi şi că nu  vom avea o barbotina ca lumea cît timp nu vom obţine membrana de gîscă, Mă bucur că eşti bine dispus, Umorul e ca fluxul, ba  urcă ba coboară, al meu a urcat acum, să vedem cît ţine, Trebuie să ţină, casa asta e în mîinile tale, Casa, da, dar nu viaţa, Aşa  de repede coboară fluxul, întrebă Marta, In acest moment, ezită, se îndoieşte, nu ştie dacă să urce sau să coboare, Atunci, rămîi  cu mine, simt că plutesc de parcă nu ştiu sigur că sînt cine cred că sînt, Uneori mă gîndesc că poate ar fi mai bine să nu ştim cine  sîntem, spuse Cipriano Algor, Ca Găsit, Da, îmi închipui că un cîine ştie mai puţine despre sine decît despre stăpînul pe care-1  are, nici măcar nu e în stare să se recunoască într-o oglindă, Poate că oglinda cîinelui e stăpînul lui, poate că numai în el îi este  posibil să se recunoască, sugeră Marta, Frumoasă idee,

Cum vezi, pînă şi ideile greşite pot fi frumoase, Vom creşte cîini dacă va da faliment afacerea cu olăria, în Centru nu sînt cîini,  Bietul Centru, dacă nici cîinii nu-1 vor, Nici Centrul nu vrea cîini, Această problemă nu-i poate interesa decît pe cei care trăiesc  acolo, îi tăie vorba Cipriano Algor cu glasul crispat. Marta nu răspunse, înţelese că orice cuvînt pe care l-ar spune ar putea porni  o nouă discuţie. în timp ce reordona din nou desenele obosite se gîndi, Dacă mîine Marcal vine acasă şi spune că a devenit  gardian rezident, că trebuie să ne mutăm, tot ce facem aici îşi pierde sensul, va fi totuna dacă tata ne însoţeşte sau nu, oricum  olăria tot va fi condamnată, chiar dacă ar insista să rămînă nu va putea lucra singur, o ştie şi el. Nu ştim ce-a gîndit între timp  Cipriano Algor şi n-are rost să inventăm gînduri care ar putea să nu coincidă cu cele reale şi efective, însă, presupunînd că vorba  nu i-a fost dată omului ca să ascundă ce gîndeşte, ceva apropiat ar fi legitim să conchidem din ce-a spus olarul, după o tăcere  îndelungată, Rău nu e să ai o iluzie, rău e să-ţi faci iluzii, probabil că gîndise exact acelaşi lucru ca şi fiica lui şi concluzia unuia ar  trebui să fie, prin forţa logicii, concluzia celuilalt. Oricum, adăugă Cipriano Algor, fără să observe, sau poate observînd chiar în  momentul cînd a deschis gura, nuanţele sibilinice ale cuvîntului iniţial, oricum corabia care stă pe loc nu călătoreşte, orice s-ar  întîmpla mîine, trebuie să lucrăm astăzi, cel care plantează un copac nu ştie dacă, într-o zi, nu se va spînzura în el, Cu o maree  neagră ca cea de acum, bărcuţa noastră chiar că nu iese în larg, spuse Marta, dar ai dreptate, timpul nu ne aşteaptă, trebuie să  ne punem pe treabă, prima mea sarcină,
 
acum, este să desenez părţile laterale şi dosul figurilor şi să le dau culoare, dacă nu-mi distrage nimeni atenţia, cred că le termin  pînă diseară, Nu aşteptăm vizite, spuse Cipriano Algor, eu mă ocup de prînz, Trebuie doar încălzit, ajunge să faci o salată, spuse  Marta. Aduse hîrtia de desen, acuarelele, recipientele pentru diluat vopseaua, pensulele, o cîrpă veche ca să le şteargă, aranja  totul în ordine, metodic, pe masă, se aşeză şi luă asirianul cu barbă, încep cu ăsta, spuse, Simplifică pe cît posibil ca să nu  înţepenească sau să se agate cînd îl scoatem din mulaj, fă-1 din două părţi şi gata, din trei ar fi prea greu, N-o să uit. Cipriano  Algor rămase cîteva minute privindu-şi fiica desenînd, apoi se duse în olărie. Se va măsura cu lutul, va ridica greutăţile şi halterele  noii reînvă-ţări, îşi va exersa mîna amorţită, va modela cîteva figuri de probă care nu vor fi nici măscărici nici bufoni, nici  eschimoşi nici infirmiere, nici asirieni nici mandarini, nişte figuri despre care oricine le va privi, bărbat sau femeie, tînăr sau  bătrînă, va putea spune, Seamănă cu mine. Şi poate că una dintre aceste persoane, femeie sau bărbat, bătrînă sau tînăr, din  plăcerea şi poate vanitatea de a duce acasă o reprezentare atît de fidelă a imaginii pe care o are despre sine, va veni la olărie  şi-1 va întreba pe Cipriano Algor cît costă figura, iar Cipriano Algor va spune că nu e de vînzare, şi cînd va fi întrebat de ce, el  va răspunde, Pentru că sînt eu. Se însera, în curînd va apune soarele, cînd Marta veni în olărie şi spuse, Am terminat, le-am pus  la uscat pe masa de bucătărie. Imediat, observînd lucrarea executată de tată, două figuri neterminate de aproape două palme  înălţime, în picioare, una masculină, alta feminină, amîndouă

goale, din umărul uneia ieşea un vîrf de sîrmă, comentă, Nu e deloc rău, tată, chiar deloc, dar păpuşile noastre nu trebuie să fie  aşa de mari, aminteşte-ţi că ne-am gîndit la o palmă de-a ta, Ar fi bine să fie puţin mai mari, vor atrage mai mult privirile pe  rafturile Centrului, şi trebuie să ţinem seama şi de reducerea dimensiunii în cuptor în urma pierderii ultimei umezeli, dar  deocamdată nu sînt decît experimente, Chiar şi aşa îmi plac, îmi plac foarte mult, şi nu seamănă cu nimic din ce-am mai văzut,  oricum femeia îmi aduce aminte de cineva, Cum e pînă la urmă, întrebă Cipriano Algor, zici că nu seamănă cu nimic din ce-ai  mai văzut, şi apoi adaugi că femeia îţi aminteşte de cineva, E o dublă impresie, de stranietate şi de familiaritate, Poate că nu va  trebui să cresc cîini, poate că mă voi dedica sculpturii, care e o artă din cele mai bănoase, din cîte am auzit, O familie exemplară  de artişti, observă Marta cu un zîmbet pe jumătate ironic, Noroc că-1 avem pe Marcal ca să nu se piardă chiar totul, răspunse  Cipriano Algor, dar nu zîmbi. Aceasta a fost prima zi a creaţiei. A doua zi, olarul s-a dus în oraş să cumpere ghipsul ceramic  destinat mulajelor, plus carbonatul de sodiu, asta a găsit ca dizolvant, vopselele, cîteva găleţi de plastic, recipiente noi de lemn şi  bobine de sîrmă, spatule, dălţi. Chestiunea vopselelor fusese obiect de vii dezbateri în timpul şi după cina din prima zi, punctul  controversat a fost dacă piesele trebuie băgate în cuptor după ce sînt vopsite, sau, dimpotrivă, vopsitul trebuie făcut după ce sînt  gata şi nu se mai întorc în cuptor. Vopselele erau diferite de la caz la caz, aşa că decizia trebuia luată imediat, nu putea fi lăsată  pe ultima clipă, cu pensula în mînă, E o chestiune de estetică, susţinea
 
Marta, E o chestiune de timp, se opunea Cipriano Algor, şi de siguranţă, Dacă le vopsim înainte să meargă la cuptor, execuţia  va avea o mai bună calitate şi strălucire, insista ea, Dar, dacă vopsim la rece, evităm surprizele dezagreabile, culoarea utilizată  aşa rămîne, nu va depinde de acţiunea căldurii asupra pigmenţilor, mai ales că uneori cuptorul e capricios. învinse opinia lui  Cipriano Algor, vor cumpăra aşadar vopsele care sînt cunoscute pe piaţa de specialitate sub numele de email de vase, cu  aplicaţie uşoară şi uscare rapidă, cu o paletă largă de culori, iar, în ce priveşte diluantul, indispensabil pentru că vopseaua este, în  mod normal, foarte groasă, dacă nu vor un produs sintetic, se poate folosi chiar petrolul de iluminat sau lampant. Marta deschise  din nou cartea de artă, căută capitolul despre vopsitul la rece şi citi, Se aplică pe piesele care au fost coapte, piesa va fi şlefuită  cu glaspapir fin, ca să se elimine orice defect de finisare, uniformizînd suprafaţa şi permiţînd o mai bună adeziune a vopselei în  zonele unde piesa a fost coaptă excesiv, Şlefuirea a o mie două sute de păpuşi va fi o nebunie, După această operaţie, continuă  Marta să citească, trebuie eliminate toate urmele de praf râmase după şlefuit, utilizînd un compresor, Nu avem compresor,  întrerupse Cipriano Algor, Sau, deşi ia mai mult timp, dar preferabil, cu o bucată de piele aspră, Vechile procedee sînt încă  bune, Nu întotdeauna, corectă Marta, şi continuă, Cum se întîmplă cu aproape toate vopselele de acest gen, emailul de vase nu  rămîne mult timp omogen în cutie, de aceea trebuie amestecat bine înainte de a fi aplicat, E elementar, ştie toată lumea, treci mai  departe, Culorile pot fi aplicate direct pe

piesă, dar aderenţa lor se va îmbunătăţi dacă aplicăm mai întîi un substrat, în mod normal alb lăptos, Nu ne-am gîndit la asta, E  greu să te gîndeşti cînd nu ştii, Nu sînt de acord, ne gîndim tocmai pentru că nu ştim, Lasă această pasionantă problemă pentru  altădată, şi ascultă-mă, Asta şi fac, Baza de substrat se poate face cu pensula, dar poate fi avantajos aplicată cu pistolul pentru a  obţine un strat mai subţire, Nu avem pistol, Sau prin scufundare, Asta e metoda clasică, dintot-deauna, deci vom proceda prin  scufundare, Tot procesul se va desfăşura la rece, Foarte bine, Odată vopsită şi uscată, piesa nu trebuie şi nu poate fi supusă nici  unui tip de coacere, Asta ţi-am spus şi eu, se cîştigă mult timp, Mai sînt şi alte recomandări, dar cea mai importantă e că trebuie  să lăsăm culoarea să se usuce bine înainte de a o aplica pe următoarea, dacă nu dorim efecte de suprapunere şi de amestec, Nu  vrem efecte nici transparenţe, vrem rapiditate, asta nu e pictură în ulei, în orice caz, halatul mandarinului merită un tratament mai  îngrijit, aminti Marta, uite că şi desenul cere diversitate şi bogăţie de culori, Vom simplifica. Acest cuvînt închise dezbaterea, dar  a rămas prezent în mintea lui Cipriano Algor în timp ce-şi făcea cumpărăturile, ca dovadă a luat în ultimul minut un pistol de  vopsit. Avînd în vedere dimensiunea figurilor, substratul nu va cîştiga nimic dacă va fi gros, îi explică după aceea fiicei sale, cred  că pistolul e preferabil, o pulverizare de jur împrejurul păpuşii şi gata, Ne vor trebui măşti, spuse Marta, Măştile sînt scumpe,  n-avem bani pentru lux, Nu e un lux, e o precauţie, vom respira în mijlocul unui nor de vopsea, Dificultatea se poate rezolva,  Cum, Voi face această
 
parte a lucrării afară, în aer liber, vremea e sigură, De ce spui că vei face şi nu că vom face, întrebă Marta, Tu eşti gravidă, eu  nu, din cîte ştiu, Ţi-a revenit buna dispoziţie, dragă tată, Fac tot ce pot, înţeleg că sînt lucruri care-mi scapă din mîini şi altele  care ameninţă să-mi scape, problema mea este să disting între cele pentru care mai merită luptat şi cele care trebuie lăsate să se  ducă fără părere de rău, Sau cu părere de rău, Cea mai mare părere de rău, dragă fată, nu e cea pe care o simţi pe moment, e  cea pe care o vei simţi mai tîrziu cînd nu se mai poate face nimic, Se spune că timpul vindecă totul, Nu trăim de ajuns ca să avem  dovada, spuse Cipriano Algor, şi, în aceeaşi clipă, îşi dădu seama că lucra la masa peste care se prăbuşise soţia lui cînd o  fulgerase atacul de cord. Atunci, obligat de onestitatea lui morală, se întrebă dacă, în atotcuprinzătoarele păreri de rău de care  vorbise, era inclusă şi această moarte, sau era adevărat că, în acest caz particular, timpul îşi făcuse treaba de vindecător emerit,  sau poate că părerea de rău invocată nu se referea de fapt la moarte, ci la viaţă, la vieţi, a ta, a mea, a noastră, a cui. Cipriano  Algor modela infirmiera, Marta era ocupată cu măscăriciul, dar nici unul nu se simţea mulţumit de rezultatele încercărilor  repetate, poate pentru că a copia este, în fond, mai greu decît a crea liber, cel puţin aşa ar putea spune Cipriano Algor, care cu  atîta vehemenţă şi libertate de gesturi concepuse cele două figuri de bărbat şi de femeie care acum sînt învelite în cîrpe ude ca să  nu li se usuce şi să li se fisureze spiritul care le ţine în picioare, statice şi totuşi vii. Truda Martei şi a lui Cipriano Algor nu se  terminase încă, parte din lutul cu

care modelează acum o figură provine de la altele pe care au fost nevoiţi să le dea deoparte şi să le frămînte, aşa se întîmplă cu  toate lucrurile de pe lumea asta, înseşi cuvintele, care nu sînt lucruri, ci doar le desemnează cît pot de bine, şi desemnînd le  modelează, chiar dacă au servit exemplar, presu-punînd că e posibil, sînt folosite de milioane de ori şi tot de atîtea ori aruncate,  dar apoi noi, umili, cu coada între picioare, precum cîinele Găsit cînd îl apasă ruşinea, trebuie să le luăm din nou, şi ele lut călcat  în picioare, frămîntat şi mestecat, înghiţit şi scuipat, eterna reîntoarcere chiar există, domnilor, dar nu e aia, e asta. Măscăriciul  modelat de Marta e poate utilizabil, bufonul şi el se apropie destul de mult de realitatea bufonilor, însă infirmiera, care părea aşa  de simplă, strictă, regulamentară, se împotriveşte să-şi arate volumul sinilor de sub lut, de parcă şi ea ar fi învelită într-o pînză  udă ale cărei capete le-ar ţine cu putere. Cînd prima săptămînă de creaţie va fi pe sfîrşite, cînd Cipriano Algor va trece la prima  săptămînă de distrugere, transportînd vasele din magazia Centrului şi aruncîndu-le ca pe nişte gunoaie nefolositoare, doar atunci  degetele celor doi olari, în acelaşi timp libere şi disciplinate, vor începe în sfîrşit să inventeze şi să traseze drumul drept care îi va  duce la volumul exact, la linia justă, la planul armonios. Momentele nu vin niciodată tîrziu sau devreme, vin cînd le bate ceasul, al  lor, nu al nostru, nu trebuie să le mulţumim pentru coincidenţele, atunci cînd se întîmplă, între ce aveau de propus şi nevoile  noastre. în timpul jumătăţii de zi în care tatăl se va ocupa de treaba absurdă de a se debarasa de o încărcătură considerată inutilă  şi superfluă, Marta se va afla în olărie, cu jumătatea de duzină de păpuşi practic terminată,
 
ocupîndu-se să îndrepte cîte un colţ lovit şi să rotunjească cîte o curbă strîmbată de o atingere involuntară, egalînd înălţimi,  consolidînd baze, calculînd pentru fiecare dintre statuete linia optimă de divizare a respectivelor jumătăţi de mulaje. Cofrajele  n-au fost încă predate de tîmplar, ghipsul aşteaptă în sacii mari de hîrtie groasă, impermeabilă, dar vremea multiplicării se  apropie.
Cînd Cipriano Algor s-a întors acasă în prima zi din săptămînă distrugerii, mai indignat din pricina umilinţei decît obosit de efort,  i-a povestit fiicei sale aventura ridicolă a unui om bătînd cîmpurile în căutarea unui loc unde să poată lepăda cioburile inutile pe  care le transporta de parcă ar fi fost vorba de propriile lui excremente, Cu pantalonii în mînă, spuse, aşa m-am simţit, de două  ori au apărut nişte oameni să mă întrebe ce caut pe un teren privat, cu o furgonetă plină de vase, am fost nevoit să încropesc  nişte explicaţii aiurea, am spus că trebuia să ajung pe şosea şi am crezut că drumul trecea pe acolo, scuzaţi, vă rog, şi, dacă vă  interesează vreun vas din furgonetă, îmi face plăcere să vi-1 ofer, unul n-a vrut nimic, a răspuns enervat că, în casa lui, lucruri din  astea nici pentru animale, dar altuia i-a plăcut o supieră şi a luat-o. Şi unde ai lăsat vasele pînă la urmă, Lîngă rîu, Unde, M-am  gîndit că o groapă naturală ar fi cea mai potrivită, dar tot exista inconvenientul că rămîn la vedere, s-ar recunoaşte produsul şi  fabricantul, şi ca ruşine şi jignire e destul, Personal, nu mă simt nici jignită nici ruşinată, Poate că te-ai simţi dacă ai fi fost în locul  meu de la început, Poate că da, şi ce-ai găsit, Exact groapa ideală, Există gropi ideale, întrebă Marta, Depinde întotdeauna de  ce vrei să pui înăuntru, închipuieşte-ţi în cazul ăsta o groapă

mare, mai mult sau mai puţin circulară, de vreo trei metri adîncime, în care se coboară pe un plan uşor înclinat, cu arbori şi  arbuşti înăuntru, văzută de afară e ca o insulă verde în mijlocul cîmpului, iarna se umple cu apă, mai are încă o baltă pe fund, E la  vreo sută de metri de malul rîului, întrebă Marta, Şi tu o ştii, întrebă tatăl, O ştiu, am descoperit-o cînd aveam zece ani, e  într-adevăr groapa ideală, de fiecare dată cînd intram în ea mi se părea că trec o poartă spre altă lume, Şi eu m-am jucat acolo  la vîrsta aia, Şi probabil bunicul meu, Şi străbunicul meu, Totul se pierde pînă la urmă, tată, atîta vreme groapa aia n-a fost decît  o groapă, şi o peşteră magică pentru cîţiva copii visători, dar acum, cu toate vasele în ea, n-o să mai fie nici una nici alta,  Cioburile nu sînt aşa de multe, femeie, curînd le vor acoperi tufişurile, nici n-o să se mai observe, Deci ai lăsat acolo totul, Am  lăsat, Cel puţin sînt aproape de sat, într-o bună zi un copil de aici, dacă mai frecventează groapa ideală, o să vină acasă cu o  farfurie crăpată, o să-1 întrebe unde a găsit-o, şi o să vezi că toată lumea o să dea fuga să ia ceea ce acum nu vrea, Aşa sîntem,  nu m-ar mira. Cipriano Algor termină ceaşca de cafea pe care fiica i-o pusese în faţă la sosire şi întrebă, Tîmplarul a dat vreun  semn, Nu, Trebuie să mă duc să-1 presez, Cred că da, e cel mai bine. Olarul se ridică, Mă duc să mă spăl, făcu doi paşi, şi se  opri, Ce e asta, întrebă, Ce anume, Asta, arăta o farfurie acoperită cu un şervet brodat, E o prăjitură, Ai făcut o prăjitură, N-am  făcut-o eu, ne-a fost adusă, e un dar, De la cine, Ghici, N-am chef să ghicesc, E o ghicitoare uşoară. Cipriano Algor strînse din  umeri ca pentru a arăta că nu-1 interesa subiectul, repetă
 
că merge să se spele, dar nu se hotărî, nu făcu pasul afară din bucătărie, în mintea lui se încinsese o dezbatere între doi olari, unul  argumenta că e obligaţia noastră să ne purtăm cu naturaleţe în toate împrejurările vieţii, dacă cineva a avut amabilitatea să ne  aducă acasă o prăjitură acoperită cu un şervet brodat, e firesc şi normal să întrebăm cui i se datorează neaşteptata generozitate,  şi, dacă, în loc de răspuns, ni se propune să ghicim, ar fi mai mult decît suspect să ne prefacem că n-am auzit, micile jocuri de  familie şi de societate n-au mare importanţă, nimeni nu se va apuca să tragă concluzii pripite din faptul că am nimerit, mai ales  pentru că cei care au motive să ne dăruiască o prăjitură nu vor putea fi niciodată prea mulţi, uneori e o singură persoană, asta  spunea unul dintre olari, dar celălalt răspundea că nu e dispus să fie complice în false ghicitori de circ, faptul că ştia sigur numele  persoanei care adusese prăjitura era exact motivul pentru care nu-1 va rosti, şi mai spunea că, cel puţin în anumite cazuri,  păcatul concluziilor nu este atît că sînt uneori pripite, ci că sînt, pur şi simplu, concluzii. Aşadar, nu vrei să ghiceşti, insistă Marta,  zîmbind, iar Cipriano Algor, enervat puţin pe fiica lui şi mult pe sine, dar conştient că singurul mod de a ieşi din impasul în care  singur intrase ar fi să-şi recunoască eşecul, rosti, sacadat, un nume, învă-luindu-1 în cuvinte, A fost văduva, vecina, Isaura  Estudiosa, ca să mulţumească pentru urcior. Marta negă cu o mişcare din cap, Nu se numeşte Isaura Estudiosa, corectă, numele  ei este Isaura Madruga, Ah, bine, spuse Cipriano Algor, şi se gîndi că nu va mai fi nevoie s-o întrebe pe femeia cu pricina De  fapt care e numele tău de fată, dar imediat îşi aminti că, aşezat pe o bancă de piatră lîngă cuptor

şi avîndu-1 ca martor pe cîinele Găsit, luase hotă-rîrea să considere nule şi neavenite toate spusele şi faptele exprimate şi  întimplate între el şi văduva Isaura Estudiosa, să nu uităm că vorbele pronunţate au fost exact S-a terminat, nu închei atît de ritos  un episod al vieţii sentimentale pentru ca două zile mai tîrziu să te răzgîndeşti. Ca efect imediat al acestor reflecţii, Cipriano Algor  şi-a luat un aer distant şi superior, şi cu atîta convingere încît, fără să-i tremure mîna, s-a putut duce să ridice şervetul, Arată  bine, spuse. în momentul acela, Martei i se păru cuvenit să adauge, într-un fel e un cadou de despărţire. Mîna coborî încet, lăsă  să cadă delicat şervetul peste prăjitura în formă de coroană circulară, Despărţire, auzi Marta şi răspunse, Da, în caz că nu  găseşte de lucru aici, De lucru, îmi repeţi cuvintele, tată, Nu sînt un ecou, nu-ţi repet cuvintele. Marta nu dădu atenţie, Am băut o  cafea, voiam să încep prăjitura, dar ea nu mi-a dat voie, a stat mai mult de o oră, am vorbit, mi-a povestit puţin despre viaţa ei,  căsnicia, n-am avut timp să aflu dacă a fost fericită sau începuse să nu mai fie, sînt cuvintele ei, nu ale mele, în sfîrşit, dacă nu va  găsi de lucru se întoarce în satul de unde a venit şi unde are familie, Aici nu e de lucru pentru nimeni, spuse sec Cipriano Algor,  Aşa crede şi ea, de aceea prăjitura e ca o primă jumătate a despărţirii, Sper să nu fiu acasă în momentul celei de-a doua  jumătăţi, De ce, întrebă Marta. Cipriano Algor nu răspunse. Ieşi din bucătărie, intră în cameră unde se dezbrăcă rapid, aruncă o  privire la ceea ce oglinda comodei îi arăta din trupul său şi se băgă sub duş. Puţină apă sărată se amestecă cu apa dulce care  curgea din pîlnie.
 
Cu apreciabilă şi liniştitoare unanimitate privind semnificaţia cuvîntului, dicţionarele definesc ca ridicol tot ce se arată demn de rîs  şi de batjocură, tot ce merită ironia, tot ce este derizoriu, tot ce dă naştere comicului. Pentru dicţionare, circumstanţa pare să nu  existe, deşi, silite să explice în ce constă, o numesc stare sau particularitate care însoţeşte un fapt, ceea ce, între paranteze, ne  sfătuieşte clar să nu separăm faptele de circumstanţele lor şi să nu le judecăm pe unele fără să le ponderăm pe celelalte. Fie  aşadar în mod suprem ridicol acest Cipriano Algor care se chinuie să coboare panta gropii ducînd în braţe nedoritele vase în loc  să le arunce de sus la nimereală, transformîndu-le in continenti în cioburi, cum depreciativ le-a clasificat cînd i-a descris fiicei lui  aventurile şi episoadele traumatizantei operaţiuni de transbordare. Nu există, totuşi, limite pentru ridicol. Dacă într-o zi, aşa cum  şi-a imaginat Marta, un puştan din sat va recupera din grămadă şi va duce acasă o farfurie crăpată, putem fi siguri că neplăcutul  defect era acolo încă din magazie, sau va fi apărut, din pricina inevitabilei ciocniri dintre vase, provocată de hîrtoapele drumului,  în timpul transportului pînă la groapă. E destul să vedem cu cîtă grijă coboară panta Cipriano Algor de fiecare dată, cu cîtă  atenţie înşiră pe jos diferitele piese, cum le aranjează pe toate pe sortimente, cum le bagă unele în celelalte cînd e posibil şi  recomandabil, va fi destul

să vedem derizoria scenă care se arată ochilor noştri pentru a spune că aici nu s-a spart nici o farfurie, nici o ceaşcă nu şi-a  pierdut toarta, nici un ceainic n-a rămas fără gît. Vasele îngrămădite acoperă în rînduri regulate colţul ales, înconjoară trunchiurile  copacilor, se insinuează în vegetaţia joasă, ca şi cum în vreo carte a celor mari ar scrie că doar aşa trebuie să stea ordonate pînă  la sfîrşitul timpurilor şi la improbabila înviere a resturilor. S-ar crede că purtarea lui Cipriano Algor este complet ridicolă, dar, şi  în acest caz, ar fi bine să nu uităm importanţa decisivă a punctului de vedere, ne referim acum la Măreai Gacho care, venind  acasă pentru ziua de repaus, şi înde-plinindu-şi elementarele datorii de solidaritate familială, nu numai că şi-a ajutat socrul la  descărcatul vaselor dar şi, fără să arate vreun strop de mirare sau de dubitativă perplexitate, fără întrebări directe sau pe ocolite,  fără priviri ironice sau compătimitoare, i-a urmat liniştit exemplul, mergînd pînă la a aranja din proprie iniţiativă un rînd care se  clătina în mod periculos, rectificînd o aliniere defectuoasă, reducînd o înălţime excesivă. Este deci firesc ca, în cazul în care  Marta va repeta peiorativa şi nefericita vorbă pe care a folosit-o în conversaţia cu tatăl, propriul ei soţ, graţie incontestabilei  autorităţi a celui care cu propriii lui ochi a văzut ce era de văzut, s-o corecteze, Nu e gunoi. Şi dacă ea, pe care am cunoscut-o  ca pe cineva care în totul are nevoie de explicaţie şi limpezime, va insista că e gunoi, aşa sînt numite dintotdeauna resturile şi  materialele inutile care sînt aruncate în gropi ca să le umple, fiind excluse din această denumire rămăşiţele umane care au alt  nume, cu siguranţă Marc al
 
îi va spune cu glasul lui serios, Nu e gunoi, am fost acolo. Nici ridicol, ar adăuga, dacă s-ar pune problema.
Cînd au intrat în casă au aflat două noutăţi importante, fiecare în genul ei. Tîmplarul adusese în sfîrşit cofrajele, iar Marta citise în  cartea ei că, în cazul umplerii pe cale lichidă, nu e prudent să te aştepţi de la un mulaj la mai mult de patruzeci de copii  satisfăcătoare, Adică, spuse Cipriano Algor, vom avea nevoie de cel puţin treizeci de mulaje, cîte cinci pentru fiecare două sute  de păpuşi, va fi mult de făcut înainte şi mult după, şi nu sînt sigur că mulajele ne vor ieşi perfecte cu lipsa noastră de experienţă,  Cînd crezi că vei termina de scos toate vasele din magazia Centrului, întrebă Marta, Cred că nu voi avea nevoie în întregime de a  doua săptămînă, poate două sau trei zile vor ajunge, A doua săptămînă e asta, corectă Marcal, A doua din patru, dar prima a  transportului, a treia va fi a doua de lucru, explică Marta, Cu o asemenea încurcătură de săptămîni, una da, alta ba, nu e de  mirare că tu şi tata sînteţi cam zăpăciţi, Fiecare din motivele lui, eu, de exemplu, sînt gravidă şi încă nu m-am obişnuit de tot cu  ideea, Dar tata, Tata va spune singur, dacă vrea, Nu sufăr de altă zăpăceală decît că am o mie două sute de păpuşi de fabricat şi  nu ştiu dacă sînt în stare, îi tăie vorba Cipriano Algor. Se aflau în olărie, aliniate pe masă cele şase păpuşi păreau în mod  dramatic şase obiecte insignifiante, unul mai grotesc decît celălalt prin ceea ce reprezentau, dar toate egale în fascinanta lor  inutilitate. Pentru ca soţul ei să le poată vedea, Marta scosese pînzele muiate care le înveleau, dar aproape că regreta c-a  făcut-o, obtuzele momîi nu păreau să

fi meritat efortul pe care-1 pritinuiseră, repetata facere şi desfacere, dorinţa şi neputinţa, încercarea şi corectarea, na e adevărat  că numai marile opere de artă s-au născut din suferinţă şi îndoială, chiar şi un simplu trup şi nişte simple membre de argilă sînt în  stare să se împotrivească degetelor care le vor modela, ochilor care le interoghează, voinţei care le-a vrut. Altădată voi cere  concediu, v-aş putea ajuta cumva, spuse Marcal. Deşi aparent completă în formularea ei, fraza conţinea subînţelesuri  problematice care n-au avut nevoie de a fi enunţate pentru a fi înţelese de Cipriano Algor. Ceea ce voise să spună Marcal şi,  fără să vrea, chiar spusese, era că, aşteptînd el o promovare mai mult sau mai puţin previzibilă la treapta de gardian rezident,  superiorii lui n-ar fi mulţumiţi dacă el ar pleca în concediu tocmai în această perioadă, ca şi cum vestea publică a ascensiunii lui în  carieră ar fi altceva decît un episod banal, fără importanţă. Acest subînţeles era, totuşi, evident şi desigur cel mai puţin  problematic dintre toate. Chestiunea esenţială, involuntar subiacentă cuvintelor rostite de Marcal, continua să fie îngrijorarea  privind viitorul olăriei, munca şi oamenii care-o făceau şi care, mai bine sau mai prost, din ea trăiseră pînă atunci. Cele şase  păpuşi erau ca şase ironice şi insistente semne de întrebare, fiecare vrînd să afle de la Cipriano Algor dacă era atît de încrezător  încît să-şi închipuie că dispune, şi pentru cîtă vreme, dragă domnule, de forţele necesare pentru a se ocupa singur de olărie cînd  fiica lui şi ginerele se vor muta în Centru, dacă era atît de naiv încît să creadă că poate face faţă cu satisfăcătoare regularitate  comenzilor următoare, în providenţialul caz că vor veni, şi,
 
în sfirşit, dacă era suficient de prost ca să-şi imagineze că, pe viitor, relaţiile lui cu Centrul şi cu şeful departamentului de achiziţii,  comerciale şi personale, vor fi o continuă şi perenă mare de roze, sau, aşa cum cu o incomodă precizie şi amar scepticism  întreba eschimosul, Crezi tu că mă vor iubi veşnic. In clipa aceea amintirea Isaurei Madruga se ivi în mintea lui Cipriano Algor,  se gîndi la ea ajutîndu-1 la munca din olărie, înso-ţindu-1 la Centru, aşezată lîngă el în furgonetă, se gîndi la ea în diverse situaţii,  din ce în ce mai intime şi mai liniştitoare, mîncînd la aceeaşi masă, conversînd pe banca de piatră, dîndu-i de mîncare cîinelui  Găsit, culegînd fructele dudului negru, aprinzînd felinarul de deasupra uşii, dînd la o parte cearşaful, fără îndoială prea multe  gînduri şi prea aventuroase pentru cel care refuzase pînă şi să guste din prăjitură. Bineînţeles că vorbele lui Marcal nu cereau un  răspuns, fuseseră o simplă constatare a unui fapt evident tuturor, era la fel ca a spune simplu Aş vrea să vă ajut, dar nu se poate,  totuşi Cipriano Algor consideră că ar trebui să exprime o parte din gîndurile care-i trecuseră prin minte în timpul tăcerii ce  urmase spuselor lui Marcal, nu gîndurile intime, pe care le ţine ferecate în seiful pateticului său orgoliu de bătrîn, ci gîndurile care,  într-un fel sau altul, sînt comune tuturora în această casă, că le mărturisesc sau nu, şi care se rezumă în cîteva cuvinte, ce ne  aşteaptă mîine. Şi spuse, E ca şi cum am umbla în întuneric, la pasul următor ori înaintăm ori cădem, vom începe să ne dăm  seama ce ne aşteaptă atunci cînd prima comandă va fi scoasă la vînzare, de atunci putem să sperăm că ne vor, mult, puţin,  deloc, ca atunci cînd smulgi petalele unei margarete
ca să vezi ce va fi, Viaţa seamănă cu smulgerea petalelor, observă Marta, Da, dar ce-am jucat în ani a început să se joace în  săptămîni sau zile, viitorul a devenit deodată scurt, cred că am mai spus o dată ceva de genul ăsta. Cipriano Algor făcu o pauză,  apoi adăugă strîngînd din umeri, înseamnă că e adevărat, Nu sînt decît două căi, spuse Marta, hotărîtă şi nerăbdătoare, fie  muncim ca pînă acum, fără să ne batem capul mai mult decît e necesar pentru a o scoate cu bine la capăt, fie suspendăm totul,  informăm Centrul că am renunţat la comandă şi aşteptăm, Ce aşteptăm, întrebă Marcal, Să te promoveze, să ne mutăm în  Centru, să se hotărască tata o dată pentru totdeauna dacă vrea să rămînă sau merge cu noi, dar nu mai putem continua cu  această indecizie, care ţine de săptămîni, Cu alte cuvinte, spuse Cipriano Algor, nici tata nu moare nici noi nu mîncăm ciorba, îţi  iert cuvintele, răspunse Marta, pentru că ştiu ce se petrece în capul dumitale, Nu vă certaţi, vă rog, îi rugă Marcal, îmi ajunge ce  trebuie să suport în propria mea familie, Liniş-teşte-te, nu-ţi face griji, spuse Cipriano Algor, chiar dacă aşa pare, nevasta ta şi  cu mine nu ne vom certa niciodată cu adevărat, Păi nu, dar sînt momente în care-mi vine să te bat, ameninţă Marta zîmbind, şi  uite că de acum înainte va fi şi mai rău, aveţi amîndoi mare grijă, din cîte am auzit, femeile gravide îşi schimbă brusc dispoziţia, au  capricii, manii, mofturi, atacuri de plîns, crize de nervi, pregătiţi-vă aşadar cu ce-o să mai fie, în ce mă priveşte, eu sînt resemnat,  spuse Marcal, şi imediat spre Cipriano Algor, Şi tata, Eu sînt resemnat de mulţi ani, de cînd s-a născut, în sfîrşit, toată puterea  femeii, tremuraţi, bărbaţilor,
 
tremuraţi şi temeţi-vă, exclamă Marta. Olarul nu urmă de astă dată tonul jovial al fiicei lui, ci vorbi serios şi senin ca şi cum aduna  unul cîte unul cuvintele care rămăseseră în urmă, în locul unde fuseseră gîndite şi lăsate să se coacă, dar nu, aceste cuvinte n-au  fost gîndite şi n-au trebuit să se coacă, au răsărit în momentul acela din spiritul lui ca rădăcinile care urcă deodată la suprafaţa  pămîntului, Lucrul va continua normal, rosti, voi îndeplini angajamentele cît timp va fi cu putinţă, fără văicăreli şi proteste, iar cînd  Marcal va fi promovat, voi lua în considerare situaţia, Vei lua în considerare situaţia, întrebă Marta, ce înseamnă asta, Avînd în  vedere imposibilitatea de a menţine olăria în stare de funcţionare, o voi închide şi nu voi mai fi furnizor al Centrului, Foarte bine,  şi din ce vei trăi după aceea, unde, cum, cu cine, îl înţepă Marta, îmi voi însoţi fiica şi ginerele în Centru, dacă mă mai vor.  Neprevăzuta şi categorica declaraţie a lui Cipriano Algor a avut efecte diferite asupra fiicei şi a ginerelui. Marcal a exclamat, în  sfîrşit, şi şi-a îmbrăţişat cu putere socrul, Nu poţi să-ţi închipui ce bucurie mi-ai făcut, spuse, era ca un ghimpe în inimă. Marta  şi-a privit tatăl mai întîi cu scepticism, ca şi cum nu credea ce aude, dar treptat chipul i s-a luminat a înţelegere, memoria  serviabilă îi adusese în minte anumite expresii populare curente, urme de lecturi clasice, cîteva locuri comune, e adevărat că nu-şi  amintea tot ce era de amintit, de exemplu, a arde corăbiile, a tăia punţile, a lăsa baltă, a tăia răul din rădăcină, a se lăsa păgubaş,  a se lăsa în voia sorţii, a se da bătut, omului rătăcit nu-i trebuie sfaturi, a renunţa în văzul ţintei, sînt verzi, nu merită, mai bine o

pasăre în mînă decît două pe gard, altele şi altele, şi toate spunînd pînă la urmă un singur lucru, Nu vreau ce nu pot, nu pot ce nu  vreau. Marta se apropie de tatăl ei, îi trecu mîna peste obraz cu o mîngîiere îndelungată şi tandră, aproape maternă, Aşa e mai  bine, dacă asta îţi doreşti cu adevărat, murmură, nu arătă mai multă mulţumire decît erau în stare să comunice aceste cuvinte, atît  de sărace, atît de obişnuite, dar era sigură că tatăl ei va înţelege că nu le alesese din indiferenţă, ci din respect. Cipriano Algor îşi  puse mîinile pe umerii fiicei sale, o trase la sine, îi dădu un sărut pe frunte şi, cu o voce scăzută, pronunţă singurul cuvînt pe care  ea voia să-1 audă sau să i-1 citească în ochi, Mulţumesc. Marcal nu întrebă De ce mulţumesc, învăţase de mult timp că teritoriul  pe care se mişcau acest tată şi această fiică, mai mult decît doar familial, era, într-un anume fel, sacru şi inaccesibil. Nu simţea  gelozie, doar melancolia celui care se ştie definitiv exclus, totuşi nu din acest teritoriu, care nu i-ar putea aparţine niciodată, ci din  altul unde, dacă ar putea fi vreodată împreună cu ei, şi-ar găsi şi şi-ar recunoaşte, în sfîrşit, propriul tată şi propria mamă. Se  pomeni gîndindu-se, fără prea multă surprindere că, odată ce socrul a hotărît să meargă să trăiască în Centru, ideea părinţilor lui  de a-şi vinde casa din sat şi de a se muta împreună cu el va fi iremediabil dată la o parte, oricît i-ar costa şi oricît ar protesta, în  primul rînd pentru că e o normă inflexibilă a Centrului, determinată şi impusă chiar de structurile de locuit interne, să nu admită  familii numeroase şi, în al doilea rînd, pentru că, neexistînd o relaţie de înţelegere între membrii acestora două, se poate uşor  închipui infernul care le-ar
 
deveni viaţa dacă ar trăi la un loc într-un spaţiu redus. In ciuda unor situaţii şi a unor mărturii care ar putea induce o opinie  contrară, Marcal nu merită să fie considerat un fiu rău, vina nepotrivirilor de sentiment şi de voinţă din familia lui nu e numai a sa,  şi totuşi, astfel demonstrîndu-se încă o dată în ce măsură sufletul omenesc este o fîntînă infectată de contradicţii, se simte  mulţumit că nu trebuie să locuiască în aceeaşi casă cu cei care i-au dat viaţă. Acum că Marta e gravidă, speră că destinul  necunoscut nu va confirma în ea şi în el vechea sentinţă care spune sever, Fiu eşti, tată vei fi, cum ai făcut, aşa vei găsi. E însă  adevărat că, într-un fel sau altul, printr-un soi de infailibil tropism, natura profundă de fiu îi împinge pe fii să-şi caute taţi de  substituţie ori de cîte ori, pe drept sau pe nedrept, ei nu pot, nu vor sau nu ştiu să se recunoască în ai lor proprii, în realitate, în  ciuda multelor ei defecte, viaţa iubeşte echilibrul, dacă ar porunci numai ea, ar pune permanent culoarea aurului peste culoarea  albastră, ar face ca orice concav să-şi aibă convexul, să nu aibă loc nici o despărţire fără sosire, s-ar strădui ca vorba, gestul şi  privirea să se poarte ca nişte gemeni inseparabili care, în toate circumstanţele, spun acelaşi lucru. Urmînd căi pe care  recunoaştem că n-avem aptitudinea şi competenţa de a le caracteriza în detaliu, dar de a căror existenţă şi intrinsecă virtute  comunicativă sîntem absolut siguri, ca de-ale noastre proprii, ansamblul observaţiilor dezvoltate înainte i-au dat lui Marcal Gacho  o idee, pe dată transmisă socrului cu filiala solicitudine care se ghiceşte, E posibil să aducem restul de vase într-un singur  transport, anunţă, Nu ştii nici măcar cîte mai avem acolo, cred că mai sînt cîteva furgonete, obiectă Cipriano Algor, Nu vorbesc de furgonete, dar spun că vasele nu pot fi aşa de multe încît un  camion obişnuit să nu poată rezolva problema cu o singură încărcătură, Şi unde vom descoperi acest preţios camion, întrebă  Marta, îl închiriem, Costă mulţi bani, nu voi avea destui, spuse olarul, dar speranţa făcea să-i tremure vocea. O zi va ajunge  pentru toată treaba, dacă ne punem banii la un loc, ai noştri şi ai dumitale, sînt convins că vom reuşi şi, în plus, fiind eu gardian  intern poate îmi fac o reducere, nu pierdem nimic dacă încercăm, Un singur om la încărcat şi descărcat, nu ştiu dacă rezist, deja  mă dor braţele şi picioarele, Nu vei fi singur, merg cu tine, spuse Marcal, Nu, te pot recunoaşte, şi ar fi rău pentru tine, Nu cred  că e vreo primejdie, n-am fost decît o dată în departamentul de achiziţii, dacă-mi pun ochelari negri şi o şapcă pe cap pot fi  oricine, E o idee bună, foarte bună, spuse Marta, ne-am putea apuca imediat de fabricarea păpuşilor, Aşa m-am gîndit şi eu,  spuse Marcal, Şi eu, mărturisi Cipriano Algor. Se priviră lung, tăcuţi, zîmbitori, pînă cînd olarul întrebă, Şi cînd asta, Chiar mîine,  răspunse Marcal, profităm de timpul meu liber, altă ocazie doar peste zece zile, n-ar mai avea rost, Mîine, repetă Cipriano  Algor, vrei să spui că am putea să începem imediat după aceea să lucrăm din plin, Da, spuse Marcal, şi s-ar cîştiga aproape  două săptămîni, Mi-ai dat o inimă nouă, spuse olarul, apoi întrebă, Cum facem, în sat nu cred că sînt camioane de închiriat,  închiriem din oraş, mîine plecăm de dimineaţă ca să avem timp să vedem cine ne oferă cel mai bun preţ posibil, înţeleg că e bine  aşa, spuse Marta, dar poate ar trebui să iei prînzul cu părinţii tăi,
 
ultima dată n-ai fost la ei şi trebuie să fie foarte nemulţumiţi. Marcal se crispa, N-am chef şi, pe lîngă asta, se întoarse spre socru  şi întrebă, La ce oră trebuie să fii la magazie, La patru, Dacă iau masa la părinţii mei, apoi mergem în oraş, drumul pînă acolo,  închiriem camionul şi să fim la patru să luăm vasele, nu e timp, Le spui că trebuie neapărat să mănînci mai devreme, Chiar şi aşa  nu e timp, în plus, n-am chef, o să mă duc în viitoarea mea zi liberă, Cel puţin dă-i un telefon mamei tale, O să-i dau, dar să nu te  miri că iar o să întrebe cînd ne mutăm. Cipriano Algor îşi lăsase fata şi ginerele să discute complicata problemă a prînzului cu  familia Gacho şi se apropiase de banca unde se aflau cele şase păpuşi. Cu extremă grijă le scoase pînzele ude, le observă cu  atenţie, una cîte una, mai trebuiau cîteva retuşuri pe cap şi pe faţă, părţi ale trupului care, figurile fiind de dimensiune mică, mai  puţin de o palmă înălţime, inevitabil se resimt de la presiunea pîn-zelor, Marta va avea grijă să le facă să arate ca noi, apoi vor  rămîne descoperite, ca să-şi piardă umezeala înainte să intre în cuptor. Trupul îndurerat al lui Cipriano Algor a fost străbătut de  un freamăt de plăcere, se simţea ca şi cum era gata să înceapă munca cea mai dificilă şi mai delicată din viaţa lui de olar,  aventuroasa coacere a unei piese de mare valoare estetică, modelată de un mare artist căruia nu-i pasă să-şi coboare geniul la  precarele condiţii ale acestui loc umil, şi care nu va putea admite, de piesă vorbim, dar şi de artist, consecinţele dezastruoase pe  care le-ar avea variaţia cu un grad de căldură, fie prin exces, fie prin lipsă. Despre ce va fi vorba cu adevărat aici, fără măreţie  nici dramă, este de a duce în cuptor şi a

coace jumătate de duzină de statuete insignifiante pentru a fi reprodusă, fiecare dintre ele, în două sute de copii insignifiante, unii  spun că ne-am născut cu toţii cu destinul deja stabilit, dar ce sare în ochi este că numai unii au venit pe această lume pentru a  face din lut adami şi eve sau pentru a înmulţi pîinile şi peştii. Marta şi Marcal au ieşit din olărie, ea ca să se ocupe de cină, el ca  să aprofundeze relaţiile începute cu cîinele Găsit, care, deşi ezitînd încă să accepte fără crîcnire prezenţa unei uniforme în familie,  pare dispus să asume o postură de tacită condescendenţă dacă numita uniformă este înlocuită, de la sosire, cu orice  vestimentaţie de croială civilă, modernă sau veche, curată sau murdară, nu contează. Cipriano Algor e acum singur în olărie. A  încercat distrat soliditatea unui cofraj, a mutat din loc, fără să fie nevoie, un sac de ghips şi, ca şi cum doar hazardul, şi nu voinţa,  i-ar fi condus paşii, a ajuns în faţa figurilor pe care le modelase, bărbatul, femeia. In cîteva secunde bărbatul se transformă într-o  grămăjoară informă de lut. Poate că femeia ar fi supravieţuit dacă, în urechile lui Cipriano Algor, n-ar răsuna de pe acum  întrebarea pe care Marta i-o va pune mîine, De ce, de ce bărbatul şi nu femeia, de ce unul şi nu amîndoi. Lutul femeii a fost  frămîntat peste lutul bărbatului, sînt din nou un singur lut.
 
Primul act al spectacolului s-a terminat, podoabele scenei au fost scoase, actorii se odihnesc după efortul apoteozei. In magaziile  Centrului n-a rămas nici o singură piesă de lut fabricată de olăria Algorilor, doar puţin praf roşu, împrăştiat pe rafturi, coeziunea  materialelor nu e eternă, niciodată n-o vom repeta îndeajuns, dacă atingerea continuă a invizibilelor degete ale timpului le vine cu  uşurinţă de hac marmurii şi granitului, ce nu-i face unei simple argile cu compoziţie precară şi coacere probabil neregulată.  Marcal Gacho n-a fost recunoscut în departamentul de achiziţii, efect sigur al şepcii şi ochelarilor negri, dar şi a feţei nebărbierite,  o lăsase dinadins aşa pentru a desă-vîrşi eficacitatea travestirii protectoare, odată ce printre diversele caracteristici care trebuie  să-1 distingă pe orice gardian intern al Centrului e inclus bărbieritul fără cusur. Oricum subşeful se miră de brusca ameliorare a  vehiculului de transport, atitudine logică la cineva care nu doar o dată îşi permisese să zîmbească ironic la vederea vetustei  furgonete, dar a fost surprinzătoare, şi în respectiva circumstanţă e minima denumire posibilă, izbucnirea lui de enervare cu greu  reţinută atunci cînd Cipriano Algor îl informă că venise să ridice restul vaselor, Pe toate, întrebă, Pe toate, răspunse olarul, am  adus un camion şi un ajutor. Dacă acest subşef cu o fire dovedit nesuferită va avea destul viitor în relatarea pe care o urmărim,  într-o bună zi ne vom aminti cu
siguranţă să-1 rugăm să ne dezvăluie sentimentele sale în această împrejurare, adică, motivul ultim al unei iritări, ilogice din toate punctele de vedere, pe care nu voise sau nu fusese în stare s-o ascundă. E foarte probabil că va încerca să ne păcălească spunînd, de exemplu, că se obişnuise cu vizitele zilnice ale lui Cipriano Algor şi că, deşi din respect pentru adevăr, n-ar fi putut jura că sînt prieteni, oricum avea pentru el o anumită simpatie, mai ales din pricina nenorocoasei situaţii profesionale în care se afla bietul om. O minciună dintre cele mai neruşinate, cum este evident, de vreme ce, trecînd de la dezvăluire la excavarea adîncurilor, ne vom da seama de îndată că manifestarea de exasperare a subşefului nu făcuse decît să denunţe frustrarea că îi scăpase din mîini plăcerea, între toate perversă, a celor care se bucură de înfrîngerile altora chiar cînd nu au nici un profit de pe urma lor. Pretextînd că le-ar trebui ore ca să-şi facă treaba şi că îngreunau descărcatul altor furnizori, meschinul individ încercă să împiedice încărcarea camionului, dar Cipriano Algor puse, aşa cum elocvent se spune, piciorul în prag şi întrebă cine îşi ia răspunderea pentru cheltuiala cu închirierea maşinii în caz că trebuie s-o ducă înapoi, ceru caietul de reclamaţii şi, ca finală şi disperată lovitură, ameninţă că nu pleacă înainte de a vorbi cu şeful de departament. Se ştie din manualele elementare de psihologie aplicată, capitolul comportament, că oamenii răi de muscă sînt adeseori laşi, aşa că nu va trebui să ne surprindă că teama de a fî certat în public de superiorul ierarhic schimbă într-o clipă atitudinea subşefului. Mai aruncă o insolenţă ca să-şi ascundă furia şi se retrase în fundul magaziei, de

unde apăru din nou numai cînd camionul, în sfîrşit încărcat, abandonă subterana. Nici la propriu nici la figurat nu au strigat Cipriano Algor şi Marcal Gacho victorie, erau prea obosiţi ca să-şi irosească restul de puteri cu triluri şi felicitări, cel mai bătrîn spuse, O să ne mănînce sufletul cînd vom aduce cealaltă marfă, va examina păpuşile cu lupa şi le va respinge cu duzinile, iar cel mai tînăr răspunse că e probabil, dar nu sigur, şeful de departament se ocupa de problemă, de asta am scăpat, tată, cealaltă o să vedem atunci, aşa trebuie să fie viaţa, cînd unul îşi pierde curajul, celălalt îşi adună forţele şi-1 îmbărbătează. Lăsaseră furgoneta parcată la colţul unei străzi apropiate, acolo va rămîne pînă vor descărca şi ultimul vas în groapa de lîngă rîu, apoi vor duce camionul la garaj şi, frînţi de oboseală, mai mult morţi decît vii, unul pentru că-şi pierduse pe dreptele coridoare ale Centrului salutarul obicei al efortului fizic, altul pentru îndeajuns de cunoscutele dezavantaje ale vîrstei, vor ajunge în sfîrşit acasă, la lăsarea serii. Cîinele Găsit va coborî să-i întîmpine pe drum, ţopăind şi lătrînd aşa cum îi cere condiţia, şi Marta îi va aştepta la uşă. Ea va întreba, Aşadar, s-a rezolvat totul, şi ei vor răspunde da, totul s-a rezolvat, şi pe dată toţi trei se vor gîndi, sau vor simţi, dacă există inegalitate între a simţi şi a gîndi, că ce s-a terminat e acelaşi lucru care aşteaptă nerăbdător să înceapă, că actele spectacolului şi ale vieţii, primul, al doilea şi al treilea, sînt tot timpul o singură piesă. E adevărat că unele accesorii au fost scoase din scenă, dar lutul din care se vor face accesoriile noi e acelaşi ca ieri, iar actorii, mîine, cînd se vor	trezi din somn în culise, îşi vor pune piciorul

drept pe urma piciorului sting, apoi îl vor pune pe stîngul înaintea dreptului şi, orice s-ar întîmpla, nu se vor abate din drum, tn ciuda oboselii bărbatului, Marta şi Mar?al vor repeta, de parcă ar fi prima oară, gesturile, gemetele şi suspinele de amor. Şi cuvintele. Cipriano Algor va dormi fără vise în patul lui. Mîine dimineaţă, ca de obicei, îşi va duce ginerele la lucru- Poate că, Ia întoarcere, îşi va aminti să treacă pe la groapa de lîngă rîu, fără vreun motiv anume, nici măcar din curiozitate, ştie perfect ce-a lăsat acolo, cu toate astea poate se va apropia de marginea adînciturii şi, dacă o va face, va privi în jos, atunci se va întreba dacă n-ar fi cazul să taie cîteva crengi de arbore ca să acopere mai bine vasele, parcă ar vrea să nu afle nimeni ce se ascunde aici, adăpostit, ferit, pînă în ziua cînd vor fi din nou necesare, vai, ce greu e să ne despărţim de ceea ce-am făcut, fie obiect, fie vis, chiar atunci cînd l-am distrus cu mîinile noastre.
Mă duc să curăţ cuptorul, a spus Cipriano Algor cînd a ajuns acasă. Experienţele anterioare ale cîinelui Găsit l-au făcut să creadă că stăpînul se pregăteşte să se aşeze din nou pe banca meditaţiilor, sărmanul avea spiritul tulburat de conflicte, cu viaţa curgîndu-i pe dos, acum se arată folositori cîinii, cînd vin să se posteze în faţa noastră cu nelipsita întrebare în ochi, Ai nevoie de ajutor, şi cu toate că, la prima vedere, nu pare la îndemîna unui animal ca acesta să găsească leacul pentru suferinţe, angoase şi alte necazuri omeneşti, pricina poate fi neputinţa noastră de a percepe ce se află dincolo sau dincoace de umanitatea noastră, ca şi cum celelalte dureri din lume n-ar căpăta o realitate aprehensibilă decît dacă sînt măsurabile

după standardele durerilor noastre sau, pentru a folosi cuvinte mai simple, ca şi cum doar umanul ar avea existenţă. Cipriano Algor nu se aşeză pe banca de piatră, trecu mai departe, apoi, după ce trase unul după altul cele trei mari zăvoare de bronz instalate la înălţimi diferite, sus, la mijloc, jos, deschise uşa cuptorului, care scîrţîi răguşit din balamale. După primele zile de cercetări senzoriale care mulţumiseră curiozitatea imediată a celui care tocmai ajunsese într-un loc nou, cuptorul încetase să-i mai atragă atenţia cîinelui Găsit. Era o construcţie de piatră, veche şi greoaie, cu o uşă înaltă şi îngustă, cu o destinaţie necunoscută şi unde nu locuia nimeni, o construcţie care avea deasupra trei forme care semănau cu nişte coşuri, dar care sigur nu erau, de vreme ce din ele nu se desprinsese niciodată vreun instigator miros de mîncare. Acum uşa se deschise pe neaşteptate şi stăpînul intră înăuntru la fel de natural ca şi cum şi acolo era casa lui, ca dincoace. Un cîine trebuie, din principiu şi prudenţă, să latre la toate surprizele care i se ivesc în viaţă, pentru că nu poate şti dinainte dacă cele bune nu vor deveni ; rele şi cele rele nu vor înceta să fie ce-au fost, aşadar cîinele Găsit se puse pe lătrat, mai întîi , neliniştit cînd figura stăpînului păru că dispare în penumbra cuptorului, pe dată fericit văzîndu-1 reapărînd întreg şi cu o expresie schimbată, sînt micile miracole ale iubirii, să-ţi placă ce faci ar trebui să merite tot acest nume. Cînd Cipriano < Algor intră din nou în cuptor, acum cu mătura în mînă, Găsit nu-şi mai făcu griji, un stăpîn, dacă te gîndeşti bine, e ca soarele şi luna, trebuie să , avem răbdare cînd dispare, să aşteptăm să treacă   ,
timpul, dacă mult sau puţin nu poate spune un   ;

cîine, care nu distinge durate mtre oră şi săptâ-mînă, între lună şi an, pentru un animal ca el nu există decît prezenţă şi absenţă. în timpul curăţării cuptorului, Găsit nu încercă să intre, se dădu la o parte ca să nu cadă pe el ploaia de mici fragmente de lut copt, de cioburi de vase sparte pe care mătura le împingea afară, şi se întinse pe jos, cu capul între labe. Părea neatent, aproape adormit, dar şi cel mai puţin experimentat cunoscător al tertipurilor canine şi-ar da seama, obser-vînd modul disimulat în care din cînd în cînd deschidea şi închidea ochii, ca Găsit pur şi simplu aştepta. După ce termină curăţenia, Cipriano Algor ieşi şi se îndreptă spre olărie. Cît timp a fost vizibil, dinele nu s-a mişcat, dar imediat s-a ridicat încet, a înaintat cu gîtul întins pîna la intrarea în cuptor şi a privit. Era o odaie stranie şi goală, cu tavanul boltit, fără mobile sau podoabe, tapiţată cu paralelipipede albicioase, dar ce-a impresionat cel mai mult nasul cîinelui Găsit a fost uscăciunea extremă a aerului care se respira înăuntru, ca şi înţepătura intensă a singurului miros care se simţea, mirosul final al unei infinite calcinări, să nu vă surprindă flagranta şi asumata contradicţie între final şi infinit, căci nu ne ocupăm de senzaţii omeneşti, ci de ceea ce omeneşte ne-a fost cu putinţă să ne imaginăm despre ce-o fi simţit un cîine cînd a intrat prima oară într-un cuptor gol de olărie. Altfel decît era de aşteptat de la natura lui de cîine, Găsit n-a marcat cu urina noul loc descoperit. E adevărat că, la început, a fost cît pe-aci să asculte ce-i spunea instinctul, e adevărat c-a apucat să-şi ridice ameninţător piciorul, dar, în ultima clipă, s-a stăpînit, poate speriat de tăcerea minerală care-1 înconjura, de

simplitatea grosolană a construcţiei, de tonul alburiu şi fantomatic al podelei şi pereţilor, sau poate, pur şi simplu, pentru că bănuia că stapînul s-ar supăra pe el dacă şi-ar găsi spurcat de un pişat infam regatul, tronul şi altarul focului, creuzetul unde argila visează de fiecare dată că se va preschimba în diamant. Cu blana de pe spate zburlită, cu coada între picioare de parcă venea alergînd alungat de departe, cîinele Găsit a ieşit din cuptor. N-a văzut pe nici unul dintre stapîni, casa şi cîmpul păreau abandonate, iar dudul negru, desigur din pricina unghiului de incidenţă a soarelui, părea să proiecteze o umbră stranie, care se tîra pe sol ca şi cum venea de la un alt copac. Spre deosebire de ce se crede în general, cîinii, oricît ar fi de îngrijiţi şi răsfăţaţi, nu au viaţa uşoară, în primul rînd pentru că pînă astăzi n-au reuşit să ajungă la o înţelegere cît de cît satisfăcătoare a lumii în care au fost aduşi, în al doilea rînd pentru că dificultatea este continuu agravată de contradicţiile şi de instabilităţile de conduită ale fiinţelor umane cu care împărtăşesc, ca să spunem aşa, casa, mîncarea şi uneori patul. A \ dispărut stapînul, stăpîna nu apare, cîinele Găsit ■ îşi revarsă melancolia şi băşica pe banca de piatră care nu foloseşte decît pentru meditaţii. In clipa aceea, Cipriano Algor şi Marta ieşiră din olărie. Găsit alergă spre ei, în astfel de momente are impresia că, în sfîrşit, va înţelege totul, dar impresia n-a durat, nu durează niciodată, stapînul scoase un ţipăt enorm, Fugi de aici, stăpîna strigă alarmată, Stai, cine să-i mai înţeleagă pe oamenii ăştia, cîinele Găsit va observa doar peste cîteva , clipe că stăpînii duc nişte figuri de lut în echilibru . pe nişte mici tăblii, cîte trei pe fiecare, imaginaţi-vă   !

dezastrul dacă nu mi-ar fi oprit la timp efuziunile. Se îndreaptă echilibriştii spre planşele de uscat care, de săptămîni, au fost golite de farfurii, căni, farfurioare, străchini, căni, urcioare, vase şi alte accesorii de casă şi grădină. Cele şase păpuşi, care vor sta să se usuce sub briză, protejate de umbra dudului negru şi atinse din cînd în cînd de soarele care se insinuează şi se deplasează în frunziş, sînt avangarda unei noi ocupaţii, a sute de figuri identice care, în batalioane strînse, vor acoperi planşele lungi, o mie două sute de figuri, de şase ori două sute după socotelile făcute la momentul respectiv, dar socoteala era greşită, bucuria victoriei nu este întotdeauna bună sfătuitoare, aceşti olari, în ciuda celor trei generaţii de experienţe, par să fi uitat că este indispensabil să rezerve mereu, pentru că pînă şi foarfecele mănîncă din pînza pe care o taie, o marjă pentru pierderi, e figura care cade şi se sparge, e figura care s-a deformat, e figura care s-a contractat prea mult sau prea puţin, e figura care a crăpat de căldură pentru că a fost prost fabricată, e figura care nu s-a copt bine din pricina defectuoasei circulaţii a aerului cald, şi la toate astea, care ţin de contingenţele fizice ale unei activităţi foarte asemănătoare cu arta alchimiei, care nu e, cum ştim, o ştiinţă exactă, la toate astea, spuneam, va trebui adăugată examinarea riguroasă la care, ca de obicei, Centrul va supune fiecare păpuşă, şi pe deasupra cu subşeful acela, aşa de pornit. In timp ce mătura cuptorul, Cipriano Algor şi-a amintit numai de cele două ameninţări, de cea sigură şi de cea latentă, asta au bun asociaţiile de idei, una trage de alta, trebuie să fii abil şi să nu le pierzi firul, să înţelegi că un ciob de pe jos nu

este doar prezentul lui de ciob de pe jos, este şi trecutul lui, cînd nu era ciob, dar şi viitorul lui, cînd nu ştie ce va deveni.
Se povesteşte că odinioară a existat un zeu care s-a hotărît să modeleze un bărbat din lutul pămîntului pe care-1 crease anterior şi, de îndată, ca să capete răsuflare şi viaţă, i-a suflat în nări. Cîteva spirite încăpăţînate şi negativiste spun în şoaptă, cînd nu îndrăznesc s-o proclame scanda-lizînd pe toata lumea, că, după acest suprem act creator, zeul cu pricina nu s-a mai dedicat niciodată artelor olăriei, o manieră sucită de a-i denunţa pentru că, pur şi simplu, n-a mai lucrat. Problema, prin transcendenţa ei, este prea serioasă ca să fie tratată simplu, cere ponderare, multă imparţialitate, spirit obiectiv. Este un fapt istoric că munca de modelare, din acea zi memorabilă, n-a mai fost un atribut exclusiv al creatorului pentru a reveni incipientei competenţe a creaturilor, care, nu mai e nevoie s-o spunem, nu sînt înzestrate cu suficient suflu ventilator. Ca rezultat i s-a dat focului responsabilitatea tuturor operaţiunilor subsidiare în stare să dea, atît prin culoare cît şi   î prin strălucire, şi chiar prin sunet, o rezonabilă   = aparenţă de viaţă tuturor obiectelor care vor ieşi   ' din cuptoare. Dar asta înseamnă a judeca după  '-. aparenţe. Focul face mult, nimeni nu neagă, dar nu poate face totul, are serioase limitări, şi chiar cîte un defect grav, ca, de exemplu, insaţiabila bulimie de care suferă şi care-1 face să devoreze   ; şi să transforme în cenuşă tot ce întîlneşte în  ; cale. Revenind însă la tema care ne preocupă, la   : olărie şi la funcţionarea ei, toţi ştim că lutul   ; umed băgat în cuptor crapă mai repede decît ne   , ia să povestim. O primă şi irevocabilă condiţie

stabilită de foc, dacă vrem sa facă ce aşteptăm de la el, e ca lutul să intre cit mai uscat în cuptor. Şi aici ne întoarcem umili la suflatul în nări, aici va trebui să recunoaştem în ce măsura am fost nedrepţi şi imprudenţi cînd am împrumutat şi am adoptat păgîna idee că pomenitul zeu ar fi întors spatele, indiferent, propriei sale opere. Da, e adevărat, nimeni nu 1-a mai văzut după aceea, dar ne-a lăsat poate ce avea mai bun, suflul, răsuflarea, briza, zefirul, adierea, care acum intră suav în nările celor şase păpuşi de lut pe care Cipriano Algor şi fiica lui le aşaza, cu mare grijă, pe una dintre planşele pentru uscat. Pînă la urma şi scriitor, nu numai olar, pomenitul zeu ştie şi să scrie drept cu linii strîmbe, nefiind de faţă ca să sufle personal, a avut grijă să lase pe cineva să facă munca în numele lui, pentru ca mîine viaţa încă fragilă a acestor figuri de ceramică să nu se stingă în îmbrăţişarea oarbă şi brutală a focului. A spune mîine este totuşi doar un fel de a vorbi, pentru că, dacă e adevărat că o singură răsuflare a fost de ajuns la inaugurare pentru ca lutul omului să capete suflet şi viaţă, multe vor fi răsuflările necesare pentru ca din măscărici, bufoni, asirieni cu barbă, mandarini, eschimoşi şi infirmiere, cei de aici şi cei care vor veni în rînduri strinse să se alinieze pe aceste planşe, să se evapore încetul cu încetul apa fără de care n-ar fi ajuns ce sînt, şi să poată intra în cuptor siguri că se vor transforma în ceea ce trebuie să fie. Cîinele Găsit se ridicase pe labele din spate şi-şi sprijinise de planşă labele din faţă ca să vadă mai de aproape cele şase momîi aliniate în faţa lui. Adulmecă o dată, de două ori şi imediat îşi pierdu interesul, dar nu destul de repede ca să evite palma seacă
 
şi dureroasă pe care stăpînul i-o dădu peste cap nici repetarea cuvintelor dure pe care le auzise înainte, Fugi de aici, cum putea el să explice că nu voia să le facă nici un rău păpuşilor, ci doar să le vadă mai bine şi să le miroasă, nu e drept să mă baţi pentru un fleac, parcă n-ai şti că cîinii nu se slujesc numai de ochii din cap ca să cerceteze lumea exterioară, nasul e ca un ochi complementar, vede ceea ce miroase, din fericire ea n-a mai strigat acum, Stai, noroc că întotdeauna e cineva care înţelege motivele celorlalţi, chiar ale celor care, din muţenie de la natură sau insuficienţă de vocabular, n-au ştiut sau nu i-a ajutat limba să le explice, Nu trebuia să-î baţi, tată, era doar curios, spuse Marta. Fără îndoială, Cipriano Algor n-a vrut să-i facă rău cîinelui, 1-a minat forţa instinctului, pe care, împotriva credinţei generale, fiinţele omeneşti nu l-au pierdut nici nu-1 vor pierde prea curînd. Se învecinează cu inteligenţa, dar e mult mai rapid, de aceea biata de ea se face deseori de rîs şi este desconsiderată în atîtea împrejurări, aşa s-a întîmplat în acest caz, olarul a reacţionat la teama de a vedea distrus ceea ce făcuse cu atîta greutate, ca o leoaică văzîndu-şi puii în pericol. Nu toţi creatorii uită de creaturile lor, fie ele căţei sau păpuşi de lut, nu toţi pleacă şi lasă în loc inconstanţa unui zefir care sufla doar din cînd în cînd, ca şi cum noi n-am avea nevoie să creştem, să mergem la cuptor, să ştim cine sîntem. Cipriano Algor chemă cîinele, Vino aici, Găsit, vino aici, cine să înţeleagă aceste fiinţe, lovesc şi îndată îl mîngîie pe cel lovit, îi lovesc şi dau fuga să sărute mîna ce i-a lovit, poate că toate astea nu sînt decît o consecinţă a problemelor pe care le-am avut, de la îndepărtatul

început al timpurilor, ca să reuşim sa ne înţelegem unii pe ceilalţi, noi, cîinii, noi, oamenii. Găsit a uitat lovitura primită, dar stăpînul nu, stăpînul va uita mîine sau peste o oră, dar deocamdată nu poate, în asemenea cazuri memoria e ca atingerea instantanee a soarelui pe retină care lasă o arsură la suprafaţă, rană uşoară, neînsemnată, dar care chinuie cit durează, mai bine sa cheme cîinele, să-i spună, Găsit, vino încoace, şi Găsit va veni, vine mereu, linge mîna care-1 mîngîie pentru că aşa sărută cîinii, curînd arsura dispare, vederea se normalizează, de parcă nimic nu s-ar fi întîmplat. Cipriano Algor se duse să vadă cîte lemne mai urau şi văzu că erau puţine. Ani de zile visase că va veni momentul cînd bătrînul cuptor de lemne va fi dărâmat pentru ca, în locul lui, să apară un cuptor nou, din cele moderne, cu gaz, în stare să obţină temperaturi uriaşe, cu încălzire rapidă şi excelente rezultate la coacere. In adîncul său, totuşi, ştia ca asta nu se va întîmpla niciodată, în primul rînd din pricina costului, mai mare decît îşi poate permite, dar şi din motive mai puţin materiale, pentru că i-ar părea rău să distrugă ce construise bunicul lui şi tatăl lui perfecţionase, dacă ar face-o ar fi ca şi cum i-ar şterge la propriu de pe faţa pămîntului, căci tocmai pe faţa pămîn-tului se află cuptorul. Mai avea un alt motiv, mai puţin confesabil, pe care-1 expedia în cinci cuvinte, Sînt prea bătrîn pentru asta, pentru că schimbarea ar fî însemnat utilizarea pirometrelor, tuburilor, piloţilor de siguranţă, a arzătoarelor, adică, alte tehnici şi alte grij. Aşa că nu era altă soluţie decît sa continue cuptorul vechi să fie alimentat ca pe vremuri, cu lemne, lemne şi iar lemne, poate lucrul cel mai greu de suportat în

meseriile lutului. Ca un fochist al vechilor locomotive cu aburi, care-şi petrecea tot timpul arun-cînd lopeţi de cărbune în gura cazanului, olarul, cel puţin acest Cipriano Algor, care nu poate plăti un ajutor, se chinuie ceasuri întregi să introducă arhaicul  combustibil în cuptor, crengi pe care focul le cuprinde şi le devorează într-o clipă, crengi pe care flacăra le muşcă şi le linge încetul cu încetul pină la tăciune, cel mai bine e cînd îl putem răsfăţa cu conuri de pin şi talaj, care ard mai încet şi dau mai multă căldură. Cipriano Algor se va aproviziona în împrejurimi, va comanda unor tăietori şi agricultori cîteva care cu lemne de ars, va cumpăra în atelierele şi tîmplăriile din Centura Industrială cîţiva saci cu rumeguş, preferabil de lemn tare, ca stejarul, nucul şi castanul, şi pe toate va trebui să le facă singur, evident nu-i trece prin cap să-i ceară fiicei lui, pe deasupra gravidă, să-1 însoţească şi sa urce sacii în furgo-netă, îl va lua numai pe Găsit ca să facă pace, ceea ce pare să însemne că arsura din memoria lui Cipriano Algor, de fapt, nu e complet vindecată. Lemnul din şopron va fi mai mult decît suficient   ; pentru cele şase figuri pentru mulaje, dar Cipriano    ţ Algor are îndoieli, i se pare absurd, prostesc, o irosire de neiertat, enorma disproporţie a mijloacelor faţă de scopurile de atins, adică, pentru a coace o nimica toată, jumătate de duzină de   ţ păpuşi va trebui folosit cuptorul de parcă ar fi vorba de o încărcătură pînă la tavan. I-a spus    ţ Martei care i-a dat dreptate, şi peste o jumătate   j de oră soluţia, Cartea explică aici cum se poate   f rezolva problema, are chiar un desen ca să înţe-   l legem mai bine. E posibil ca străbunicul Martei, trăind în alte vremuri, să fî folosit vreodată, la

începuturile profesiei sale de olar, procedeul, vechi şi pe atunci, de coacere în groapă, dar instalarea primului cuptor trebuie să fi eliminat pînă şi din memorie rustica practică, uitată de tatăl lui Cipriano Algor. Din fericire mai sînt cărţile. Le putem uita pe un raft sau în cufăr, le putem lăsa pradă prafului şi moliilor, abandona în întunericul pivniţelor, putem să nu ne uităm la ele şi să nu le atingem ani de zile, dar lor nu le pasă, aşteaptă în tăcere, închise în sine pentru ca nimic dinăuntru să nu se piardă, momentul care vine mereu, ziua cînd ne întrebăm, Unde o fi cartea care ne învăţa cum se coace lutul, iar cartea, în sfîrşit convocată, apare, e aici în mîinile Martei în timp ce tatăl ei sapă în fundul cuptorului o groapa de jumătate de metru adâncime şi tot atît în lăţime, păpuşilor nu le trebuie mai mult, apoi dispune pe fundul găurii un strat de ramuri şi le dă foc, flăcările urcă, mîngîie pereţii, le reduc umiditatea de la suprafaţă, apoi focul păleşte, rămîn doar cîteva flăcărui şi cenuşa caldă, şi peste ele Marta, după ce i-a trecut tatălui cartea deschisă la pagina care trebuie, coboară şi aşază, cu grijă extremă, cele şase păpuşi de probă, una cîte una, mandarinul, eschimosul, asirianul cu barba, măscăriciul, bufonul, infirmiera, înăuntrul gropii, aerul cald încă vibrează, atinge epidermele cenuşii de unde, ca şi din interiorul masiv al trupurilor, aproape toată apa se evaporă graţie curentului şi adierii, iar acum, peste cavitate, în lipsa unui grătar mai potrivit acestui scop, Cipriano Algor pune, nici prea apropiate, nici prea depărtate, aşa cum arată cartea, nişte bare înguste de fier, printre care va cădea jăraticul rezultat din rugul pe care olarul îl încinge. Erau aşa de fericiţi
 
că descoperiseră cartea salvatoare încît tatăl şi fiica nu şi-au dat seama că ora aproape crepusculară la care începuseră să muncească îi va obliga sa alimenteze focul în timpul nopţii pînă cînd jăraticul va umple complet groapa şi coacerea se va termina. Cipriano Algor îi spuse fiicei lui, Tu du-te la culcare, eu rămîn să am grijă de foc, iar ea răspunse, N-aş pierde asta pentru tot aurul din lume, Se aşezară pe banca de piatră contem-plînd flăcările, din cînd în cînd Cipriano Algor se ridică şi aruncă lemne pe foc, crengi nu prea groase pentru ca jăraticul să cadă printre barele de fier, cînd veni ora cinei, Marta se duse în casă să pregătească o masă uşoară, pe care după aceea au luat-o în lumina fluctuantă care se mişca pe peretele lateral al cuptorului, ca şi cum şi el ar fi ars pe dinăuntru. Cîinele Găsit se împărtăşi şi el din mîncare, apoi se întinse la picioarele Martei, privind fix flăcările, în viaţă mai fusese aproape de alte focuri, dar nici unul ca acesta, probabil voia să spună altceva, focurile, mai mari sau mai mici, seamănă toate, sînt lemne care ard, tăciuni şi cenuşă, ce gîndea Găsit era că nu stătuse   j niciodată aşa, la picioarele a doi oameni cărora le   | dăruise pentru totdeauna dragostea lui de cîine,   \ lingă o bancă de piatră propice meditaţiilor seri-   t. oase, aşa cum el însuşi, începînd de astăzi şi din experienţă personală, va putea mărturisi. Să umpli o   ■ jumătate de metru cub cu jăratic cere timp, mai   ; ales dacă lemnul, cum se întîmplă, n-a fost complet   | uscat, ca dovadă i se văd fierbând ultimele seve   \ la extremitatea opusă celei care arde. Ar fi inte-   \ resant, dacă ar fi posibil, să te uiţi înăuntru, să vezi dacă jăraticul a urcat pînă la păpuşi, dar poţi să-ţi închipui cum e interiorul gropii, vibrant

şi strălucitor, cu lumina multiplelor flăcări scurte care au consumat bucăţelele de lemn incandescent care cad. Cum noaptea începuse să se răcorească, Marta s-a dus în casă să caute o pătură, sub care, trăgînd-o peste umeri, s-au adăpostit tatăl şi fiica, în faţă nu aveau nevoie, era ca pe vremuri, cînd mergeam lîngă vatră să ne încălzim în nopţile de iarnă, spinarea dîrdiia de frig în timp ce faţa, mîinile şi picioarele frigeau. Picioarele mai ales, fiind mai aproape de foc. Mîine începe munca grea, spuse Cipriano Algor, Te ajut, spuse Marta, O să mă ajuţi, fără îndoială, nici nu poţi face altceva, spuse Cipriano Algor, întotdeauna te-am ajutat, Dar acum eşti gravidă, Cel mult într-o lună, încă n-am simptome, mă simt perfect, Mă tem că nu vom reuşi sa ducem asta pînă la capăt, Vom reuşi, Dacă am găsi pe cineva să ne ajute, Chiar tu ai spus, tată, nimeni nu vrea să lucreze în olarii, pe lîngă asta ne-am irosi timpul învă-ţîndu-î pe cel care ar veni şi rezultatele n-ar fi deloc pe măsură, Sigur, confirmă Cipriano Algor, deodată distras. îşi amintise că Isaura Estudiosa, sau Isaura Madruga, cum se pare că se numeşte acum, îşi caută de lucru, dacă nu va găsi va pleca din sat, dar acest gînd nu reuşi să-1 tulbure, de fapt, nici n-ar putea, nici n-ar vrea să şi-o imagineze pe numita Madruga lucrînd la olărie, plină de lut, singurele cunoştinţe pe care le avea despre meserie era acel mod de a îmbrăţişa un urcior la piept, dar asta nu ajută cînd este vorba de a fabrica păpuşi, şi nu de a le legăna. La legănat, oricine se pricepe, se gîndi, dar ştia că nu e adevărat. Marta spuse, Am putea chema pe cineva să aibă grijă de casă, să rămîn liberă pentru olărie, N-avem bani să plătim o servitoare sau o
 
femeie în casă, sau cum s-o fi chemînd, îi reteză brusc vorba Cipriano Algor, Cineva care are nevoie de o ocupaţie si nu-i pasă dacă nu cîştigă mult un timp, insistă Marta. Nerăbdător, tatăl îşi aruncă pătura de pe umeri, de parcă se sufoca, Dacă te gîndeşti la ce-mi închipui, mai bine ne oprim aici, E de ştiut dacă ţi-ai imaginat pentru ca eu m-am gîndit, spuse Marta, sau dacă te-ai gîndit înainte de a-mi imagina eu, Nu te juca cu vorbele, te rog, ai darul ăsta, dar nu l-ai moştenit de la mine, Ceva propriu trebuie să am şi eu, oricum, ce-ai numit joc cu cuvintele e numai un mod de a le face mai vizibile, Atunci pe astea le poţi acoperi din nou, nu mă interesează. Marta puse pătura la loc, o aranja pe umerii tatălui, Le-am acoperit, spuse, dacă cineva le va scoate într-o zi din nou la vedere, te asigur că nu voi fi eu. Cipriano Algor se desprinse din pătură, Nu-mi e frig, spuse, şi merse să pună mai mult lemn pe foc. Marta se simţi mişcată observînd meticulozitatea cu care el punea trunchiurile noi peste aşchiile în flăcări, atent şi scrupulos ca unul care s-a obligat, ca să alunge gândurile incomode, să-şi fixeze    toată  | puterea de concentrare asupra unui detaliu fără importanţă. N-ar fi trebuit să reiau subiectul, îşi  | spuse, mai ales acum, cînd a spus că va merge cu  r noi la Centru, pe lîngă asta, presupunînd că ei  * s-ar înţelege aşa de bine încît să vrea să trăiască  j împreună, vom avea o problemă greu sau chiar ; imposibil de rezolvat, una e să mergi la Centru  \ cu fiica şi ginerele, alta să-ţi iei şi nevasta, în loc  \ de o familie ar fi două, sînt convinsă că nu ne-ar \ accepta, Marcal mi-a spus că apartamentele sînt j mici, aşadar ar trebui să rămînă aici, şi din ce ar trăi, doi oameni care de abia se cunosc, cît timp

va dura înţelegerea, mai mult decît un joc cu cuvintele, ce fac eu e un joc cu sentimentele altora, cu sentimentele propriului meu tata, ce drept am eu, ce drept ai tu, Marta, încearcă să te pui în locul lui, nu poţi, sigur, atunci, dacă nu poţi, taci din gură, se spune că fiecare om este o insulă, şi nu e adevărat, fiecare om este o tăcere, da, o tăcere, fiecare cu tăcerea lui, fiecare cu tăcerea care e. Cipriano Algor se întoarse pe banca de piatră, chiar el îşi trase pătura pe umeri deşi avea încă pe haine căldura focului, Marta se apropie de el, Tată, dragă tată, spuse, Ce e, Nimic, nu contează. Trecuse mult de ora unu cînd groapa se umplu în sfîrşit Nu mai e nevoie de noi aici, spuse Cipriano Algor, mîine dimineaţă, cînd s-au răcit, scoatem piesele, să vedem cum au ieşit. Clinele Găsit îi însoţi pînă la uşa casei. Apoi se întoarse lîngă foc şi se culcă. Sub fina peliculă de cenuşă, iradiind o lumină palidă, jăraticul încă pîlpîia. Doar cînd s-a stins complet Găsit a închis ochii să doarmă.
 
Cipriano Algor visă ca se află înăuntrul noului său cuptor. Era fericit pentru că reuşise să-şi convingă fiica şi ginerele că brusca creştere de activitate a olăriei cerea schimbări radicale în procesele de elaborare şi o promptă actualizare a mijloacelor şi structurilor de fabricaţie, începînd cu urgenta substituţie a vechiului cuptor, rămăşiţa arhaică a unei vieţi artizanale care nici măcar ca ruină de muzeu în aer liber nu merită conservată. Să ne lăsăm de nostalgii care nu fac decît rău şi ne ţin pe loc, spusese Cipriano Algor cu o neobişnuită vehemenţă, progresul merge înainte, de nestăvilit, trebuie să ne hotărîm să-1 urmăm, vai de cei care, de teama posibilelor nelinişti viitoare, rămîn aşezaţi pe marginea drumului, plîngînd un trecut care nici măcar n-a fost mai bun decît prezentul. Rotundă, perfectă şi desă-vîrşită, fraza i-a convins pe tinerii ezitanţi. în orice caz, trebuie recunoscut că diferenţele tehnologice dintre cuptorul nou şi cuptorul vechi erau   ; cît se poate de obişnuite, ce era învechit în primul,   l era modern în al doilea, singura deosebire care  > sărea imediat în ochi consta în mărimea lucrării, în capacitatea de două ori mai mare, fiind adevărat,   ■, de asemenea, deşi nu atît de evident, că erau  \ diferite, şi chiar puţin nefireşti, relaţiile de pro-   % porţie pe care înălţimea, lungimea şi lăţimea  l respectivului gol interior le stabileau între ele.   I Fiind vorba de un vis, nu e de mirare. De mirare, însă, oricîte libertăţi şi exagerări îi permite celui

care visează logica onirică, este prezenţa unei bănci de piatră înăuntru, o bancă exact la fel ca cea a meditaţiilor, şi din care Cipriano Algor nu poate vedea decît dosul spătarului, odată ce banca este în mod insolit întoarsă spre peretele din fund, la nu mai mult de cinci palme de el. Pietrarii trebuie s-o fi pus aici ca să se odihnească la ora prînzului, apoi au uitat s-o ia, îşi spuse Cipriano Algor, dar ştia că nu putea fi adevărat, pietrarilor, şi faptul e riguros istoric, le-a plăcut întotdeauna să mănînce în aer liber, chiar cînd au lucrat în deşert, cu atît mai mult într-un loc atît de agreabil de campestru ca acesta, cu planşetele de uscat sub dudul negru, şi plăcuta adiere a amiezii. Indiferent de unde vii, trebuie să ieşi afară, spuse Cipriano Algor, problema e cum te scot de aici, ca să te duc în braţe eşti prea grea, dacă te tîrăsc îmi distrugi dalele de pe jos, dar nu pricep de ce-ai fost adusă într-un cuptor şi aşezată în acest chip, cine stă pe tine ajunge cu nasul aproape lipit de perete. Pentru a-şi demonstra sieşi că are dreptate, Cipriano Algor se strecură uşor între un capăt al băncii şi peretele lateral şi se aşeză. Descoperi că nasul lui nu risca să se julească de cărămizile refractare, şi că genunchii, deşi mai avansaţi în plan orizontal, erau şi ei feriţi de rosături incomode. Mîna, în schimb, putea să ajungă la perete fără nici un efort. Or, chiar în momentul cînd degetele lui Cipriano Algor erau cît pe aci să-1 atingă, un glas din afara spuse, Tu n-ai de ce să aprinzi cuptorul. Ordinul neaşteptat era al lui Marcal, şi tot a lui umbra care, timp de o secundă, a trecut pe peretele din fund, dispărind imediat. Lui Cipriano Algor i se păru un abuz şi o absolută lipsă de respect adresarea absurdă
 
folosită de ginere, Niciodată nu i-am permis, îşi spuse. Făcu o mişcare pentru a se întoarce ca să întrebe de ce n-avea rost să aprindă cuptorul şi de ce îmi spui tu, dar nu reuşi să se mişte, se întîmplă des în vise, vrem să alergăm şi vedem că picioarele nu ne ascultă, de obicei sînt picioarele, acum gîtul pare înţepenit. Umbra se dusese, şi ei nu-i putea pune întrebări, în vana şi iraţionala supoziţie ca o umbră are limbă pentru a articula răspunsuri, dar armonicele suplimentare ale cuvintelor rostite de Marcal continuau să răsune între boltă şi podea, între un perete şi celălalt. înainte ca vibraţiile să se stingă complet şi substanţa dispersată a tăcerii întrerupte să aibă timp să se reconstituie, Cipriano Algor dorea să afle misterioasele motive pentru care n-avea rost să aprindă cuptorul, dacă. într-adevăr, asta îi spusese glasul ginerelui, acum i se părea că vorbele au fost altele, şi mai enigmatice, Dumneata n-ai de ce să te sacrifici, de parcă Marcal crezuse că socrul lui, pe care, de fapt, nu-1 tutuise, se hotărise să încerce pe propriul trup puterile focului, înainte să le dăruiască lucrarea mîinilor sale. E nebun, murmură pentru sine olarul, ginerele meu trebuie să fie nebun de legat să-şi imagineze asemenea lucruri, am intrat în cuptor doar ca să, fraza a trebuit să se întrerupă, de fapt, Cipriano Algor nu ştie de ce se află aici, nu e de mirare, dacă de atîtea ori ni se întîmplă cînd sîntem treji, nu ştim de ce am făcut sau facem una sau alta, cu atît mai mult atunci cînd, dormind, visăm, Cipriano Algor se gîndi că cel mai bine, cel mai simplu, ar fi să se scoale pur şi simplu de pe banca de piatră şi să iasă sâ-şi întrebe ginerele ce naiba a vrut să spună, dar simţi că trupul îl apasă ca plumbul,

sau nici măcar, căci niciodată plumbul nu va atîrna atît încît să nu-1 ridice o forţă mai mare, de fapt, era iegat de spătarul băncii, legat iară frînghii sau lanţuri, însă legat. încercă din nou să-şi întoarcă faţa, dar gîtul nu-1 asculta, Sînt ca o statuie de piatră, aşezată pe o bancă de piatră, uitîndu-se la un zid de piatră, îşi spuse, deşi ştia că nu era exact, zidul, cel puţin, aşa cum ochii lui, experţi în materii minerale, puteau să perceapă, nu era construit din pietre ci din cărămizi refractare. în acest moment, umbra lui Marcal se proiectă din nou pe perete, Iţi aduc vestea bună după care tînjeam de atîta vreme, spuse vocea lui, am fost promovat în sfîrşit pe postul de gardian rezident, aşa că nu merită să continui lucrarea, le explicăm celor din Centru că am închis olăria şi vor înţelege, mai devreme sau mai tîrziu trebuia să se întîmple, aşa că ieşi de acolo, camionul e la poartă să ia mobilele, s-au irosit banii daţi pe cuptor. Cipriano Algor deschise gura să răspundă, dar umbra plecase, olarul voia să spună că diferenţa între cuvîntul artizanului şi o poruncă divină constă în faptul că a doua a trebuit trecută în scris, deşi cu lamentabilele rezultate care se cunosc, şi, în plus, că, dacă se grăbea aşa de tare, putea să se care, expresie cam grosolană care contrazicea solemna declaraţie făcută numai cu cîteva zile în urmă, cînd le promisese fiicei şi ginerelui că va merge să stea cu ei în Centru dacă Marcal va fi promovat, dat fiind că mutarea va face imposibilă menţinerea în funcţiune a olăriei. Cipriano Algor era mîniat pe sine însuşi pentru că a promis ceea ce onoarea nu-i va permite niciodată să facă, dar o nouă umbră se ivi pe peretele din fund. In lumina slabă care reuşeşte
 
să se strecoare prin uşa îngustă a unui cuptor de o asemenea mărime, două umbre umane sînt foarte uşor de confundat, însă olarul ştiu imediat cine e, nici umbra, mai întunecată, nici vocea, mai groasă, nu-i aparţineau ginerelui, Domnule Cipriano Algor, am venit să vă informez că am anulat comanda de păpuşi de lut, rosti şeful departamentului de achiziţii, nu ştiu şi nu vreau să ştiu de ce v~aţi băgat acolo, dacă vreţi să vă daţi aere de erou romantic aşteptînd să vă dezvăluie pereţii secretele vieţii, mi se pare pur şi simplu ridicol, dar, dacă intenţia dumneavoastră merge mai departe, dacă intenţionaţi să pieriţi în foc, de exemplu, aflaţi că Centrul refuză să-şi asume vreo responsabilitate, n-ar mai lipsi decît să fim învinuiţi de sinuciderile comise de inşi incompetenţi şi ajunşi la faliment pentru că n-au fost în stare să înţeleagă regulile pieţei. Cipriano Algor nu-şi întoarse capul spre uşă, deşi avea certitudinea că acum poate s-o facă, ştia că visul s-a terminat, că nimic nu-1 împiedică să se ridice cînd vrea de pe banca de piatră, îl mai tulbura însă o singură întrebare, evident absurdă, evident stupida, totuşi de înţeles dacă luăm în considerare starea de perplexitate mentală provocată de gîndul că va trebui să trăiască în acelaşi Centru \ care i-a dispreţuit munca, iar această întrebare, I ajungem şi la ea, n-am uitat, are de-a face cu l banca de piatră. Cipriano Algor se întrebă dacă < a dus o bancă de piatră în pat sau se va trezi plin de rouă pe altă bancă de piatră, cea a meditaţiilor, aşa sînt visele oamenilor, cîteodată iau lucrurile reale şi le transformă în viziuni, alteori pun delirul să se joace de-a v-aţi ascunselea cu realitatea, de aceea spunem atît de frecvent că

nu ştim pe ce lume sîntem, visul trage într-o parte, realitatea în cealaltă, linia dreaptă nu există decît în geometrie, şi chiar şi acolo nu e decît o abstracţiune. Cipriano Algor deschise ochii. Sînt în pat, se gîndi uşurat şi, în aceeaşi clipa, îşi dădu seama că amintirea visului pierea, că va reuşi să reţină doar cîteva fragmente, şi nu ştia dacă trebuie să se bucure pentru că era puţin sau să se întristeze pentru că era excesiv, şi asta se întîmplă de multe ori după ce am visat. Era încă noapte, dar prima schimbare a cerului, vestitoare a zorilor, nu va întîrzia să se arate. Cipriano Algor n-a mai adormit. Se gîndea la multe lucruri, se gîndea că munca lui devenise definitiv inutilă, că existenţa lui nu mai avea justificare suficientă şi cît de cît acceptabilă, Sînt o povară pentru ei, murmură, în clipa aceea un fragment de vis îi apăru cu toată claritatea, ca şi cum fusese decupat şi lipit de perete, era şeful departamentului de achiziţii care îi spunea, Dacă intenţionaţi să vă daţi foc, dragă domnule, sa vă fie de bine, vă previn totuşi că nu face parte din extravaganţele Centrului, daca are vreuna, să trimită reprezentanţi şi coroane de flori la funeraliile foştilor furnizori. Cipriano Algor aţipise din nou pentru cîteva clipe, să consemnăm, fiindcă a venit vorba, şi înainte să ni se indice aparenta contradicţie, că a aţipi cîteva clipe nu e totuna cu a fi adormit, olarul nu făcuse decît să viseze rapid visul avut mai devreme şi, daca vorbele şefului departamentului de achiziţii n-au sunat exact ca prima dată, motivul a fost că, nu doar în viaţa cu ochii deschişi, cuvintele pe care le spunem depind de dispoziţia de moment. Antipatica şi complet deplasata referire la o ipotetică sinucidere prin

foc a avut totuşi meritul de a aduce gîndul lui Cipriano Algor la statuetele de lut lăsate la copt în groapă şi, imediat, pe căi şi cărări ale creierului imposibil de reconstituit şi de descris cu suficientă precizie, la subita recunoaştere a avantajelor păpuşii goale pe dinăuntru faţă de păpuşa masivă, fie ca timp consumat, fie ca argilă folosită. Frecventa ezitare a evidenţei de a se manifesta fără să se lase prea mult rugată ar trebui să facă obiectul unei profunde analize din partea specialiştilor, care desigur sînt pe undeva, în distinctele, dar sigur nu şi opusele, naturi ale vizibilului şi invizibilului, cu scopul de a verifica dacă, in interiorul cel mai intim a ceea ce se lasă văzut, există, cum e de bănuit, ceva chimic sau fizic cu o tendinţă perversă spre negare şi ştergere, o  alunecare ameninţătoare spre zero, un vis obsesiv al golului. Oricum, Cipriano Algor e mulţumit. Acum cîteva minute se considera o povară pentru fiică şi ginere, o piedică, un inutil, cuvînt care spune totul cînd trebuie să calificăm ceea ce presupunem că nu mai serveşte la nimic, dar iată că a fost în stare sa conceapă o idee a cărei utilitate e dinainte dovedită de faptul că au mai avut-o şi alţii şi au pus-o în practiă. Nu e posibil mereu să ai idei    l originale, e de ajuns să fie utile. Cipriano Algor   l şi-ar dori să prelungească tihna patului, să profite    < de somnul bun de dimineaţă care, poate pentru    I că n-avem despre el decît o conştiinţă vagă, este,    * din toate, cel mai reparator, însă excitaţia provo-    \ cată de ideea care îi venise, amintirea statuetelor   | sub cenuşa caldă şi,  de ce să nu mărturisim,    \ precipitata informaţie anterioară că nu adormise din nou, toate astea la un loc l-au făcut să dea la o parte aşternuturile şi să alunece repede pe

podea, la fel de proaspăt şi de agil ca şi în anii tinereţii. Se îmbrăcă fără zgomot, ieşi din cameră ducîndu-şi ghetele în mină şi, pe vîrfurile picioarelor, se îndreptă spre bucătărie. Nu voia să-şi trezească fiica, dar o trezi, sau era deja trează, ocupată să lipească fragmente din propriile vise sau trăgînd cu urechea la activitatea oarbă pe care viaţa, secundă cu secundă, o desfăşura în uterul ei. Glasul răsună clar şi limpede în liniştea casei, Tată, unde mergi aşa devreme, Nu pot să dorm, mă duc să văd cum a ieşit lucrarea, stai acolo, nu te scula. Marta spuse doar, Bine, nu era deloc greu, cunoscîndu-1, să-şi închipuie că tatăl ei dorea să fie singur în timpul serioasei operaţii de scoatere a cenuşii şi a statuetelor din groapă, ca un copil care, în liniştea nopţii, tremurînd de frică şi de emoţie, înaintează pe pipăite pe coridorul întunecat să descopere ce jucării şi daruri visate i-au fost puse în pantof. Cipriano Algor se încălţă, deschise uşa bucătăriei şi ieşi. Frunzişul compact al dudului negru reţinea cu fermitate noaptea, nu-i va da drumul prea curînd, prima rază a zorilor va mai întîrzia cel puţin o jumătate de oră. Se uită spre cuşcă şi îşi roti ochii de jur împrejur, mirat că nu vede cîinele. Fluieră încet, dar Găsit nu se arătă. Olarul trecu de la surpriza perplexă la o nelinişte explicită, Nu cred c-a plecat, nu cred, murmură. Ar fi putut să strige numele câinelui, dar nu voia să-şi alarmeze fiica. Poate umblă pe undeva, adulmecînd vreo lighioană nocturnă, spuse ca sa se liniştească, dar, în timp ce traversa curtea spre cuptor, se gîndea mai mult la Găsit decît la jinduitele statuete de lut. Era la cîţiva metri de groapă cînd văzu cîinele ieşind de sub banca de piatră, Am tras o spaimă de zile mari,
 
hoţomanule, de ce n-ai venit cînd te-am strigat, îl mustră, dar Găsit nu răspunse, era ocupat să se întindă, să-şi pună muşchii la locul lor, mai întîi îşi întinse cu forţă labele dinainte, coborînd în plan înclinat capul şi coloana vertebrală, apoi execută ceea ce presupunem că era, în mintea lui, un indispensabil exerciţiu de ajustare şi compensare, lăsîndu-şi în jos şi încordîndu-şi atît de mult partea posterioară încît dădea impresia că vrea sa se separe de labele din spate. Toţi ştim că animalele au încetat să vorbească de foarte multă vreme, dar niciodată nu se va putea demonstra că n-au continuat să-şi folosească în secret gîndirea. Iată, de exemplu, cazul acestui cîine Găsit, în ciuda slabei luminozităţi care coboară treptat din cer, pe faţa lui se poate citi ce gîndeşte, La vorbe nebune, urechi surde, el vrea să spună pe limba lui că Cipriano Algor, cu lunga experienţă de viaţă pe care o are, deşi puţin variată, n-ar trebui să ignore care sînt îndatoririle unui cîine, e cunoscut că santinelele umane veghează cu seriozitate doar dacă li s-a dat un ordin categoric, în vreme ce cîinii, acesta în particular, nu aşteaptă să li se spună Stai aici să ai grijă de foc, ştim cu siguranţă că, pînă nu se va stinge jăraticul, ei vor sta cu ochii deschişi. In orice caz, va trebui să facem dreptate gîndirii umane, cunoscuta ei încetineală n-o împiedică întotdeauna să ajungă la concluzii exacte, cum se întîmplă acum în capul lui Cipriano Algor, deodată s-a aprins o lumină şi a putut citi şi rosti cu voce tare cuvintele de recunoştinţă pe care cîinele Găsit le merita pe bună deptate, în timp ce eu dormeam la căldurică între cearşafuri, tu făceai pe santinela alertă, nu contează că vigilenţa ta n-ajută lucrarea,
 
contează gestul. Cînd Cipriano Algor îşi sfîrşi lauda, Găsit alergă să-şi ridice laba şi să se uşureze, apoi se întoarse, dînd din coadă, şi se întinse în apropierea gropii, gata să asiste la scoaterea păpuşilor din forme. Atunci se aprinse lumina din bucătărie, Marta se sculase. Olarul întoarse capul, nu vedea clar înlăuntrul său dacă prefera să fie singur sau dorea să fie de faţă şi fiica lui, dar a ştiut-o un minut mai tîrziu cînd a înţeles că ea îi lăsase rolul principal pînă în ultima clipă. Ca marginea unei cupole luminoase venind să împingă cupola întunecată a nopţii, frontiera dimineţii se mişca încet spre occident. O subită adiere ridică în vîrtejuri cenuşa de la suprafaţa gropii. Cipriano Algor îngenunche, îndepărtă barele de fier şi, cu aceeaşi lopată cu care săpase groapa, începu să scoată cenuşa, amestecată cu bucăţele de cărbune nears. Aproape imponderabile, particulele albe i se lipeau de degete, unele, uşoare ca fulgul, aspirate de răsuflare, îi suiră în nas şi-1 obligară să strănute, aşa cum face uneori Găsit. Pe măsură ce sapa se apropia de fundul gropii, cenuşa devenea tot mai caldă, dar nu atît cît să-1 ardă, era călduţa, ca pielea unui om, şi moale şi suavă ca ea. Cipriano Algor puse deoparte sapa şi-şi cufundă amîndouă mîinile în cenuşă. Atinse fina şi inconfundabila asprime a lutului copt. Atunci, ca şi cum ar fi ajutat la o naştere, apucă între degetul mare şi degetele arătător şi mijlociu capul încă ascuns al unei păpuşi şi o trase afară. Se întîmplă sa fie infirmiera. îi scutură cenuşa de pe trup, suflă peste faţă, părea că-i dă un soi de viaţă, tre-cîndu-i suflul propriilor plămîni, pulsaţia propriei inimi. Apoi, una cîte una, celelalte păpuşi, asirianul cu barbă, mandarinul, bufonul, eschimosul, măscăriciul, au fost scoase din groapă şi puse lîngă infirmieră, mai mult sau mai puţin curate de cenuşă, dar fără binefacerea suplimentară a suflului vita!. Nimeni nu era acolo să-1 întrebe pe olar motivele diferenţei de tratament, determinate, la prima vedere, de diferenţa de sex, doar dacă intervenţia demiurgică nu se explică prin simplul fapt ca figura infirmierei a ieşit prima
din groapă, mereu, de cînd e lumea lume, aşa s-a întîmplat, creatorii s-au plictisit de creaţie de îndată ce n-a mai fost o noutate. Amintindu-ne, totuşi, complexele probleme de modelare cu care s-a confruntat Cipriano Algor în timp ce lucra pieptul infirmierei, nu va fi prea temerar să presupunem că ultima raţiune a suflului se află, deşi în mod obscur şi imprecis, în imensul său efort de a obţine ceea ce însăşi ductilitatea argilei îi refuza. Ghiciţi singuri despre ce e vorba. Cipriano Algor umplu din nou gaura cu pămîntul care prin drept natural îi aparţinea, o bătători ca nici un pumn de ţărînă să nu rămînă pe dinafară şi, cu trei păpuşi în fiecare mînă, se îndreptă spre casă.
Curios, cu capul ridicat, Găsit ţopaia pe lîngă el. Umbra dudului negru se despărţise de noapte, cerul începea să se deschidă tot în primul albastru al dimineţii, soarele nu va întirzia să apară pe orizontul care de aici nu se poate zări.	
Cum au ieşit, întrebă Marta cînd tatăl ei intră,  Cred că bine, pînă la urmă, dar trebuie să le curăţăm de cenuşa care s-a prins de ele. Marta turnă apă într-un lighenaş de lut, Spală-le aici, spuse. Prima care a intrat în apă, prima care a ieşit din cenuşă, întîmplare sau coincidenţă, infirmiera va putea să aibă în viitor diverse motive de a se plînge, dar nu de lipsă de atenţie. Cum e,
întrebă Marta, neatentă la dezbaterea despre genuri, Bine, repetă tatăl scurt. Era într-adevăr bine, coaptă uniform, cu o frumoasă culoare roşie, fără defect, fără cea mai mică crăpătură, şi perfecte erau şi celelalte statute, cu excepţia asirianului cu barbă, care avea o pată neagră pe spate, efect din fericire restrîns al unui incipient proces de carbonizare, provocat de o nedorită intrare a aerului. Nu contează, n-o să aibă de suferit, spuse Marta, iar acum te rog să te aşezi să te odihneşti cît pregătesc eu micul dejun, te-ai sculat cu noaptea în cap, M-am trezit devreme, n-am mai reuşit să adorm, Păpuşile puteau aştepta dimineaţa, Dar eu nu, Cum spune vorba din bătrîni, cine îşi face griji, nu se odihneşte, Sau doarme ca să viseze la grijile pe care le are, Te-ai trezit atît de devreme ca să nu mai visezi, întrebă Marta, Sînt vise din care e mai bine să ieşi repede, răspunse tatăl, Aşa a fost azi-noapte, Da, aşa a fost, Vrei să-mi povesteşti, Nu merită, In casa asta, grijile unuia au fost mereu grijile tuturor, Dar nu şi visele, Doar dacă nu sînt despre griji, Cu tine nu pot să discut, Dacă e aşa, nu mai pierde timpul, povesteşte-mi, Am visat că Marcal a fost promovat şi comanda era anulată, Din astea cea mai probabilă nu c anularea comenzii, Aşa cred şi eu, dar grijile se înlănţuie ca cireşele, una trage alta, şi amîndouă un coş plin, iar promovarea lui Marcal ştim că poate fi anunţată din clipă în clipă, E adevărat, Visul a fost un îndemn să lucrez repede, Visele nu sînt îndemnuri, dacă nu cumva visele ne îndeamnă, Te-ai trezit sentenţios, dragă tată, Fiecare vîrstă işi are defectele ei, şi acesta s-a agravat în ultima vreme, Foarte bine, îmi plac sentinţele tale, învăţ din ele, Chiar cînd nu sînt
decît simple jocuri de cuvinte, ca acum, întrebă Cipriano Algor, Cred că vorbele s-au născut doar ca să se poată juca unele cu altele, nu ştiu să facă altceva şi, invers decît se spune, nu există cuvinte goale, Sentenţioasă femeie, E o boală de familie. Marta puse micul dejun pe masă, cafeaua, laptele, nişte ouă bătute, phne coaptă şi unt, cîteva fructe. Se aşeză în faţa tatălui ei, privindu-1 cum mănîncă. Dar tu, întrebă Cipriano Algor, Nu mi-e foame, răspunse ea, Semn rău, în starea în care eşti, Se spune că lipsa de poftă de mîncare e destul de obişnuită la gravide, Dar ai nevoie să te alimentezi bine, logic ar fi să mănînci cît doi, Sau cît trei, dacă am gemeni, Vorbesc serios, Nu te îngrijora, o sa vină şi greţurile şi nu ştiu cîte alte necazuri. Se lăsă tăcerea. Cîinele se încolăci sub masă, se preface indiferent la mirosurile de mîncare, dar nu e decît resemnare, ştie că îi va veni rîndul peste cîteva ore. Te duci la treaba, întreba Marta, De îndată ce termin de mîncat, răspunse Cipriano Algor. Altă tăcere. Tată7 spuse Marta, închipuieşte-ţi că Marcal va suna astăzi să spună c-a fost promovat, Ai vreun motiv să crezi că aşa va fi, Nici unul, e doar o ipoteză, Foarte bine, să ne închipuim atunci că sună telefonul, tu te scoli şi răspunzi, e Marcal care ne informează că a primit gradul de gardian rezident, Ce vei face în i acest caz, Voi termina de mîncat, voi duce păpuşile \ în olărie si voi începe sa fac mulajele, Ca şi cum ' nimic nu s-ar fi întîmplat, Ca şi cum nimic nu s-ar fi întîmplat, Crezi că ar fi o hotărîre înţeleaptă, nu ţi s-ar părea mai normal să renunţi la muncă, să întorci pagina, Iubita mea fiică, e foarte posibil ca nesăbuinţa şi inconsecvenţa să fie o datorie pentru cei tineri, pentru bătrîni sînt un drept
absolut respectabil, Iau notă pentru ceea ce-mi revine, Chiar dacă tu şi Marcat va trebui să vă mutaţi în Centru înainte, eu voi rămîne pînâ cînd îmi voi termina treaba, apoi vin la voi, aşa cum am promis, E o nebunie, tată, Nebunie, inconsecvenţă, nesăbuinţă, proastă părere ai despre mine, E o nebunie să vrei să faci singur o astfel de muncă, spune-mi cum îţi imaginezi că mă voi simţi ştiind ce se întîmplă aici, Şi cum îţi închipui tu că m-aş simţi eu dacă aş lăsa treaba la jumătate, nu înţelegi că, în acest moment al vieţii mele, nu mai sînt multe lucruri de care să mă agăţ, Mă ai pe mine, vei avea un nepot, Iartă-mă, dar nu ajunge, Va trebui să ajungă cînd te vei muta cu noi, Presupun că aşa va fi, dar barem îmi voi fi terminat ultima lucrare, Nu fi dramatic, tată, nu poţi şti care şi cînd va fi ultima ta lucrare. Cipriano Algor se ridică de la masă. Ţi-a trecut brusc pofta de mîncare, îl întrebă fiica lui, văzînd că rămăsese mîncare în farfurie, Mi-e greu să înghit, am un nod în gît, Nervii, Probabil. Cîinele se ridicase şi el, gata să-şi urmeze stăpînul. Ah, făcu Cipriano Algor, era să uit să-ţi spun că Găsit a rămas toată noaptea sub banca de piatră ca sa vegheze focul, După cum se vede, şi de la cîini poţi învăţa ceva, Da, înveţi mai ales să nu discuţi ce trebuie făcut, şi instinctul are avantajele lui, Vrei să spui că dumitale tot instinctul îţi cere să termini treaba, că în fiinţele umane există un factor de comportament similar instinctului, întrebă Marta, Nu ştiu decît că raţiunea n-are să-mi dea decît un sfat, Care, Să nu fiu prost, n-o să se termine lumea pentru că nu-mi termin păpuşile, într-adevăr, ce importanţă ar putea să aibă pentru lume cîteva păpuşi de argilă în plus sau în minus,
Pariez că n-ai fi aşa de indiferentă dacă, în loc de păpuşi de argilă, ar fi vorba de a noua sau a cincea simfonie, din păcate, fata mea, tatăl tău nu s-a născut muzician, Dacă chiar crezi că sînt indiferentă, mă întristezi, Sigur că nu, iartă-mă. Cipriano Algor dădu să iasă, dar se mai opri un moment în prag, în orice caz, trebuie să recunoaştem că şi raţiunea e în stare să producă idei folositoare, astă-noapte, cînd m-am trezit, m-am gîndit că am cîştiga timp şi ceva material dacă am face statuetele goale pe dinăuntru, se usucă şi se coc mai repede, şi economisim lut, Trăiască raţiunea, aşadar, Ştiu şi eu, şi păsările îşi fac cuiburile goale şi nu se laudă în gura mare.
începînd din ziua aceea, Cipriano Algor îşi întrerupse lucrul în olărie doar ca să mănînce şi să doarmă. Puţina lui experienţă tehnică îl făcu să încurce proporţiile de ghips şi de apă în fabricarea jumătăţilor de mulaje, să strice tot cînd greşi cantităţile de lut, apă şi dizolvant necesare pentru un amestec echilibrat de barbotina de umplere, să toarne cu excesivă rapiditate amestecul obţinut, creînd bule de aer în interior. Primele trei zile le pierdu făcînd şi refăcînd, cuprins de disperare cînd greşea, blestemîndu-şi neîndemînarea, tresărind de bucurie ori de cîte ori reuşea să iasă cu bine din cîte o operaţie delicată. Marta se oferi să-1 ajute, dar el o rugă să-1 lase în pace, expresie deloc adecvată realităţii din vechiul atelier, între ghipsuri care se întăreau prea devreme şi ape care soseau prea tîrziu, între paste care nu erau destul de uscate şi amestecuri prea groase care refuzau să se lase strecurate, mult mai potrivit ar fi fost să spună Lasa-mă în pace cu războiul meu. In cea de-a patra dimineaţă, ca şi cum răutăcioşii şi furtivii spiriduşi, care erau diversele materiale, ar fi regretat cruzimea cu care îl trataseră pe neaşteptatul începător în noua artă, Cipriano Algor începu să găsească moliciuni acolo unde înfruntase asprimi, docilităţi care-1 umpleau de recunoştinţă, secrete care se dezvăluiau. Ţinea manualul ajutător pe bancă, umed, pătat de degete, îi cerea sfatul din cinci în cinci minute, uneori înţelegea prost ce citise, alteori o subită intuiţie îi lumina o pagina întreagă, nu e exagerat să spunem că Ciprianu Algor oscila între nefericirea cea mai sfîşietoare şi desăvîrşita beatitudine. Se ridica din pat la prima rază de soare, îmbuca ceva pe fugă şi intra în olărie pînă la ora prînzului, apoi lucra toată după-amiaza şi seara, făcînd o pauză rapidă ca să cineze, cu aceeaşi frugalitate. Fiica lui protesta, O să mi te îmbolnăveşti lucrînd aşa şi mîncînd atît de puţin, Sînt bine, răspundea el, în viaţa mea nu m-am simţit atît de bine. Era adevărat şi nu prea. Noaptea, cînd în sfîrşit se culca, după ce se spăla de mirosurile trupului şi de murdăriile muncii, simţea că articulaţiile
scîrţîiau, că tot trupul era o durere continua. Nu mai pot cît puteam, îşi spunea, dar, în străfundul conştiinţei, un glas care era tot al lui replica, Niciodată n-ai putut atît de mult, Cipriano, nici odată n-ai putut atît de mult. Dormea aşa cum ne imaginăm că trebuie să doarmă o piatră, fără vise, fără tresăriri, părea chiar că fără să respire, lăsînd în seama lumii toată povara infinitei lui oboseli. Uneori, ca o mamă îngrijorată, anticipînd, fără să-şi dea seama, nelinişti viitoare, Marta se trezea în mijlocul nopţii ca să meargă să vadă
cum se simte. Intra pe nesimţite în cameră, se apropia încet de pat, se înclina puţin ascultând, apoi ieşea cu tot atîta grijă. 
Omul acela înalt, cu părul alb şi chipul chinuit, tatăl ei, îi era şi ca un fiu, ştie puţin despre viaţă cine refuză să înţeleagă, plasele care învăluie relaţiile umane, în general, şi pe cele de rudenie, în particular, mai ales de sînge, sînt mai complexe decît par la prima vedere, spunem părinţi, spunem copii, credem că ştim perfect despre ce vorbim, şi nu ne interogăm asupra cauzelor profunde ale afecţiunii dintre ei, sau ale indiferenţei sau ale urii. Marta iese din cameră şi se gîndeşte Doarme, iată un cuvînt care, aparent, nu exprimă decît constatarea unei stări de fapt, şi totuşi, în şase litere, în două silabe, a reuşit să traducă toată iubirea care, la un moment dat, poate să încapă într-o inimă omenească. Trebuie spus, pentru instruirea naivilor, că, în materie de sentimente, cu cît e mai multă grandilocvenţă, cu atît mai puţin va fi adevărul.
A patra zi s-a nimerit să fie cea în care trebuia să meargă să-1 ia pe Marcal de la Centru pentru odihna pe care, de obicei, am numi-o săptămînală dacă n-ar fi, cum ştim, o dată la zece zile. Marta îi spuse tatălui că merge ea, sa nu-şi întrerupă munca, dar Cipriano Algor îi răspunse nu, nici să nu se gîndcască, Jafurile pe şosea au scăzut, e drept, dar e mereu un risc, Dacă e periculos pentru mine, e şi pentru tine, în primul rînd, şjnţ bărbat, în al doilea, nu sînt gravid, Respectabile motive care îţi fac cinste, Mai e un motiv important, Spune, N-aş putea să lucrez pînă nu te-ai întoarce, aşa că lucrul n-are de suferit, pe lîngă asta, drumul o să mă ajute să-mi aerisesc mintea, are nevoie, nu mă mai gîndesc decît la mulaje, măsurători şi | amestecuri, Mă va ajuta şi pe mine să-mi aerisesc t mintea, aşa că mergem amîndoi după Marcal, \ Găsit rămîne să păzească castelul, Dacă aşa vrei, | Lasă, glumeam, dumneata, tată, obişnuieşti să mergi după Marcal, eu obişnuiesc să stau acasă, trăiască obiceiul, Serios, să mergem, Serios, du-te. Zîmbiră amîndoi şi dezbaterea chestiunii centrale, adică motivele obiective şi subiective ale obiceiului, a fost amînată. După-amiază, cînd a venit momentul, şi fără să-şi schimbe hainele de lucru ca să

nu piardă timp, Cipriano Algor porni la drum. Cînd să iasă din sat, observă că nu-şi întorsese capul trecînd prin faţa străzii unde locuia Isaura Madruga, şi cînd vorbim de întors capul, se înţelege într-o parte şi în alta, pentru că, altădată, Cipriano Algor se uitase uneori ca să vadă dacă vede, alteori unde era sigur că nu va vedea. Se gîndi să se întrebe cum interpretează această derutantă indiferenţă, dar o piatră din mijlocul drumului îi abătu atenţia şi pierdu ocazia. Călătoria spre oraş a decurs fără incidente, dar a suferit o întîrziere provocată de un baraj al poliţiei care oprea maşinile din două în două ca să examineze documentele şoferilor. In timp ce aştepta să-i fie înapoiate, Cipriano Algor a avut timp să observe că limita barăcilor părea să se fi deplasat mai aproape de şosea, Intr-o zi, o s-o împingă din nou înapoi, se gîndi,
Marcal îl aştepta. Iartă-mă c-am întîrziat, spuse socrul, trebuia să fi ieşit mai devreme din casă, şi-a mai băgat şi poliţia nasul în hîrtii, Ce face Marta, întrebă Marc, al, ieri n-am putut să telefonez, Cred că e bine, oricum trebuie să stai de vorbă cu ea, mănîncă puţin, n-are poftă de mîncare, spune că e normal la femeile gravide, aşa o fi, nu mă pricep la lucrurile astea, dar în locul tău, nu m-aş încrede, O să stau de vorbă, n-ai nici o grijă, poate că aşa e la începutul sarcinii, Nu ştim nimic, în faţa acestor lucruri sîntem ca nişte copii neştiutori, trebuie s-o duci la doctor. Marcal nu răspunse. Socrul lui tăcu. Probabil că se gîndeau amîndoi la acelaşi lucru, că, în spitalul Centrului, ar fi îngrijită ca nicăieri altundeva, cel puţin aşa se spunea, de altfel, fiind nevasta unui angajat, nici nu era obligatoriu să locuiască acolo ca să fie

competent supravegheată. După un minut, Cipriano Algor spuse, Cînd vrei, o aduc pe Marta. Ieşiseră din nraş, se putea circula mai repede. Marcal întrebă, Cum merge treaba, Sîntem încă la început, am copt statuetele pe care le-am modelat, acum mă ocup de mulaje, Şi cum sînt, Oamenii se înşala, cred că orice lut e tot lut, că, dacă fac un lucru, fac şi altul, şi apoi înţeleg că nu e aşa, că trebuie să înveţe totul de la început. Făcu o pauză, adăugind după aceea, Dar sînt mulţumit, am într-un fel impresia că încerc să mă nasc din nou, făcînd abstracţie de exagerare, Mîine te ajut, spuse Marcal, nu ştiu nimic, dar Ia ceva tot trebuie să fiu bun, Nu, tu vei sta cu nevastă-ta, ieşiţi, faceţi o plimbare, O plimbare, nu, dar mîine va trebui sa mergem să prînzim acasă la părinţii mei, ei nu ştiu că Marta e gravidă, o să înceapă să se observe, imaginează-ţi ce-o să-mi audă urechile, Şi pe bună dreptate, trebuie să fim drepţi, spuse Cipriano Algor. Altă tăcere. E vreme bună, observă Marcal, Să sperăm că va ţine aşa două sau trei săptămîni, spuse socrul, păpuşile trebuie să meargă la cuptor cît mai uscate cu putinţă. O nouă tăcere, aceasta îndelungată. Poliţia ridicase barajul, şoseaua era liberă. De două ori Cipriano Algor încercă sa vorbească, a treia chiar vorbi, Ceva nou despre promovarea ta, întrebă, Nimic deocamdată, răspunse Marcal, Crezi că s-au răzgîndit, Nu, e doar birocraţie, aparatul birocratic al Centrului e la fel de migălos ca oricare, Cu patrulele de poliţie care verifică permise de conducere, poliţe de asigurare şi certificate de sănătate, Da, mai mult sau mai puţin, Parcă n-am şti să trăim altfel, Poate că nu există alt mod de a trăi, Poate că e prea tîrziu să existe altul. N-au mai vorbit
pînă cînd au intrat în sat. Marcal îi ceru socrului să se oprească la poarta casei părinţilor lui, Doar cît să-i anunţ că venim mîine la prînz. într-adevăr, aşteptarea n-a fost lungă, dar, din nou, Marcal nu părea mulţumit cînd se urcă în furgonetă, Ce se întîmplă, întrebă Cipriano Algor, Se întîmplă ca totul merge prost cu părinţii mei, Nu exagera, omule, viaţa familiilor n-a fost niciodată o mare de roze, trăim cîteva ceasuri plăcute, cîteva proaste, şi avem noroc cînd toate sînt aşa şi aşa, Am intrat în casă, nu era decît mama, tata nu sosise, am explicat de ce am venit, şi ca să înviorez conversaţia mi-am luat un aer în acelaşi timp solemn şi vesel ca să-i anunţ că le voi face mîine o mare surpriză, Şi apoi, Eşti în stare să ghiceşti care a fost răspunsul mamei mele, Darurile mele divina-torii nu bat aşa departe, M-a întrebat dacă marea surpriză e că se vor muta cu mine în Centru, Şi tu ce-ai spus, Că nu, că, pînă la urmă, n-are rost să păstrez surpriza pentru mîine, află atunci, am spus eu, că Marta e gravidă, vom avea un copil, A fost mulţumită, bineînţeles, Da, mă tot săruta şi îmbrăţişa, Atunci de ce te plîngi, Cu ei trebuie mereu să fie cîte un nor negru pe cer, acum e ideea fixă de a locui în Centru, Ştii că nu rn-ar deranja să le cedez locul, Nici să nu te gândeşti, nici nu se pune problema, şi nu pentru că-mi schimb părinţii pe socru, dar ei se au unul pe altul, în timp ce dumneata vei rămîne singur, N-aş fi singurul om de pe lume care trăieşte singur, Pentru Marta ai fi, te asigur, Mă pui în situaţia să nu ştiu ce să-ţi răspund, Unele lucruri sînt aşa cum sînt, n-au nevoie de explicaţii. In faţa unei manifestări atît de categorice de înţelepciune elementară, olarul rămase a doua oară
 
fără grai. Alt motiv trebuie să fi contribuit la amuţirea olarului, faptul că treceau chiar atunci pe lingă strada Isaurei Madruga, circumstanţă în faţa căreia conştiinţa lui Cipriano Algor, spre deosebire de ce se întîmplase la dus, n-a reuşit să rămînă indiferentă. Cînd ajunseră la olărie, Marcal avu bucuria neaşteptată de a fi întîmpinat de Găsit de parcă, în locul intimidantei uniforme de gardian al Centrului, ar fî avut pe el veşmintele civile cele mai paşnice. Sensibila inimă a tînăralui, încă îndurerată de nereuşita discuţie cu proge-nitoarea, a fost atît de mişcată de entuziastele demonstraţii ale animalului, încît 1-a luat în braţe ca şi cum ar fi fost fiinţa pe care o iubea cel mai mult pe lume. Sînt momente speciale, nu e nevoie să amintim că fiinţa pe care Marcal o iubeşte cel mai mult este soţia lui, care aşteaptă cu un zîmbet tandru să fie îmbrăţişată, dar aşa cum sînt momente cînd o simplă mină pusă pe umăr aproape că ne face să izbucnim în lacrimi, la fel se poate întîmplă ca bucuria dezinteresată a unui cîine să ne împace pentru o clipă cu durerile, decepţiile şi necazurile pe care lumea ni Ie-a provocat. Cum Găsit ştie puţine despre sentimentele umane, a căror existenţă, atît a celor pozitive cît şi a celor negative, este dovedită în mod satisfăcător, iar Marcal şi mai puţine despre sentimentele canine, despre care certitudinile sînt rare şi îndoielile mii, cineva va trebui să ne explice într-o zi din ce naiba de motive, inteligibile de o parte şi de alta, s-au îmbrăţişat cei doi cînd nici măcar nu aparţin aceleiaşi specii. Cum fabricarea mulajelor era o noutate absolută pentru olărie, Cipriano Algor nu va putea evita să-i arate ginerelui ce făcuse zilele astea, dar amorul lui propriu, care-1 făcuse
să refuze ajutorul fiicei sale, suferea la ideca că el ar putea să-şi dea seama de vreo eroare, de vreo greşeală prost corectată, de vreunul dintre nenumăratele semne care cu uşurinţă ar denunţa agonia mentală în care trăise între cei patru pereţi. Cu toate că Marcal era prea ocupat cu Marta ca sa dea atenţie luturilor, silicatelor de sodiu, ghipsurilor, cofrajelor şi mulajelor, olarul se hotărî să nu lucreze după cină, să le ţină companie seara, ceea ce i-a dat prilejul să discute cu destulă exactitate teoretică despre o materie care, mai bine ca nimeni, ştia în ce măsură şi cu ce dezastruoase consecinţe îi făcuse figuri în practică. Marcal o anunţă pe Marta că a doua zi vor lua prînzul cu părinţii lui, dar nu făcu nici o aluzie la neplăcutul dialog pe care îl avusese cu maică-sa, ceea ce-1 făcu pe socru să creadă că subiectul devenise privat, o problemă care trebuia analizată în intimitatea camerei cuplului şi nu tocată şi comentată într-o conversaţie în trei, dacă nu cumva, cu cea mai lăudabilă prudenţă, Marcal a vrut pur şi simplu să evite o nouă reluare a spinoasei chestiuni a mutării în Centru, care am văzut cum începe şi cum obişnuieşte să se termine.
A doua zi de dimineaţă, cînd Cipriano Algor se apucase iar de treabă, Marcal intră în olărie, Bună ziua, spuse, a venit ucenicul. Marta îl însoţea, dar nu se oferi să lucreze, deşi era sigură că, de astă dată, tatăl ei n-o va alunga. Olăria era ca un cîmp de bătălie unde un singur om luptase timp de patru zile cu sine însuşi şi cu tot ce-1 înconjura. E cam dezordine, se scuză Cipriano Algor, nu e deloc ca înainte, cînd făceam vase aveam o normă, o rutină stabilită. E doar o chestiune de timp, spuse Marta, cu timpul mîinile şi lucrurile se obişnuiesc unele cu celelalte, după aceea nici lucrurile nu se mai încurca nici mîinile nu se mai lasă încurcate, Noaptea mă simt atît de obosit încît mă dor mîinile numai cînd mă gîndesc că trebuie să pun ordine în acest haos, Cu toată bucuria aş fi luat eu curăţenia asupra mea dacă nu mi s-ar fi interzis să intru, spuse Marta, Nu ţi-am interzis, protestă tatăl, Nu chiar cu aceste cuvinte, nu, Nu vreau să te oboseşti, cînd va veni momentul să te apuci de vopsit, va fi altfel, vei lucra stînd pe scaun, nu va trebui să faci eforturi, Să vedem dacă atunci n-o să te gfndeşti să-mi spui că mirosul vopselelor îi face rău copilului, E clar că nu se poate sta de vorbă cu femeia asta, îi spuse Cipriano Algor lui Marcal, resemnîndu-se parcă să ceară ajutor, O cunoşti de mai multă vreme decît mine, răbdare, dar că aici e nevoie de o curăţenie serioasă şi de o ordine făcută ca lumea, nu e nici o îndoială, Pot să am o idee, întrebă Marta, îmi daţi voie să am o idee, Ai avut-o, o să plesneşti dacă nu-i dai drumul, bombăni tatăl, Ce idee, întrebă Marcal, In dimineaţa asta lutul se odihneşte, să punem toate astea în condiţii decente şi, cum dragul meu tată nu vrea să mă obosesc lucrind, eu voi da ordinele. Cipriano Algor şi Marcal schimbară o privire, să vadă care va vorbi primul, şi cum \ nici unul nu se hotăra să ia cuvîntul, rostiră în \ cor, Foarte bine. încă înainte de ora cînd Marcal şi Marta trebuiau să plece la prînz, olăria cu tot \ ce era în ea arăta atît de curată şi de impecabilă j cît te poţi aştepta de la un loc de muncă unde noroiul e materia primă a produsului fabricat. In realitate, dacă adăugăm şi amestecăm apă şi lut, sau apă şi ghips, sau apă şi ciment, ne vom putea răscoli cît vrem imaginaţia ca să le inventăm un nume mai puţin grosolan, mai puţin prozaic, mai puţin ordinar, dar întotdeauna, mai devreme sau mai tîrziu, vom ajunge la cuvintul exact, la cuvîntul care spune ce are de spus, noroi. Mulţi zei, dintre cei mai cunoscuţi, n-au vrut alt material pentru creaţiile lor, dar e îndoielnic că această preferinţă reprezintă astăzi pentru noroi un punct în favoarea sau împotriva lui.
Marta lăsă pregătit prînzuî tatălui. Trebuie doar încălzit, spuse ieşind cu Marcal. Zgomotul slab al motorului furgonetci se diminua şi se risipi rapid, tăcerea puse stăpînire pe casă şi pe olărie, timp de mai bine de un ceas, Cipriano Algor va fi singur. Liniştit după excitaţia nervoasă din ultimele zile, nu-i trebui mult să observe că stomacul începuse să dea semne de nemulţumire. Mai întîi îi dădu de mîncare lui Găsit, apoi intră în bucătărie, destupă cratiţa şi mirosi. Mîncarea mirosea bine şi era călduţă. N-avea nici un motiv să aştepte. Cînd termină de mîncat, acum aşezat pe scaunul lui de odihnă, se simţea împăcat. E bine cunoscut că mulţumirea spiritului nu e deloc insensibilă la o alimentaţie îndestulătoare a trupului, totuşi, dacă, în acest moment, Cipriano Algor se simţea împăcat, dacă trăia un soi de îneîntare în toată fiinţa, nu se datora numai faptului material că mîncase. în ordine, contribuiau la această fericită stare de spirit incontestabilul avans cîştigat în domeniul tehnicilor de modelare, speranţa că de acum înainte se vor termina în sfîrşit problemele sau se vor dovedi mai uşor de rezolvat, excelenta înţelegere dintre Marta şi Marcal, care, cum se spune de obicei, sărea în ochi, şi, în sfîrşit, nefiind însă mai puţin importantă, curăţenia desăvîrşită a olăriei. Pleoapele
 
lui Cipriano Algor au coborit încet, s-au mai ridicat o dată, apoi încă o dată cu mai mare efort, a treia oară n-a fost docît o încercare lipsită de convingere. Cu sufletul si stomacul în stare de plenitudine, Cipriano Algor se lăsă să alunece în somn. Afară, la umbra dudului negru, Găsit dormea şi el. Ar fi putut sta aşa pînă la întoarcerea lui Marcal şi a Martei, dar deodată cîinelc lătra. Tonul nu era de ameninţare sau de teamă, era o simplă alarmă convenţională, un cine e acolo din datorie, Deşi o cunosc pe cea care a sosit, trebuie să latru pentru că asta se aşteaptă de la mine. Totuşi nu lătrăturile distrate ale lui Găsit l-au trezit pe Cipriano Algor, ci un glas de femeie care striga de afară, Marta, întrebînd, Marta, eşti acasă. Olarul nu se ridică de pe scaun, doar îşi îndreptă trupul, ca pregă-tindu-se să fugă. Cîinele nu mai lătra. Uşa bucătăriei era deschisă, femeia se apropia din ce în ce mai mult, o sa apară, dacă această nouă întîlnire nu este o întîmplare fortuită, o simplă şi întâmplătoare coincidenţă, dacă e prevăzută şi consemnată în cartea destinelor, nici măcar un cutremur nu-i va putea bara drumul. Dînd din coadă, Găsit intră primul, imediat apăru Isaura Madruga. Ah, exclamă ea, surprinsă. Lui Cipriano Algor nu i-a fost uşor să se scoale, scaunul scund şi picioarele deodată şovăielnice erau vinovate pentru figura jalnică pe care ştia c-o face. El spuse, Bună ziua. Ea spuse, Bună ziua, bună dimineaţa, nu ştiu bine cit e ceasul. El spuse, A trecut de prînz. Ea spuse, Credeam că e mai devreme. El spuse, Marta nu e acasă, dar intră, te rog. Ea spuse, Nu vreau să deranjez, vin altă dată, ce mă aduce aici nu e urgent. El spuse, S-a dus cu Marcal să ia masa la socri, nu poate întîrzia. Ea spuse, Voiam doar

să-i spun Martei că mi-am găsit de lucru. El spuse, Ai găsit de lucru, unde. Ea spuse, Din fericire chiar aici, în sat. El spuse, Şi ce vei face. Ea spuse, O să vînd într-un magazin, putea fi şi mai rău. El spuse, Iţi place munca asta. Ea spuse, în viaţă nu putem face întotdeauna ce ne place, principalul pentru mine era să rămîn aici, la asta n-a răspuns Cipriano Algor, rămase tăcut, tulburat de întrebările care, aproape fără să se gîndească, îi ieşiseră pe gură, este evident pentru oricine că, dacă întrebi, vrei să ştii, şi, dacă a vrut să ştie e pentru că a avut un motiv, acum chestiunea de principiu pe care Cipriano Algor trebuie s-o descurce în dezordinea sentimentelor sale este motivul întrebărilor care, înţelese literal, şi, în acest caz, nu se vede că ar putea exista alt mod de a le înţelege, demonstrează un interes pentru viaţa şi viitorul acestei femei care depăşeşte cu mult ceea ce ai aştepta în mod firesc de la un bun vecin, un interes care, pe de altă parte, aşa cum ştim prea bine, se află într-o contradicţie radicală şi ireconciliabilă cu deciziile şi gîndurile pe care, de-a lungul acestor pagini, acelaşi Cipriano Algor le-a luat şi le-a avut apropo de Isaura, mai întîi Estudiosa şi acum Madruga. Problema este serioasă şi ar impune o extinsă şi profundă reflecţie, dar logica ordonatoare şi disciplina relatării, chiar dacă, din cînd în cînd, pot fi încălcate, sau chiar, cînd e cazul, e bine să fie, nu ne dau voie să-i mai lăsăm mult timp pe Isaura Madruga şi Cipriano Algor unul în faţa altuia, cu un cîine uitîndu-se la ei şi neînţelegînd ce se întîmplă, cu un ceas de perete care s-o fi întrebînd probabil în tictacul lui de ce vor cei doi timpul dacă nu-1 folosesc. Trebuie făcut ceva, aşadar. Da, ceva, dar
 
nu orice. Vom putea şi va trebui să încălcăm logica ordonatoare şi disciplina relatării, dar niciodată ceea ce constituie caracterul exclusiv şi esenţial al unei persoane, adică, personalitatea ei, modul ei de a fi, trăsăturile ei proprii şi inconfun-dabile. Să se admită în personaj toate contradicţiile, dar nici o incoerenţă, şi asupra acestui punct insistăm în mod special, pentru că, spre deosebire de ce obişnuiesc să prescrie dicţionarele, incoerenţa şi contradicţia nu sînt sinonime. In interiorul propriei sale coerenţe se va contrazice o persoană sau un personaj, în timp ce incoerenţa, fiind, mai mult decît contradicţia, o constantă a comportamentului, respinge contradicţia, o elimină, nu înţelege să trăiască cu ea. Din acest punct de vedere, chiar riscînd să cădem în plasele paralizante ale paradoxului, n-ar trebui exclusă ipoteza că, pînă la urma, contradicţia este tocmai unul dintre cele mai coerente contrarii ale incoerenţei. Vai de noi, aceste speculaţii, poate nu de tot lipsite de interes pentru cei ce nu se mulţumesc cu aspectul superficial şi consuetudinar al conceptelor, ne-au îndepărtat şi mai mult de la spinoasa situaţie în care i-am lăsat pe Cipriano Algor şi Isaura Madruga, acum singuri, de vreme ce Găsit, pricepînd cît de încurcate erau lucrurile, consideră că e cazul să se îndepărteze şi să se întoarcă la umbra dudului negru ca să-şi continue somnul întrerupt. E vasăzică momentul să căutăm o soluţie pentru inadmisibila stare de lucruri, făcînd, de exemplu, ca Isaura Madruga, mai hotărîtă ca femeie, să pronunţe cîteva cuvinte doar ca să vadă ce se întîmplă, acestea vor servi la fel de bine ca altele, Bine, atunci plec, de multe ori nu trebuie mai mult, ajunge să rupem tăcerea, să ne

mişcăm uşor trupul ca şi cum ne-am pregăti să ne retragem, cel puţin în acest caz a fost o soluţie binecuvîntată, deşi olarului Cipriano Algor, din păcate, nu i-a trecut prin minte altceva dncît să pună o întrebare care mai tîrziu îl va face să-şi dea cu pumnii în cap, să judece fiecare dacă era cazul, Ce veşti mai ai despre urciorul nostru, întrebă el, face în continuare treabă bună. Cipriano Algor îşi va da cu pumnii în cap, ca pedeapsă pentru ce va considera o prostie ireparabilă, dar să sperăm că, mai tîrziu, cînd îi va trece furia autopunitivă, îşi va aduce aminte că Isaura Madruga n-a slobozit un hohot insultător de rîs, n-a rîs fără milă, nici măcar n-a schiţat acel minim zîmbet de ironie pe care situaţia părea că-1 cere, şi că, dimpotrivă, a devenit foarte serioasă, şi-a încrucişat braţele peste piept ca şi cum ar fi îmbrăţişat încă urciorul, aceia pe eare Cipriano Algor, fără să-şi dea seama de scăparea verbală, îl numise al nostru, poate că diseară, pînă să vină somnul, acest cuvînt îl va interoga asupra intenţiei efective pe care a avut-o rostindu-l} dacă urciorul e al nostru doar pentru că a trecut într-o zi dintr-o mînâ într-alta şi despre el se vorbea în momentul respectiv, sau al nostru pentru că e al nostru, al nostru fără ocolişuri, al nostru pur şi simplu, al nostru şi punct. Cipriano Algor nu va răspunde, va mormăi, ca altădată, Ce prostie, dar o va spune automat, pe un ton destul de vehement, desigur, dar fără o convingere reală. Acum că Isaura Madruga a plecat, după ce a murmurat un la revedere, acum că a ieşit pe uşă ca o umbră subtilă, acum că Găsit, după ce a însoţit-o pînă la capătul povîrnişului care coboară spre şosea, a  intrat  în  bucătărie   cu   o   expresie   evident
 
interogativă în înclinarea capului, în mişcarea cozii şi în urechile ciulite, Cipriano Algor şi-a dat seama că nici un cuvînt n-a răspuns întrebării lui, nici un da, nici un nu, doar acel gest de îmbrăţişare a propriului trup, poate pentru a se regăsi în el, poate pentru a-1 apăra sau a se apăra de el. Cipriano Algor se uită înjur perplex, parcă era pierdut, avea mîinile umede, inima îi bătea cu putere în piept, cu anxietatea celui care tocmai a scăpat de un pericol despre a cărui gravitate n-a reuşit să aibă o imagine clară. Atunci îşi dădu primul pumn în cap.
Cînd Marta şi Marcal se întoarseră de la masă, îl găsiră în olăric turnînd var lichid într-un mulaj, Te-ai distrat bine fără noi, întrebă Marta. N-am apucat să mor de dor, dacă asta voiai să spui, i-am dat de mîncare cîinelui, am prînzit, m-am odihnit puţin, şi iată-mă, dar acolo, cum a fost, Nimic special, spuse Marcal, cum le spusesem deja despre Marta, n-au fost mari sărbători, sărutările şi îmbrăţişările care se obişnuiesc în acest ocazii, despre restul nu s-a vorbit, Mai bine aşa, spuse Cipriano Algor, şi continuă să verse ghipsul moale în mulaj. Ii tremurau puţin mîinile. Vin să te ajut, mă duc să mă schimb, spuse Marcal. Marta nu-şi urmă soţul. Peste un minut, Cipriano Algor, fără s-o privească, întrebă, Doreşti ceva, Nu, nu doresc nimic, mă uitam la ce lucrezi. Mai trecu un minut, şi a venit rîndul Martei să întrebe, Nu te simţi bine, Sigur că mă simt bine, îmi pari ciudat, diferit, Asta e de la ochii tăi, în general, ochii mei sînt de acord cu mine, Ai noroc, eu nu ştiu niciodată cu cine sînt de acord, răspunse tatăl ei sec. Marcal nu mai putea întîrzia mult. Marta întrebă din nou, S-a întîmplat ceva cît am

lipsit. Tatăl lăsă găleata pe jos, îşi şterse mîinile cu o cîrpă, şi răspunse privindu-şi iiica drept în ochi, A venit Isaura, acea Estudiosa sau Madruga, sau cum s-o mai fi numind, a venit să vorbească cu tine, A venit Isaura, In mai multe cuvinte, cred ca tocmai asta ţi-am spus, Nu avem toţi capacităţile tale analitice, şi ce voia, dacă pot să ştiu, Să-ţi comunice că şi-a găsit de lucru, Unde, Aici, Mă bucur, mă bucur foarte mult, acuşi o să mă duc 5-0 văd. Cipriano Algor se ocupa acum de altă formă, Tată, începu să spună Marta, dar el o întrerupse, Dacă e despre acest subiect, te rog, nu mai continua, ce mi s-a cerut să transmit ai aflat, alte cuvinte sînt inutile, Şi seminţele se îngroapă, şi ele ajung să răsară, iartă-mă dacă e acelaşi subiect. Cipriano Algor nu răspunse. Intre plecarea fiicei sale şi revenirea ginerelui îşi mai dădu un pumn în cap.
 
Că multe dintre miturile antropogenetice nu s-au lipsit de lut în crearea materială a omului, e un fapt deja menţionat aici şi la îndemîna oricărui om mediu interesat de almanahuri eu-ştiu-tot şi enciclopedii aproape-tot. Nu la fel se întîmplă, de regulă, şi cu credincioşii de diferite religii, odată ce, pe căile organice ale bisericii din care fac parte, ei primesc şi incorporează această informaţie şi multe altele de importanţă identică sau asemănătoare. Totuşi, cel puţin într-un caz, lutul a trebuit băgat în cuptor pentru ca lucrarea să fie considerată terminată. Şi chiar şi atunci după multe încercări. Acest singular creator, la care ne referim şi al cărui nume l-am uitat, ignora probabil, sau nu avea suficientă încredere în eficacitatea taumaturgică a suflatului în nări la care un alt creator a recurs înainte sau va recurge după aceea, aşa cum în zilele noastre a făcut, de altfel, şi Cipriano Algor, deşi cu intenţia foarte modestă de a curăţa de cenuşă faţa infirmierei. Revenind la creatorul care a trebuit să bage bărbatul în cuptor, episodul s-a petrecut aşa cum vom explica, de unde se va vedea că frustrantele tentative, la care ne-am referit, au rezultat din insuficienta cunoaştere pe care numitul creator o avea în privinţa temperaturilor de coacere. La început, a făcut din lut o figură umană, de bărbat sau de femeie nu arc importanţă, a pus-o în cuptor şi a aprins focul necesar. După un interval care i s-a părut suficient, a scos-o şi, Dumnezeule, i-a sărit

inima din piept. Figura ieşise neagră ca smoala, nu semăna deloc cu imaginea pe care şi-n făcuse despre cum trebuia să arate bărbatul. Totuşi, poate fiind încă la începutul activităţii, n-a avut inima să distrugă nefericitul produs al lipsei sale de talent. I-a dat viaţă, cu un bobîrnac in cap, după cum se presupune, şi 1-a trimis la plimbare. A modelat altă Figură, a pus-o în cuptor, dar, de astă dată, a fost atent la foc. A reuşit, dar a exagerat cu grija, pentru ca figura se ivi albă precum cel mai alb din toate lucrurile albe. Nu era încă ce voia. Tbtuşi, în ciuda noii greşeli, nu şi-a pierdut răbdarea, probabil chiar s-a gîndit, indulgent, Săracul, nu e vina lui, în sfîrşit, a dat viaţă şi acestui om şi 1-a trimis la plimbare. Pe lume se aflau aşadar deja un negru şi un alb, dar neîndemânaticul creator nu reuşise încă creatura pe care o visase. S-a apucat din nou de treabă, altă figură umană şi-a ocupat locul în cuptor, problema, chiar neexistînd încă pirometrul, trebuia să fie mai uşor de soluţionat de acum înainte, secretul era să nu încălzească cuptorul nici prea mult, nici prea puţin şi, fiind această socoteală de trei, ar fi trebuit să fie ultima oară. N-a fost. E adevărat că noua figură n-a ieşit neagră, e adevărat că n-a ieşit albă, dar, o, ceruri, a ieşit galbenă. Oricine ar fi renunţat, ar fi trimis la repezeală un potop ca să termine cu albul şi cu negrul, i-ar fi rupt gîtul omului galben, era o concluzie logică a gîndului care-i trecuse prin minte sub formă de întrebare, Dacă nici măcar eu nu sînt în stare să fac un om ca lumea, cum voi putea mîine să-i cer socoteală de greşelile lui. Timp de cîteva zile, improvizatul nostru olar n-a mai avut curajul să intre în olărie, dar apoi, cum se spune, mîncănmea creaţiei 1-a
apucat din nou şi, după cîteva ore, a patra figură era modelată şi gata să meargă la cuptor. Presu-punînd că deasupra acestui creator se afla alt creator, e foarte probabil ca de la cel mai mic la cel mai mare s-a ridicat ceva ca o rugă, o implorare, o rugăciune, ceva de genul, Nu mă lăsa baltă. In sfîrşit, cu mîini nerăbdătoare a introdus figura de lut în cuptor, apoi a ales cu minuţie şi a cîntărit cantitatea de lemn care i s-a părut potrivită, a eliminat lemnul verde şi pe cel prea uscat, a scos o creangă care ardea prost şi fără viaţă, a pus alta care dădea o flacără veselă, a calculat cu aproximaţia posibilă durata şi intensitatea căldurii şi. repetînd implorarea, Nu mă lăsa baltă, a apropiat un chibrit, de combustibil. Noi, oamenii de acum, care am trecut prin atîtea situaţii de stres, un examen dificil, o iubită care a lipsit de la întîlnire, un copil care se lăsa aşteptat, o slujbă care ne-a fost refuzată, ne putem imagina cît a suferit acest creator în timp ce aştepta rezultatul celei de-a patra tentative, sudorile care probabil n-au fost îngheţate numai din pricina apropierii de cuptor, unghiile roase pînă la carne, fiecare minut care trecea îi lua zece ani de viaţă, pentru prima oară în istoria diverselor creaţii ale lumii-univers însuşi creatorul a cunoscut chinurile care ne aşteaptă în viaţa eternă, pentru că c eternă, nu pentru că e viaţă. Dar a meritat osteneala. Cînd creatorul nostru a deschis uşa cuptorului şi a văzut ce era înăuntru, a căzut în genunchi, extaziat. Omul nu mai era nici negru, nici alb, nici galben, era roşu, roşu ca aurora şi apusul, roşu ca lava aprinsă a vulcanilor, roşu ca focul din care ieşise, roşu ca sîngele care-i curgea deja prin vine, pentru că această figură omenească,
 
fiind cea dorită, n-a avut nevoie de bobîrnac, a fost de ajuns să i se spună, Vino, şi ea a ieşit pe propriile picioare din cuptor. Cine nu ştie ce s-a întîmplat în epocile posterioare, în ciuda mulţimii de erori şi de nelinişti, sau datorită lor, prin virtutea instructivă şi educativă a experimentării, va spune că povestea a avut pînă la urmă un final fericit. Ca în toate lucrurile acestei lumi, şi desigur a tuturor celorlalte, judecata va depinde de punctul de vedere al observatorului. Oamenii pe care creatorul i-a respins, cei pe care, deşi cu o bunăvoinţă demnă de mulţumiri, i-a alungat de la sine, adică, cei cu pielea neagră, albă şi galbenă, au prosperat ca număr, s-au multiplicat, acoperă tot globul pămîntesc, în timp ce oamenii cu pielea roşie, cei pentru care s-a chinuit atît şi pentru care a suferit o mare de dureri şi de temeri, sînt, în zilele noastre, neputincioasele dovezi ale modului cum un triumf se poate transforma, după un timp, în preludiul înşelător al unei înfrîngeri. A patra şi ultima tentativă a primului creator de oameni care şi-a băgat creaturile în cuptor, cea care aparent i-a adus victoria definitivă, a devenit, pînă la urmă, definitiva lui înfringere. Cipriano Algor, şi el consumator asiduu de almanahuri şi enciclopedii eu-ştiu-tot sau aproape-tot, citise această poveste în adolescenţă şi, deşi uitase atîtea în viaţă, povestea asta n-a uitat-o, nu se ştie de ce. Era o legendă indiană, a pieilor-roşii, ca sa fim mai exacţi, cu care îndepărtaţii creatori ai mitului trebuie să fi vrut să dovedească superioritatea rasei lor asupra oricărei alteia, incluzîndu-le şi pe acelea de a căror efectivă existenţă n-aveau pe atunci habar. Anticipînd obiecţia asupra ultimului punct, e zadarnic şi inutil argumentul că, de vreme
 
ce nu aveau cunoştinţă despre alte rase, nu şi le puteau imagina albe, sau negre, sau galbene, sau de toate culorile. Mare greşeală. Cine ar aduce acest argument n-ar face decît să demonstreze că ignoră că avem de-a face cu un popor de olari şi de vînători, pe care anevoioasa muncă de a transforma lutul într-un vas sau într-un idol îl învăţase că, intr-un cuptor, se poate întîmpla orice, dezastrul ca şi gloria, perfecţiunea ca şi mizeria, sublimul ca şi grotescul, De cîte ori, vreme de cîte generaţii, vor fi fost ei nevoiţi să scoată din cuptor piese deformate, plesnite, carbonizate, crude sau pe jumătate crude, bune de aruncat. De fapt, nu e mare deosebire între ce se petrece într-un cuptor de olărie şi un cuptor de brutar. Coca pîinii este doar altfel de lut, făcut din făină, drojdie şi apă, şi, ca şi primul, va ieşi din cuptor copt sau crud sau ars. înăuntru poate nu e nici o deosebire, bombănea Cipriano Algor, dar afară, garantez că, în acest moment, aş da orice sa fiu brutar.
Zilele şi nopţile se perindau, şi serile şi dimineţile. Se ştie din cărţi şi din viaţă că truda oamenilor a fost mereu mai lunga şi mai grea decît a zeilor, să ne amintim de cazul citatului creator al pieilor-roşii care, cu totul, n-a făcut decît patru figuri umane, şi pentru acest fleac, deşi fără mare succes la publicul interesat, a intrat în istoria almanahurilor, în timp ce Cipriano Algor, pe care cu siguranţă nu-1 aşteaptă răsplata unei înregistrări biografice şi curiculare cu litere mari, va trebui să smulgă din profunzimile lutului, doar în această primă fază, de o sută cincizeci de ori mai multe figuri, adică şase sute de păpuşi cu origini, caracteristici şi situaţii sociale diferite, trei dintre ele, bufonul, măscăriciul şi infirmiera,

mai uşor de definit prin activitatea pe care o exercită, lucru care nu se întîmplă cu mandarinul şi cu asirianul cu barbă despre care, în ciuda rezonabilei informaţii culese din enciclopedie, n-a fost posibil să se afle ce-au făcut în viaţă. în ce priveşte eschimosul, se presupune că va continua să vîneze şi să pescuiască. Adevărul este că lui Cipriano Algor nu-i pasă. Cînd statuetele vor începe să iasă din mulaje, egale ca dimensiune, cu diferenţele de vestimentaţie care le disting, atenuate de uniformitatea culorii, va trebui să facă un efort de atenţie ca să nu le confunde şi să le amestece. Era atît de absorbit de lucru, încît va uita de cîteva ori că mulajele de ghips au o limită de folosire, cam patruzeci de utilizări, după care contururile încep să pălească, să-şi piardă din vigoare şi claritate, ca şi cum figura ar obosi să existe, ca şi cum ar fi atrasă de o stare originară de nuditate, nu doar a ei proprie ca reprezentare umană, ci de nuditatea absolută a lutului înainte de a fi îmbrăcat de prima formă exprimată a ideii. Ca să nu piardă timp, la început aruncase păpuşile prost făcute într-un colţ, dar apoi, împins de un straniu şi inexplicabil sentiment de milă, le luă, majoritatea deformate de şocul căderii, şi le aranja cu grijă pe un raft din olărie. Le-ar fi putut frămînta din nou pentru a le da o a doua posibilitate de viaţă, le-ar fi putut turti fără milă cum făcuse cu cele doua figuri de bărbat şi de femeie pe care le modelase la început, lutul lor e încă aici, uscat, crăpat, inform, şi totuşi s-a dus să ridice din gunoi zămislirile diforme, le-a protejat, le-a adăpostit, de parcă şi-ar fi iubit mai puţin reuşitele decît erorile pe care n-a ştiut să le evite. Nu va băga aceste păpuşi în cuptor, ar
 
fi irosit lemnul ars pentru ele, însă le va lăsa aici pină cînd lutul va crăpa şi se va dezagrega, pînă cînd fragmentele se vor desprinde şi vor cădea şi, dacă va îngădui timpul, pînă cînd ţărîna care sînt se va transforma din nou în argilă reînviată. Marta îl va întreba, Ce caută aici piesele astea defecte, iar el va răspunde, îmi place de ei, nu va spune îmi place de ele, dacă ar spune-o, le-ar expulza definitiv din lumea pentru care s-au născut, nu le-ar mai recunoaşte ca fiind opera lui, condamnîndu-le să fie definitiv orfane. Tot opera lui, şi foarte trudnică, sînt şi zecile de păpuşi terminate care, în fiecare zi, sînt transferate pe planşetele de uscare, afară, la umbra dudului negru, dar acestea, fiind aşa de multe şi nedistin-gîndu-se una de alta, nu cer altă grijă şi atenţie decît cea indispensabilă ca să nu se strice în ultimul ceas. Pe Găsit au fost nevoiţi să-1 lege ca să nu se urce pe planşete, unde, fără îndoială, ar face cea mai mare stricăciune văzută vreodată în turbulenta istorie a olăriei, bogată, aşa cum se ştie, în cioburi şi nedorite amalgamări. Să amintim că atunci cînd primele şase păpuşi, celalalte, prototipurile, au fost puse aici la uscat, iar Găsit a vrut să cerceteze, prin contact direct, despre ce era vorba, ţipătul şi palma instantanee a lui Cipriano Algor au fost de ajuns pentru ca instinctul lui de vânător, excitat de insolenta imobilitate a obiectelor, să se retragă fără să apuce să provoace pagube, dar acum să recunoaştem că n-ar fi rezonabil să ne aşteptăm de la un animal ca el să reziste impasibil provocării unei hoarde de bufoni şi mandarini, de măscărici şi infirmiere, de eschimoşi şi asirieni cu barbă, toţi maliţios travestiţi în piei-roşii. O oră a durat privarea de libertate.

Impresionată de expresia de reproş şi chiar de supărare cu care Găsit suporta pedeapsa, Marta îi spuse tatălui că educaţia trebuie să servească la ceva, chiar cînd e vorba de cîini, Chestiunea e sa ne adaptăm metodele, declară, Şi cum vei face asta, Mai întîi îi dăm drumul, Şi după aceea, Dacă încearcă să se urce pe planşete, îl legăm din nou, Şi după aceea, Ii dam drumul şi îl legăm de cîte ori e necesar, pînă cînd învaţă, La prima vedere, poate să dea rezultate, oricum să nu te laşi păcălită dacă ţi se pare că şi-a învăţat lecţia, sigur că n-o să îndrăznească să se urce dacă eşti de faţă, dar, cînd va rămîne singur, fără să-1 supravegheze nimeni, mă tem că metodele tale educative nu vor avea destulă forţă ca să disciplineze instinctele bunicului şacal care stă la pîndă în capul lui Găsit, Bunicuţut şacal al lui Găsit nu şi-ar bate capul nici măcar să adulmece păpuşile, ar trece mai departe şi şi-ar continua drumul, căutînd ceva care ar putea fi cu adevărat mîncat, Bine, te rog doar să te gîndeşti ce s-ar întîmpla dacă cîinele se va urca pe planşete, cîtă muncă vom pierde, Va fi mult, va fi puţin, o să vedem imediat, dar, dacă se întîmpla, mă angajez să refac toate păpuşile care se vor strica, poate aşa te voi convinge să mă laşi să te ajut, Nu vorbim despre asta, du-te la experienţa ta pedagogică. Marta ieşi din olărie şi, fără să spună un cuvînt, desprinse lanţul din zgardă. Apoi, făcu cîţiva paşi spre casă, se opri fără să-i dea atenţie. Ciinele o privi şi se întinse pe jos. Marta mai avansa cîţiva paşi, se opri din nou şi, imediat, hotărîtă, intră în bucătării!, lăsînd uşa deschisă. Clinele nu se mişcă. Marta închise uşa. Cîinele aşteptă puţin, apoi se ridică şi, încet, se apropie de planşete. Marta nu deschise
 
uşa. Cîinele privi în direcţia casei, ezita, privi din nou, apoi îşi puse labele pe marginea planşetei unde se uscau asirienii cu barbă. Marta deschise uşa şi ieşi. Cîinele îşi coborî rapid labele şi rămase pe loc, aşteptînd. Nu avea motive să fugă, conştiinţa nu-1 acuza de nimic rău. Marta îl apucă de zgardă şi, din nou, fără să pronunţe nici un cuvînt, îl prinse în lanţ. Apoi intră din nou în bucătărie şi închise uşa. Pariul era că Găsit se va gîndi la cele întîmplate, se va gîndi sau va face ce obişnuieşte în asemenea situaţie. După doua minute, îl eliberă din nou din lanţ, se cuvenea să nu-i dea animalului timp să uite, în memoria lui trebuia instalată relaţia între cauză şi efect. Cîinele întîrzie mai mult să-şi pună labele pe planşetă, dar, în sfîrşit, se hotărî, cu mai puţină convingere decît înainte, s-ar zice. In curînd era din nou legat. După a patra încercare începu să dea semne că pricepe ce i se cere, dar continua să-şi pună labele pe planşetă, de parcă voia să se convingă că nu are voie. în tot acest timp, Marta nu scosese o vorbă, intra şi ieşea din bucătărie, închidea şi deschidea uşa, la fiecare mişcare a cîinelui, aceeaşi tot timpul, răspundea cu propria ei mişcare, mereu aceeaşi, într-un lanţ de acţiuni succesive şi reciproce care se va termina doar cînd unul dintre ei, printr-o mişcare diferită, va rupe secvenţa. A opta oară cînd Marta închise uşa bucătăriei, Găsit avansa din nou spre planşete, dar, ajuns acolo, nu mai ridică labele ca să arate că vrea să ajungă la asirienii cu barbă, rămase cu ochii întorşi spre casă, imobil, aşteptînd, ca şi cum îşi provoca stăpîna să fie mai îndrăzneaţă decît el, ca şi cum întreba Ce răspuns vei da tu acum jocului meu genial, care-mi va aduce victoria, şi pe tine te va învinge.
 
Marta murmura, mulţumită, Am cîştigat, era sigură că cîştigase. Se duse spre dine, îl mingii o pe cap, îi spuse cu blîndeţe. Găsit cuminte, Găsit simpatic, tatăl ieşise în uşa olăriei ca să asiste la fericitul deznodămînt, Foarte bine, acum e de văzut dacă va fi definitiv, Bag mîna în foc că niciodată nu se va mai urca pe planşete, spuse Marta. Sînt puţine cuvintele omeneşti pe care cîinii reuşesc să le incorporeze în vocabularul propriu de mîrîituri şi lătrături, numai din acest motiv, pentru că nu înţelegea, Găsit nu protestă împotriva iresponsabilei mulţumiri pe care o arătau stăpînii lui, de vreme ce orice persoană pricepută în aceste materii şi în stare să aprecieze obiectiv cele întîmplate aici va spune că învingătorul întrecerii n-a fost Marta, stăpîna, oricît ar fi ea de convinsă, ci cîinele, deşi va trebui să recunoaştem şi că vor zice exact contrariul persoanele care nu ştiu să judece decît după aparenţe. Să se laude aşadar fiecare cu victoria pe care presupune c-a obţinut-o, chiar şi asirienii cu barbă şi colegii lor, din fericir.e la adăpost de agresiuni. In privinţa lui Găsit, nu ne vom resemna să-1 lăsăm cu o nedreaptă reputaţie de învins. Ca dovadă că victoria a fost a lui, el s-a transformat din ziua aceea în cel mai grijuliu paznic care a protejat vreodată momii de lut. Merita să-1 auzi cum a lătrat, chemîndu-şi stăpînii, cînd o neaşteptată rafală de vînt a trîntit pe jos cîteva infirmiere. Primele ieşite din cuptor au fost trei sute de statuete, sau mai bine zis trei sute cincizeci, socotind probabilitatea erorilor. Nu încăpeau mai multe. S-a întîmpiat să coincidă cu ziua libera a lui Marcal şi a fost pentru el o zi grea de lucru. Răbdător, amabil, îşi ajută socrul să aranjeze
 
păpuşile pe rafturile interioare, îşi luă sarcina să alimenteze cuptorul, treabă pentru bărbaţi robuşti, atît din pricina efortului fizic cerut de transportul şi introducerea lemnelor în cuptor cît şi a duratei, căci un cuptor ca ăsta, vechi, rudimentar în raport cu noile tehnologii, are nevoie de mult timp ca să atingă temperatura optimă de coacere, fără să uităm că, după ce-a atins-o, trebuie menţinută cît mai stabilă cu putinţă. Marcal a muncit toată noaptea, pînă la ora cînd socrul, după ce-a terminat lucrarea pe care s-a străduit s-o grăbească în olărie, a venit să-1 înlocuiască. Marta i-a dus cina tatălui, apoi i-o adus-o şi lui Marcal şi, aşezaţi amîndoi pe banca ce fusese folosită pentru meditat, au mîncat împreună. Nici unul n-avea poftă de mîncare, fiecare din motivele lui. Nu mănînci, trebuie să fii foarte obosit, spuse ea, Destul, da, m-am dezobişnuit de efort, de aceea mi-e mai greu, spuse el. Ideea de a face statuetele a fost a mea, Ştiu foarte bine, A fost a mea, dar în ultimele zile m-a chinuit un soi de remuşcare, tot timpul mă întreb dacă a meritat să ne apucăm să fabricăm păpuşi, dacă n-o fi totul jalnic de inutil, In acest moment, cel mai important lucru pentru tatăl tău este munca pe care o face, nu utilitatea ei, dacă îi iei munca, îi iei, într-un anume fel, chiar raţiunea de a trăi, şi dacă îi spui că ceea ce face nu serveşte la nimic, chiar dacă ar fi evident, cel mai probabil nu va crede, pentru că pur şi simplu nu poate, Centrul a renunţat la vasele noastre, şi ei a reuşit să suporte şocul, Pentru că ai avut imediat ideea de a face păpuşi, Presimt că se apropie zile grele, mai rele decît acum, Promovarea mea ca gardian rezident, care nu mai trebuie să întîrzie, va fi o zi grea pentru tatăl

tău, A spus că se mută cu noi în Centru, E adevărat, dar a spus-o aşa cum spunem cu toţii că vom muri într-o zi, o parte din mintea noastră refuză să admită ceea ce ştie ca este destinul tuturor fiinţelor vii, se preface că n-o priveşte, aşa şi cu tatăl tău, spune că vine cu noi, dar, undeva, în străfunduri, e ca şi cum n-ar crede, Ca şi cum ar aştepta o întorsătură de ultimă clipă care-1 va duce pe alt drum, Ar trebui să ştie că, pentru Centru, există un singur drum, cel care duce din Centru în Centru, muncesc acolo, ştiu despre ce vorbesc, Nu lipsesc cei care spun că viaţa în Centru e un miracol de fiecare ceas. Marcal nu răspunse imediat. îi dădu o bucată de carne cîinelui, care, de la început, aşteptase răbdător să rămînă şi pentru el un rest de mîncare, şi, doar după aceea, răspunse, Da, aşa cum lui Găsit trebuie să i se fi părut un miracol, la ora asta din noapte, carnea pe care i-am dat-o. îşi trecu mîna peste spinarea animalului, de două ori, de trei ori, prima dată din simplă şi obişnuită afecţiune, celelalte cu îngrijorată insistenţă, parcă era indispensabil să-1 liniştească fără întîrziere, de fapt pe sine însuşi trebuia să se liniştească, să alunge o idee care se ivise brusc din colţul din memorie unde se ascunsese, în Centru nu primesc cîini. E adevărat, nu admit cîini în Centru, nici pisici, doar păsări de colivie sau peşti de acvariu, şi chiar şi pe aceştia tot mai puţin de cînd au fost inventate acvariile virtuale, fără peşti cu miros de peşte, nici apă care trebuie schimbată. In acvarii înoată graţios cincizeci de exemplare din zece specii diferite care, ca să nu moară, trebuie îngrijite şi alimentate ca şi cum ar fi vii, calitatea apei inexistente trebuie vegheată, trebuie de asemenea controlată
 
temperatura şi, ca să nu fie totul obligaţie, nu numai fundul acvariului va putea fi decorat cu diverse tipuri de rocă şi plante, dar fericitul posesor al acestei minuni va avea la dispoziţie o gamă de sunete care îi va permite, cît timp îşi contemplă peştii fără maţe sau solzi, să se înconjoare de ambianţe sonore atît de diverse ca o plajă carai-beană, o junglă tropicală sau o furtună pe mare. în Centru nu vor cîini, se gîndi din nou Marcal, şi observă că această preocupare o ştergea, în anumite momente, pe cealaltă, îi vorbesc de asta, nu-î vorbesc, la început înclină spre da, apoi consideră că ar fi preferabil să lase chestiunea pe mai tîrziu, cînd va deveni inevitabil, cînd nu va mai avea altă ieşire. Luă deci hotărirea să tacă, dar, cum voinţa pluteşte inconstantă în acvariul virtual al minţii noastre, peste nici un minut îi spunea Martei, Mi-am amintit acum că nu-1 vom putea lua pe Găsit cu noi la Centru, nu acceptă cîini, va fi o problemă serioasă, bietul animal, va trebui să-1 abandonăm, Poate reuşim să găsim o soluţie, spuse Marta, înţeleg că te-ai şi gîndit la această problemă, se arătă surprins Marcal, Da, m-am gîndit de multa vreme, Şi care e soluţia, M-am gîndit că Isaura nu va refuza să aibă grijă de Găsit, pentru ea cred chiar că ar fi o mare bucurie, în plus se şi cunosc, Isaura, Da, Isaura, cea cu urciorul, îţi aminteşti, care ne-a adus o prăjitură, care a venit să vorbească cu mine ultima dată cînd am luat masa la părinţii tăi, Ideea mi se pare bună, Pentru Găsit cred că va fi cea mai bună, E de văzut dacă tatăl tău îşi va da acordul, Se ştie că jumătate din el va protesta, va spune nu, o femeie singură nu e o bună companie pentru un cîine, îmi închipui că e capabil să inventeze o
teorie a nepotrivirilor, va spune că sigur mai sînt şi alţii care ar vrea să primească animalul, dar ştim şi că cealaltă jumătate va dori cu toată puterea să nu cîştige prima, Cum le merge cu amorul, întrebă Marcal, Biata îsaura, bietul tata, De ce spui biata îsaura, bietul tata, Pentru că e clar că ea l-ar vrea, dar nu reuşeşte  să treacă peste bariera pe care el a ridicat-o, Şi el, El, e din nou povestea cu cele două jumătăţi, una probabil nu se gîndeşte decît la asta, Şi cealaltă, Cealaltă are şaizeci şi patru de ani, cealaltă se teme, într-adevăr, oamenii sînt foarte complicaţi, E adevărat, dar, dacă am fî simpli, n-am fi oameni. Găsit nu era acolo, îşi amintise brusc că nu mai era nimeni în casă care să-i ţină de urît stăpînului cel vîrstnic, singur în olărie, trudind la a doua serie de trei sute de păpuşi din prima livrare de şase sute, un cîine vede lucrurile astea şi îl tulbură, le simte, dar nu reuşeşte să le înţeleagă, atîta munca, atîta efort, atîta sudoare, şi acum nu mă refer la suma de bani care se va cîştiga în afacere, va fi puţin, va fî aşa şi aşa, mult sigur nu va fî, ci mai ales la ce-a spus Marta adineauri, dacă n-o fî totul jalnic de inutil. Cum s-a mai văzut înainte, iar acum,  graţie  extinsului  şi  profundului  dialog dintre Marta şi Marcal, am avut prilejul să ni se confirme, banca de piatră îşi justifică din plin gravul şi importantul nume pe care i l-am pus, cel de bancă a meditaţiilor, dar iată că nevoia obligă, e timpul să ne întoarcem atenţia spre cuptor, să băgăm mai multe lemne, cu grijă, totuşi, Marcal, nu uita că oboseala amorţeşte reflexele de apărare, le încetineşte, vezi să nu sară din nou dinăuntru, cum s-a întîmplat în ziua aceea nenorocoasă, vipera şuierătoare de foc care ţi-a însemnat rnîna stingă pentru totdeauna. Cam asta i-a spus Marta, mă duc să spăl vasele şi să mă culc, ai grijă, Marcal.
A doua zi de dimineaţă, foarte devreme, ca întotdeauna, Cipriano Algor îl duse pe Marcal la Centru cu furgoneta. I-a spus ieşind din casă, Nu ştiu cum să-ţi mulţumesc pentru ajutorul pe care mi l-ai dat, şi Marcal i-a răspuns, M-am străduit şi eu, să sperăm că totul va merge bine în continuare, Sînt convins că viitoarele păpuşi îmi vor da mai puţină bătaie de cap, am găsit nişte trucuri ca să simplific munca, e avantajul experienţei, cred că cele trei sute din noua serie vor putea ajunge pe planşetele de uscare într-o săptămînă, Dacă peste zece zile, cînd vin acasă, vor fi pregătite să meargă la cuptor, contează pe mine, Mulţumesc, să-ţi spun ceva, tu şi cu mine, dacă n-ar fi această criză blestemată, am putea face o echipă bună, ai lăsa slujba de gardian la Centru şi te-ai dedica olăritului, E posibil, dar e prea tîrziu să mă gîndesc la asta, de altfel, aminteşte-ţi că, dacă o făceam, acum eram amîndoi fără lucru, Eu încă am de lucru, E adevărat- Mai tîrziu, pe şoseaua spre oraş, după o lungă tăcere, Cipriano Algor spuse, Am o idee, vreau să ştiu ce crezi despre ea, Spune, Să duc la Centru, de îndată ce sînt vopsite, primele trei sute de păpuşi, aşa Centrul ar vedea că lucrăm serios şi ar începe să vîndă înainte de data prevăzută, ar fî bine pentru ei şi mai bine pentru noi, n-ar mai trebui să aşteptăm atîta timp rezultatele şi, dacă totul merge cum ne aşteptăm, am putea pregăti cu mai mult calm producţia viitoare, nu în grabă ca acum, ce părere ai, Da, cred că e o idee bună, spuse Marcal, şi, în clipa aceea, îşi aminti că i se păruse bună
şi ideea Martei de a lăsa dinele în grija vecinei cu urciorul, După ce te las la serviciu, mă duc să vorbesc cu şeful departamentului de achiziţii, sînt sigur că va fi de acord, spuse Cipriano Algor, Să sperăm, răspunse Marcal, şi observă din nou că repetase un cuvînt pe care-1 rostise cu puţin înainte, aşa ni se întîmplă mereu cu cuvintele, le repetăm tot timpul, dar, în unele cazuri, nu se ştie bine de ce, o remarcăm. Cînd furgoneta intră în oraş, Marcal întrebă, Cine va vopsi acum păpuşile, Marta insistă să le vopsească ea, spune că nu pot ţine liturghia şi trage clopotul în acelaşi timp, mă rog, n-a folosit chiar aceste cuvinte, dar ăsta era înţelesul, Tată, vopselele pot intoxica, Aşa e, şi în starea în care e Marta mi se pare nepotrivit, Eu mă voi ocupa de substrat, voi folosi pistolul, e adevărat că împrăştie vopseaua în aer, dar compensează prin viteză, Şi apoi, Apoi vine vopsitul cu pensula, nu face rău, Ar fi trebuit să cumpărăm cel puţin o mască, E scumpă, murmură Cipriano Algor, ca şi cum i-ar îi fost ruşine de propriile-i cuvinte, Dacă am reuşit să facem rost de bani ca să închiriem camionul care a luat de la Centru ce-a mai rămas din vase, vom găsi şi bani pentru mască, Nu ne-am gîndit, spuse Cipriano Algor, apoi corectă, întristat, Nu m-am gîndit. Acum mergeau pe bulevardul care ducea în linie dreaptă la Centru, în ciuda distanţei se puteau citi cuvintele giganticului anunţ fixat pe el, SÎNTEŢI CLIENTUL NOSTRU CEL MAI BUN, DAR, VĂ RUGĂM, NU SPUNEŢI VECINULUI. Cipriano Algor nu făcu nici un comentariu, pe Marcal îl surprinse un gînd, Se distrează pe socoteala noastră. Cînd furgoneta se opri în faţa uşii serviciului de  siguranţă, Marcal spuse,  După  ce
vorbeşti cu şeful de departament treci pe aici, o să văd dacă fac rost de o mască, Pentru mine nu e nevoie, ţi-am spus, iar Marta va folosi doar pensulele, O cunoşti la fel de bine ca mine, cu prima ocazie te prinde distrat în olărie şi, cînd vei observa ce s-a întîmplat, va fi prea tîrziu, Nu ştiu cît o să întîrzii la departamentul de achiziţii, întreb apoi de tine, sau intru şi te caut, Nu intra, n-are rost să intri, o să las colegului meu de la uşă masca, Cum vrei, Pe curînd, Pe curînd, Ai grijă de Marta, tată, O să am grijă, da, du-te liniştit, n-o iubeşti mai mult decît mine, Dacă e mai mult sau mai puţin, nu ştiu, o iubesc altfel, Marcal, Spune, Dă-mi, te rog, o îmbrăţişare. Cînd Marcal coborî din furgoneta avea ochii umezi. Cipriano Algor nu-şi dădu un pumn în cap, doar îşi spuse, cu un surîs pe jumătate trist, Uite unde ajunge un om, imploră o îmbrăţişare ca un copil însetat de dragoste. Porni furgoneta, ocoli clădirea, acum mai întinsă din pricina lărgirii Centrului, Curînd nimeni n-o să-şi mai aducă aminte ce era înainte aici, se gîndi. Cincisprezece minute mai tîrziu, înstrăinat ca unul care, întoreîndu-se după o lungă absenţă, nu găseşte schimbări care să justifice obiectiv acest sentiment, dar care, cu toate acestea nu-1 poate evita, cobora rampa spre subteran. După ce îl anunţă pe paznicul de la intrare că venise să ceară o informaţie, şi nu ca să descarce, parcă furgoneta pe aleea laterală. Se vedea un lung şir de camioane care aşteptau, unele enorme. Mai erau două ore pînă la deschiderea serviciului de recepţie a mărfurilor. Cipriano Algor se sprijini de scaun şi încercă să doarmă. Ultima privire pe care-o aruncase prin ferestruica de la cuptor, înainte să vină în oraş, arăta că
procesul de coacere se terminase, acum trebuia doar să lase cuptorul să se răcească în voia lui, fără grabă, încet-încet, ca unul care merge la pas. Ca sa adoarmă, începu să numere păpuşile de parcă număra oi, începu cu bufonii şi îi numără pe toţi, apoi trecu la măscărici şi reuşi să-i numere şi pe ei pînă la capăt, cincizeci din ăia, cincizeci din ăştia, de cei care prisoseau, cei din provizia pentru stricăciuni, nu se interesă, vru să treacă la eschimoşi, dar i se băgară în faţa, fără explicaţii, infirmierele şi, în lupta pe care trebui s-o ducă pentru a le respinge, adormi. Nu era prima dată cînd îşi termina somnul de dimineaţă în subterana Centrului, nu-1 trezea pentru prima oară, amplificat şi multiplicat de ecouri, bubuitul de la motoarele camioanelor. Coborî din furgonetă şi avansa spre ghişeu, spuse cine e, spuse că venise pentru o lămurire, voia să vorbească cu şeful, dacă se poate, Este o problemă importantă, adaugă. Angajatul care îi răspunse îl privi cu un aer de îndoială, era mai mult decît evident că nu puteau fi importante nici problema nici persoana care stătea în faţa lui, coborîtă dintr-o mizerabilă furgonetă pe care scria Olărie, de aceea spuse că şeful e ocupat, In şedinţă, preciza, şi va Fi ocupat toată dimineaţa, să-i spună lui din ce motiv venise. Olarul îi explică ce era de explicat, nu uită, ca să-şi impresioneze interlocutorul, să facă aluzie la conversaţia telefonică pe care a avut-o cu şeful de departament, şi, în sfîrşit, îl auzi pe celălalt spunînd, O să întreb un subşef. Cipriano Algor se temu că va da iar peste nesuferitul care-i făcuse viaţa amară, dar subşeful care se ivi era politicos şi atent, şi se arătă de acord că ideea este excelentă, Bine gîndit, da, domnule, e bine pentru dumneavoastră
 
şi mai bine pentru noi, în timp ce fabricaţi a doua serie de trei sute şi pregătiţi producţia celorlalte şase sute, fie că va fi în două livrări, ca în cazul prezent, fie într-una, vom observa cum le primeşte publicul cumpărător, reacţiile la noul produs, comentariile explicite şi implicite, vom avea timp pentru a promova nişte sondaje, orientate după două idei, mai întîi, situaţia precedînd achiziţia, adică, interesul, apetenţa, dorinţa spontană sau motivată a clientului, în al doilea rînd, situaţia decurgînd din uz, adică, plăcerea obţinută, utilitatea recunoscută, satisfacerea amorului propriu, atît din punct de vedere personal cît şi de grup, familial, profesional sau oricare altul, chestiunea esenţială pentru noi este să verificăm dacă valoarea de uz, element fluctuant, instabil, subiectiv prin excelenţă, se situează prea jos sau prea sus în raport cu valoarea de schimb, Şi dacă se întîmplă aşa, ce faceţi, întrebă Cipriano Algor ca să se afle în treabă, la care subşeful răspunse pe un ton condescendent, Dragă domnule, presupun că nu aşteptaţi să vă dezvălui secretul albinei, Mereu am auzit că secretul albinei nu există, că e o mistificare, un fals mister, o fabulă care a rămas de inventat, o poveste care ar fi putut fi, dar n-a fost, Aveţi dreptate, secretul albinei nu există, dar noi îl cunoaştem. Cipriano Algor se retrase ca şi cum ar fi fost victima unei neaşteptate agresiuni. Subşeful zîmbea, insista complezent că ideea e bună, chiar foarte bună, că aştepta prima livrare şi că, după aceea, îi va da de ştire. Apăsat, cu o neliniştitoare impresie de ameninţare, Cipriano Algor urcă în furgonetă şi ieşi din subteran. Ultima frază a subşefului i se învîrtea în minte, Secretul albinei nu există, dar noi îl cunoaştem, nu există,
 
dar noi îl ştim. Văzuse cazînd o mască şi înţelesese că, în dosul ei, era alta, exact la fel, înţelegea ca măştile următoare vor fi în mod fatal identice cu cele care căzuseră, e adevărat câ secretul albinei nu există, dar ei îl ştiu. Nu va putea vorbi despre această poveste tulburătoare cu Marta şi cu Marcal pentru că ei n-ar înţelege, şi n-ar înţelege pentru că n-au fost acolo cu el, în faţa ghişeului, auzind un subşef de departament explicînd ce e valoarea de schimb şi valoarea de uz, probabil că secretul albinei constă în a crea şi a impulsiona în client stimuli şi sugestii suficiente pentru ca valorile de uz să urce progresiv în preţuirea lui, pas căruia îi va urma în scurt timp creşterea valorilor de schimb, impusă de şiretenia producătorului unui cumpărător căruia i-au fost luate încetul cu încetul, subtil, apărările interioare ce rezultă din conştiinţa propriei personalităţi, cele care înainte, dacă vreodată a existat un înainte intact, i-au dat, deşi precar, o anumită posibilitate de rezistenţă şi autodominare. Vina pentru această laborioasă şi confuză explicaţie îi aparţine în întregime lui Cipriano Algor, care, fiind ceea ce este, un simplu olar fără diplomă de sociolog sau pregătire de economist, a îndrăznit, în rusticul său cap, să alerge după o idee, ajungînd, ca rezultat al lipsei unui vocabular adecvat şi din cauza gravelor şi evidentelor imprecizii în proprietatea termenilor pe care a trebuit sa-i utilizeze, să se recunoască incapabil s-o transpună într-un limbaj îndeajuns de ştiinţific care să ne permită, în sfîrşit, să înţelegem ce-a vrut el să spună. Va rămîne doar pentru memoria lui Cipriano Algor acest moment de răvăşire a vieţii şi de inadecvate a înţelegerii lui, cînd, mergând la departamentul de achiziţii
 
al Centrului ca să pună cea mai simplă întrebare, s-a întors cu cel mai complex şi încurcat răspuns, atît de tenebros şi de obscur, încît era cum nu se poate mai firesc să se rătăcească în labirinturile propriului său creier. Cel puţin rămîne intactă intenţia. In favoarea lui, Cipriano Algor va putea susţine mereu c-a făcut tot ce era posibil în condiţia lui de olar ca să descurce sensul ocult al sibilinei fraze a subşefului surîzător, şi chiar dacă era evident că nu reuşise, cel puţin devenea clar pentru cel care ar fi luat-o pe aceeaşi cale, că n-avea rost să-i calce pe urme. Lucrurile astea sînt pentru cei care se pricep, îşi spuse Cipriano Algor, fără a reuşi să-şi stăpînească agitaţia interioară. Oricum, spunem noi, alţii au făcut mai puţin, dar şi-au imaginat mai mult.
Pachetul pe care Marcal îl lăsase la gardianul de la poartă conţinea două măşti, nu una. In caz că vreuneia i s-ar strica sistemul de purificare a aerului, spunea biletul. Şi din nou rugămintea, Ai grijă de Marta, te rog. Era aproape ora prînzului. O dimineaţă pierdută, îşi spuse Cipriano Algor, amintindu-şi de mulaje, de lutul care aştepta, de cuptorul care-şi pierdea căldura, de şirurile de păpuşi dinăuntru. Apoi, în mijlocul bulevardului, cu spatele întors la peretele Centrului unde fraza, Sînteţi clientul nostru cel mai bun, dar, vă rugăm, nu spuneţi vecinului, trasa cu obrăznicie ironică diagrama relaţională în care se consuma complicitatea inconştientă a oraşului cu înşelăciunea conştientă care îl manipula şi îl absorbea, lui Cipriano Algor îi veni în minte că nu se pierduse numai dimineaţa, obscena frază a subşefului făcuse să dispară ce rămăsese din realitatea lumii unde învăţase şi se obişnuise să trăiască, de acum înainte
 
totul va fi doar iluzie, absenţă a sensului, interogaţii fără răspuns. Iţi virie să intri cu furgoneta în zid, se gândi. Se întrebă de ce n-o făcea şi de ce n-o va face, probabil, niciodată, apoi începu să enumere motivele. Deşi rupt de contextul analizei, trebuie spus ca, cel puţin în principiu, oamenii se sinucid tocmai pentru ca sînt încă in viaţă, primul motiv puternic al lui Cipriano Algor pentru a n-o face era tocmai faptul că era viu, de îndată se ivi fiica lui, Marta, şi atît de apropiată, atît de intim legată de viaţa tatălui, încît apăru aproape în acelaşi timp cu primul motiv, urmă olăria, cuptorul, şi, de asemenea, ginerele Marcal, evident, care e un băiat atît de bun şi o iubeşte atît de mult pe Marta, şi Găsit, deşi multora li s-ar putea părea scandalos că-1 invocă, şi obiectiv nu se poate explica, dar chiar şi un cîine e în stare să facă un om să se agate de viaţă, şi mai, şi mai ce. Cipriano Algor nu mai găsea alte motive, totuşi avea impresia că lipsea unul, care o fi, care n-o fi, brusc, fără să-1 prevină, memoria îi puse înainte numele şi chipul nevestei decedate, numele şi chipul Justei Isasca, de ce, dacă Cipriano Aigor căuta motive să nu intre cu furgoneta într-un zid şi le găsise în număr şi substanţă suficiente, adică el însuşi, Marta, olăria, cuptorul, Marcal, cîinele Găsit, şi în plus dudul negru, omis înainte, e absurd ca ultimul dintre ele, neaşteptata motivaţie, a cărei existenţă o observase neliniştit ca pe o umbră sau o negare, să fie cineva care nu mai aparţine acestei lumi, e adevărat că nu e vorba de o persoană oarecare, e femeia cu care a fost căsătorit, tovarăşa de muncă, mama fiicei lui, totuşi, oricît talent dialectic s-ar cheltui, e greu să susţii că amintirea unui mort poate face o fiinţă vie să hotărască să
 
rămînă în viaţă. Un amator de proverbe, adagii, zicale şi alte maxime populare, din acei rari excentrici care îşi închipuie că ştiu mai mult decît au fost învăţaţi, ar spune că aici e o pisica ascunsă, cu coada afară. Cu scuze pentru nepotrivita şi nepoliticoasa comparaţie, vom spune că, în cazul de faţă, coada felinei este răposata Justa, şi că, pentru a găsi ce lipseşte din pisică, nu trebuie decît să dăm colţul. Cipriano Algor n-o va face. Totuşi, cînd va ajunge în sat, va lăsa furgoneta la poarta cimitirului, unde nu se mai întorsese din ziua aceea, şi se va îndrepta spre mormîntul soţiei. Va sta acolo cîteva minute gîndindu-se, poate pentru a mulţumi, poate pentru a întreba, De ce-ai venit, poate pentru a auzi întrebarea, De ce-ai venit, apoi îşi va ridica ochii, privind în jur parcă în căutarea cuiva. Pe atîta soare, la ora prînzului, nu e probabil.

Primele cincizeci de păpuşi care au ieşit din cuptor au fost eschimoşii, care erau cei mai la îndemînă, imediat la intrare. O fericită întîmplare, în imediata opinie a Martei, pentru antrenament n-ar fi putut începe mai bine, sînt uşor de vopsit, mai uşor decît ei nu sînt decît infirmierele, îmbrăcate în alb. Cînd statuetele s-au răcit complet, le-au transportat pe planşetele de uscare, unde Cipriano Algor, înarmat cu pistolul de pulverizat şi adăpostit de filtrul măştii, le-a acoperit metodic cu un strat de alb mat. Mormăi pentru sine că nu merita să-şi astupe gura şi nasul, Ar fi de-ajuns să mă aşez împotriva vîntului, şi vopseaua ar zbura, nu m-ar atinge, dar de îndată se gîndi că era nedrept şi nerecunoscător, fără să uite că pe vremea bună de acum vor fi şi zile cînd nu va bate nici o adiere. După ce-şi termină partea lui de lucru, Cipriano Algor îşi ajută fiica să instaleze vopselele, recipientul de petrol, pensulele, desenele colorate care serviseră ca modele, aduse banca pe care va trebui să şadă şi, vazînd-o dînd o primă pensulă, observă, Nu e bine gîndit, cu păpuşile înşirate aşa, vei fi nevoită să muţi tot timpul banca de-a lungul planşei, o să oboseşti, Marcal a spus, Ce-a spus Marcal, întrebă Marta, Că trebuie să ai mare grijă, să eviţi oboseala, Ce mă oboseşte pe mine e să aud de atîtea ori aceeaşi recomandare, E spre binele tău, Uite, dacă îmi pun în faţă o duzină de păpuşi, vezi, le am pe toate la îndemînă şi nu va trebui să mut banca decît de patru ori,

şi apoi chiar îmi face bine sa mă mişc, iar acum că ţi-am explicat funcţionarea acestui lanţ de montaj pe dos, îţi amintesc că nu e nimic mai dăunător pentru cine lucrează decît prezenţa celor care nu fac nimic, cum mi se pare ca e cazul dumitale, N-o sa uit să-ţi spun acelaşi lucru cînd voi lucra, Ai spus, adică, ai făcut mai rău, m-ai alungat, Plec, nu se poate vorbi cu tine, Două lucruri înainte de a pleca, primul e că, dacă poţi vorbi cu cineva, eu sînt aceea, Şi al doilea, Da-mi un sărut. Doar ieri Cipriano Algor i-a cerut o îmbrăţişare ginerelui, acum Marta îi cere un sărut tatălui, se întîmplă ceva cu familia asta, mai lipseşte să apară pe cer comete, aurore boreale şi vrăjitoare galopînd, călare pe mături, să urle Găsit toată noaptea la lună, chiar dacă lună nu e, să devină steril dudul negru de la o clipă la alta. Doar dacă nu cumva toate astea n-or fi altceva decît efectul unor sensibilităţi excesiv de impresionabile, cea a Martei pentru că e gravidă, cea a lui Marcal pentru că Marta e gravidă, cea a lui Cipriano Algor din toate motivele pe care noi Ie cunoaştem sau le ştie numai el. In sfîrşit, tatăl îşi sărută fiica, fiica îşi sărută tatăl, îi dădură atenţie şi lui Găsit, nu se va putea plînge. Cum se spune de obicei, o să fie bine. Cipriano Algor intră în olărie să înceapă modelarea celor trei sute de păpuşi din a doua livrare, iar Marta, la umbra dudului negru, sub privirea atentă a lui Găsit, care se întorsese la responsabilităţile lui de paznic, se pregăti de vopsitul eschimoşilor. Dar nu putea, uitase că, mai întîi, păpuşile trebuiau şlefuite, apoi netezite neregularitaţile suprafeţei, defectele de finisaj, apoi curăţate de praf şi, cum 'un necaz nu vine niciodată singur, şi o uitare, în
 
general, aduce aminte de altele, de asemenea nu le poate picta cum plănuise, trecînd de la o culoare la alta, succesiv, fără întrerupere, pînă la ultima tuşa. îşi amintea pagina de manual, acolo unde se spunea clar că numai cînd va fi bine uscată o culoare, se va aplica următoarea, Acum, da, îmi prindea bine un lanţ de montaj de-adevăratelea, spuse, păpuşile să treacă prin faţa mea o dată ca să primească albastrul, o dată pentru galben, apoi pentru violet, apoi pentru negru, şi roşu, şi verde, şi alb, şi binecuvîntarea finală, cea care poartă în sine toate culorile curcubeului, Dumnezeu să-ţi dea putere, că cu am făcut ce-am putut, şi nu atît prin virtutea adiţională cu care Dumnezeu, supus ca orice muritor obişnuit, uitărilor şi lipsei de prevedere, va contribui la încoronarea eforturilor comise, ci prin conştiinţa umila că n-am reuşit să facem mai bine pentru că pur şi simplu n-am fost în stare. A discuta despre ce-ar trebui sa fie a fost mereu o pierdere de vreme, argumentele nu sînt decît ansambluri mai mult sau mai puţin întîmplătoare de cuvinte care aşteaptă să primească de la ordonarea sintactică un sens pe care nu sînt sigure că-1 posedă. Marta îl lăsă pe Găsit să se uite la păpuşi şi, fără alte dezbateri despre inevitabil, se duse la bucătărie să caute singura foaie de glaspapir fin pe care ştia că o are în casă, Se va termina într-o clipă, se gîndi, va trebui să mai cumpăr. Dacă s-ar fi uitat prin uşa olăriei, ar fi văzut că nici acolo lucrurile nu stăteau bine. Cipriano Algor se lăudase faţa de Marcal că născocise cîteva trucuri ca să grăbească lucrarea, ceea ce, dintr-un punct de vedere să-i spunem global, era adevărat, dar rapiditatea se va arăta curînd incompatibilă cu perfecţiunea,
drept care vor rezulta o mulţime de păpuşi defectuoase, mai multe decît în prima serie. Cînd Marta se întoarse la lucru, primele păpuşi estropiate erau aşezate pe raft, dar Cipriano Algor, făcînd socoteala timpului pe care-1 cîştiga şi a păpuşilor pe care le pierdea, se decise sa nu renunţe la fecundele, dar imperfectele si niciodată explicatele, trucuri. Şi aşa au trecut zilele. Eschimoşii au fost urmaţi de măscărici, apoi au ieşit infirmierele, şi imediat mandarinii, şi asirienii cu barbă, şi, în sfîrşit, bufonii, care se aflau lingă peretele din fund. Marta se dusese în sat a doua zi pentru a cumpăra două duzini de foi de glaspapir. în magazinul acela începuse să lucreze Isaura, aşa cum Marta ştia de cînd o vizitase imediat după tulburătoarea întîlnire, emoţional vorbind, să ne înţelegem, pe care vecina o avusese cu tatăl ei. Aceste femei nu se văd des, dar au destule motive pentru a deveni prietene bune. Cu discreţie, ca vorbele ei să nu poată ajunge la urechile stapînului magazinului, Marta o întrebă pe Isaura dacă îi plăcea munca iar ea îi răspunse da, se simţea bine, te obişnuieşti. Vorbise fără mulţumire, dar cu fermitate, ca şi cum voia să arate clar că plăcerea n-avea nici o legătură cu slujba, că fusese voinţa, şi numai ea, cea care o făcuse să accepte. Marta îşi amintea c-o auzise spunînd cu o vreme în urmă, Orice muncă, numai să pot rămîne aici. întrebarea pe care Isaura o puse după aceea, în timp ce împacheta foile de glaspapir, nu foarte strîns, cum e recomandat, Marta o percepu ca pe un ecou, distorsionat, totuşi recognoscibil, al cuvintelor, Dar acasă, ce fac ai tăi, Obosiţi, cu multă treabă, dar, în general, bine, Marcal, bietul de el, a trebuit să lucreze la cuptor în ziua lui
 
liberă, presupun că încă îl mai doare spinarea. Foile de glaspapir erau împachetate. In timp ce primea banii şi dădea restul, Isaura, fără să-şi ridice ochii, întrebă, Şi tatăl tău. Marta reuşi să răspundă doar că tata se simţea bine, un gînd neliniştit îi traversase deodată creierul, ce-o să facă femeia asta cînd vom pleca. Isaura îşi luă rămas-bun, trebuia să se ocupe de alt client, Salu-tă-i din partea mea, spuse, dacă în momentul acela Marta ar fi întrebat-o, Ce se va întîmpla cu tine cînd vom pleca, poate ar fi răspuns ca adineauri, liniştită, Te obişnuieşti. Da, am auzit spunîndu-se de multe ori sau o spunem noi înşine, Te obişnuieşti, o spunem, sau ni se spune, cu o seninătate care pare autentică, pentru că, într-adevăr, nu există, sau încă nu s-a descoperit, un alt mod de a ne mărturisi resemnările cu demnitate, ce nu întreabă nimeni este cît de greu te obişnuieşti. Marta ieşi din magazin aproape în lacrimi. Cu un soi de remuşcare disperată, ca şi cum s-ar fi acuzat că a înşelat-o pe Isaura, se gîndi, Dar ea nu ştie nimic, nici măcar nu ştie că sîntem pe picior de plecare.
De două ori au uitat sa-i dea de mîncare cîinelui. Amintindu-şi de timpurile de indigenţă, cînd speranţa în ziua de mîine era singura hrană care-i rămăsese în multele ore în care stomacul tînjise după mîncare, Găsit n-a cerut, dezinteresat de obligaţiile lui de paznic, s-a întins lingă cuşcă, vechea înţelepciune spune că trupul culcat suportă multă foame, aşteptînd, răbdător, ca unul dintre stăpîni să-şi dea o palmă peste frunte şi să exclame, oh, la naiba, am uitat de cîine. Nu e de mirare, odată ce, în zilele acelea, chiar de ei înşişi uitaseră. Dar datorită acestei totale dăruiri faţă de sarcinile

lor, furînd ore somnului, deşi Cipriano Algor niciodată n-a renunţat sa protesteze pe lîngă Marta, Trebuie să te odihneşti, trebuie să te odihneşti, graţie acestui efort paralel, toate cele trei sute de păpuşi ieşite din cuptor erau şlefuite, periate, vopsite şi uscate, cînd sosi ziua în care Cipriano Algor trebuia să se ducă aă-şi ia ginerele de la Centru, iar celelalte trei sute, corecte şi semeţe în lutul lor crud, fără defecte vizibile, erau şi ele, cu ajutorul căldurii şi a brizei, eliberate de umezeală şi pregătite pentru copt. Olăria părea că se odihneşte după o mare oboseală, tăcerea se culcase să doarmă. La umbra dudului negru, tatăl şi fiica priveau cele şase sute de păpuşi aliniate pe planşete şi li se părea că făcuseră treabă bună. Cipriano Algor spuse, Mîine nu lucrez în olărie, Marcal nu trebuie să facă singur toată treaba de la cuptor, iar Marta spuse, Cred c-ar trebui să ne odihnim cîteva zile înainte de a începe a doua parte a comenzii, iar Cipriano Algor întrebă, Ce zici de trei zile, Marta răspunse, Mai bine decît deloc, şi Cipriano Algor întrebă din nou, Cum te simţi, iar Marta răspunse, Obosită, dar bine, Cipriano Algor spuse, Eu mă simt mai bine ca niciodată, şi Marta spuse, Asta trebuie să fie ceea ce numim satisfacţia datoriei împlinite. în ciuda aparenţelor, nu era nici o ironie în aceste cuvinte, în ele răsuna doar o oboseală pe care ne-ar plăcea s-o numim infinită dacă acest calificativ n-ar fi în mod evident disproporţionat. Oricum, nu munca trupului o obosise, ci faptul că asista neputincioasă, fără să poată face nimic, la supărarea amară şi la rău ascunsa tristeţe a tatălui, la schimbările lui de dispoziţie, la pateticele lui elanuri de siguranţă şi de autoritate, la afirmarea categorică şi obsesivă
 
a propriilor îndoieli, ca şi cum ar fi crezut că, în acest fel, va reuşi să şi le scoată din cap. Şi mai era şi femeia aceea, Isaura, Isaura Madruga, vecina cu urciorul, căreia zilele trecute nu-i răspunsese decît E bine la întrebarea pe care o murmurase, cu ochii în jos, în timp ce număra monedele, Şi tatăl tău, cînd, de fapt, ar fi trebuit s-o ia de braţ, s-o aducă la olărie, să intre acolo unde lucra tatăl, să spună, A venit, şi apoi să închidă uşa şi să-i lase înăuntru pînă cînd ar fi putut vorbi, de vreme ce tăcerile, bieţii de ei, nu sînt altceva decît tăcere, nimeni nu ignoră că, de multe ori, chiar şi cele care au părut elocvente au dat prilejul, cu consecinţe dintre cele mai serioase şi uneori fatale, unor interpretări greşite. Sîntem prea temători, prea laşi ca să ne aruncăm într-o aventură din astea, se gîndi Marta, contemplîndu-şi tatăl care părea adormit, sîntem prea prinşi în plasa aşa-nu-mitelor convenţii sociale, în pînza de păianjen a ceea ce se cuvine sau nu, dacă aş face aşa ceva şi s-ar afla, pe dată mi s-ar spune că a băga o femeie pe gîtul unui bărbat, asta ar fi expresia, este o absolută lipsă de respect faţă de identitatea altuia, şi pe deasupra, o iresponsabilă imprudenţă, cine ştie ce li se va întîmpla pe viitor, fericirea oamenilor nu e ceva care se fabrică şi de care putem fi siguri că va mai dura şi mîine, într-o zi îi vom găsi despărţiţi pe cei pe care i-am adus aproape şi riscăm să ne spună E vina ta.
Marta nu vru să se dea bătută în faţa acestui discurs al bunului simţ, rod consecvent şi sceptic al durelor bătălii ale vieţii. E o prostie să ratezi prezentul doar de teamă că nu vei cîştiga viitorul, îşi spuse şi imediat adăugă, De altfel, nu se întîmpla totul mîine, rămîne şi pentru poimîine, Ce-ai 
spus, întrebă tatăl brusc, Nimic, răspunse, eram tăcuta şi liniştită ca să nu te trezesc, Nu dormeam, Aşa mi s-a părut, Ai spus că rămîne şi pentru poimîine, Ce straniu, am spus eu aşa ceva, întrebă Marta, N-am visat, Atunci am visat eu, probabil că am adormit şi m-am trezit imediat, aşa sînt visele, fără cap şi coadă, sau au şi cap şi coadă, dar aproape întotdeauna coada e într-o parte şi capul în cealaltă, aşa se explică de ce sînt visele atît de greu de interpretat. Cipriano Algor se ridică, Se apropie ora cînd trebuie să mă duc după Marcal, dar m-am gîndit că ar fi bine să mă duc mai devreme şi să trec pe la departamentul de achiziţii, îi anunţ că primele trei sute de păpuşi sînt gata şi stabilim data predării, Cred că ar fi bine, spuse Marta. Cipriano Algor se schimbă, îşi puse o cămaşă curată, altă pereche de pantofi, şi în nici zece minute se urca în furgonetă, Pe curînd, spuse, Pe curînd, tată, ai grijă cum mergi, Şi întoarce-te cu şi mai multă grijă, nu e nevoie să spui, Da, cu şi mai multă grijă, pentru că veţi fi doi, Am spus întotdeauna şi voi spune mereu, cu tine nu se poate discuta nici argumenta, găseşti răspuns la toate. Găsit veni să-şi întrebe stăpînul dacă de data asta putea merge cu el, dar Cipriano Algor îl refuză, să aibă răbdare, oraşele nu sînt bune pentru cîini.
O călătorie după atîtea altele, excursia pînă în oraş n-ar fi avut istorie dacă n-ar fi fost neliniştitorul presentiment al olarului că se va întîmpla ceva rău. îşi aminti întîmplător că-şi auzise fiica spunînd, Rămîne şi pentru poimîine, cuvinte răzleţe, fără cauză sau sens aparent, pe care ea n-a ştiut sau n-a vrut să i le explice, Nu cred că dormea, dar nu înţeleg de ce o fi spus că visase,
 
se gîndi, şi imediat, în continuarea frazei amintite, îşi lăsă gîndul s-o apuce pe aceeaşi cale, începînd să intoneze în minte o litanie obsesivă, Rămîne şi pentru poimîine, rămîne pentru mîine, rămîne pentru azi, reluînd apoi secvenţa inversată, Rămîne pentru azi, rămîne pentru mîine, rămîne pentru poimîine, de atîtea ori a repetat-o încît i-a pierdut sunetul şi înţelesul, semnificaţia lui mîine şi poimîine, îi rămase în cap, ca un bec de alarmă care se tot aprindea şi se tot stingea, doar Azi, azi, azi, azi, azi, azi. Azi, ce, se întrebă cu violenţă, încereînd să reacţioneze împotriva absurdei nervozităţi care făcea să-i tremure mîinile pe volan, mă duc în oraş să-1 iau pe Marcal, merg la departamentul de achiziţii ca să anunţ că prima parte din comandă e gata de livrare, tot ce fac acum sînt lucruri obişnuite, curente, logice, n-am nici un motiv sa fiu îngrijorat, şi conduc cu grijă, traficul e redus, atacurile pe şosea s-au terminat, cel puţin n-am mai auzit despre ele, aşadar nu mi se va putea întîmpla nimic în afara monotoniei dintotdeauna, aceiaşi paşi, aceleaşi cuvinte, aceleaşi gesturi, ghişeul achiziţiilor, subşeful zîmbitor sau celălalt prost crescut, sau şeful, dacă nu e în şedinţă şi are chef să mă primească, după aceea uşa furgonetei se va deschide, va intra Marcal, Bună ziua, tată, Bună ziua, Marcal, cum ţi-a mers săptămîna asta, nu ştiu dacă zece zile pot fi numite săptămîna, dar nu ştiu să spun altfel, Ca de obicei, va zice el, Am terminat prima serie de păpuşi, am stabilit livrarea cu departamentul de achiziţii, voi zice eu, Ce face Marta, va întreba el, Obosită, dar bine, voi răspunde eu, şi aceste cuvinte ie spunem tot timpul, cînd vom trece pe lumea cealaltă, n-ar fi de mirare dacă ne vom
aduna forţele pentru a răspunde cuiva căruia i-a venit imbecila idee de a ne întreba cum ne simţim, Muribund, dar bine, aşa vom spune. Ca să uite gîndurilc de rău augur care nu voiau să-i dea pace, Cipriano Algor încercă sa se concentreze asupra peisajului, o făcea în disperare de cauză pentru că ştia că nimic liniştitor nu-i putea fi oferit de deprimantul spectacol al serelor de plastic întinse cît vezi cu ochii, de o parte şi de alta, pînă la orizont, cum mai bine se distingea din vîrful povîrnişului pe care furgoneta îl urca în acest moment. Şi asta se numeşte Centură Verde, îşi zise, această dezolare, acest camping sumbru, această turmă de blocuri de gheaţa murdară, topită de sudoarea celor care lucrează în interior, pentru multă lume serele astea sint maşini, maşini de făcut vegetale, într-adevăr, n-au nici o dificultate, ca într-o reţetă, se amestecă ingredientele adecvate, se reglează termostatul şi higrometrul, se apasă pe un buton şi imediat iese o salată. Sigur că neplăcerea lui Cipriano Algor nu-l împiedică să recunoască faptul că, datorită acestor sere, a început să vadă tot anul verdeţuri în farfurie, însă nu poate suporta ideea că a fost botezat Centură Verde un loc unde tocmai această culoare nu există, cu excepţia celor cîteva fire de iarbă lăsate să crească în afara serelor. Ai fi oare mai fericit dacă plasticul ar fi verde, îl întrebă deodată gîndul care lucrează la etajul inferior al creierului, acel gînd agitat care nu se consideră niciodată satisfăcut de ce-a gîndit şi a hotărît cel de la etajul superior, însă Cipriano Algor a preferat să nu răspundă acestei foarte pertinente întrebări, s-a prefăcut că n-a auzit, poate din pricina tonului impertinent pe care-1 iau automat întrebările pertinente,
doar pentru că sînt puse, şi oricît ar încerca s-o ascundă. Centura Industrială, semănînd din ce în ce mai mult cu o construcţie tubulară în expansiune continuă, cu o combinaţie de tuburi proiectată de un ins furios şi executată de un nebun, nu-i îmbunătăţi dispoziţia, cu toate că, din fericire, presentimentul său neliniştitor şi tulbure începuse să mormăie în surdină. Observă că alinierea vizibilă a cartierelor de barăci ajunsese mult mai aproape de şosea, ca un furnicar care se întoarce la potecă după ploaie, îşi zise, ridicînd din umeri, atacurile camioanelor vor fi curînd reluate şi, în sfîrşit, făcînd un enorm efort pentru a îndepărta umbra care-1 însoţise, pătrunse în traficul confuz al oraşului. Nu era încă momentul să-1 ia pe Marţal, avea destul timp pentru a se duce la departamentul de achiziţii. N-a cerut să vorbească cu şeful, ştia bine că subiectul care îl adusese era doar un pretext pentru a-i face să-şi amintească de el, un mesaj în treacăt ca să nu uite că există, la vreo treizeci de kilometri de aici, un cuptor care coace harnic lutul şi o femeie care vopseşte, şi tatăl ei care modelează, toţi cu ochii fixaţi asupra Centrului, şi să nu-mi spuneţi că cuptoarele n-au ochi, ba au, dacă n-ar avea, n-ar şti ce fac, au ochi aşadar, dar nu seamănă cu ai noştri. L-a primit subşeful de zilele trecute, cel simpatic şi zîmbitor, Ce vă aduce azi pe la noi, întrebă, Cele trei sute de păpuşi sînt gata, am venit să întreb cînd vreţi să Ic aduc, Cînd doriţi, chiar mîine, Mîine nu ştiu dacă pot, ginerele meu vine acasă în ziua lui liberă, profită ca sa mă ajute să le modelez pe celelalte trei sute, Atunci, poimîine, cît de repede puteţi, mi-a venit o idee pe care vreau s-o punem repede în practică, Vă referiţi la
păpuşile mele, Exact, vă amintiţi că am vorbit de un sondaj, îmi amintesc, desigur, domnule, privind situaţia anterioară achiziţiei şi cea posterioară uzului, Felicitări, aveţi o memorie bună, Pentru vîrsta mea nu e rău, Ei, această idee, de altfel aplicată şi în alte cazuri cu rezultate apreciabile, constă în distribuirea păpuşilor unui număr de cumpărători potenţiali, în funcţie de universul social şi cultural ce va fi definit, verificînd după aceea ce părere şi-au făcut despre articol, spun asta simplificînd, schema întrebărilor noastre e mai complexă, cum vă închipuiţi probabil, N-am experienţă, domnule subşef, nici n-am întrebat niciodată, nici n-am fost întrebat, Mă gîndesc chiar să folosesc pentru anchetă primele trei sute de păpuşi, voi alege cincizeci de clienţi, oferind gratis fiecăruia cîte o colecţie completă de şase statuete şi, în cîteva zile, voi afla părerea pe care şi-au făcut-o despre produs, Gratis, întreba Cipriano Algor, vreţi sa spuneţi că nu mi le veţi plăti, Ba da, dragă domnule, experienţa e pe socoteala noastră, noi ne asumăm aşadar costurile, nu vrem să vă aducem prejudicii. Uşurarea simţită de Cipriano Aigor făcu să se retragă, pentru moment, preocuparea care îi irupsese brusc în minte, şi anume, Ce se va întîmpla dacă rezultatul anchetei îmi e nefavorabil, daca majoritatea clienţilor chestionaţi, sau toţi, vor rezolva toate întrebările printr-un singur şi definitiv răspuns, Nu mă interesează. îşi auzi propria voce spunînd, Mulţumesc, nu numai din bună creştere, ci şi din spirit de dreptate, căci nu în fiecare zi ne linişteşte cineva cu binevoitoarea informaţie că nu ne vrea răul. Neliniştea reîncepuse să-i strângă stomacul, dar acum chiar el va împiedica întrebarea să-i iasă pe gură, va pleca
 
de aici ca şi cum ar duce în buzunar o scrisoare care trebuie deschisă în largul mării, şi în care destinul lui a fost fixat, trasat, consemnat, azi, mîine, poimîine. Subşeful întrebase, Ce vă aduce azi pe la noi, apoi încheiase, Atunci rămîne pentru poimîine, e adevărat că aşa sînt cuvintele, se duc şi se întorc, se întorc şi se duc, însă de ce m-au aşteptat aici, de ce-au ieşit cu mine din casă şi nu mi-au dat pace tot drumul, nu mîine, nu poimîine, ci azi, chiar acum. Deodată Cipriano Algor îl urî pe omul din faţa lui, subşeful simpatic şi cordial, aproape afectuos, cu care zilele trecute reuşise să discute practic de la egal la egal, păstrind, desigur, evidentele distanţe şi diferenţe de vîrstă şi condiţie socială, neîmpiedicînd totuşi nici una dintre ele, cum i se păruse atunci, o relaţie bazată pe respect reciproc. Dacă îţi înfig un cuţit în inimă, cel puţin să aibă decenţa morală de a-ţi arăta o figura în acord cu acţiunea asasină, o faţă plină de ură şi ferocitate, o expresie plină de furie dementă, chiar şi de răceală inumană, dar, pentru numele lui Dumnezeu, să nu-ţi zîmbeasca în timp ce-ţi afîşie inima, să nu te dispreţuiască într-atît încît să-ţi dea false speranţe, spunîndu-ţi, de exemplu, Nu vă faceţi griji, e o nimica toată, cu cîteva cusături veţi fi ca înainte, ori, Doresc sincer ca rezultatul sondajului să vă fie favorabil, puţine lucruri mi-ar da mai multă satisfacţie, credeţi-mă. Cipriano Algor dădu vag din cap, cu un gest care putea să însemne şi da şi nu, neînsemnînd poate nimic, apoi spuse, Trebuie să mă duc să-1 iau pe ginerele meu.
Ieşi din subteran, înconjură Centrul şi parcă furgoneta în faţa uşii serviciului de siguranţă. Marcal întîrzie mai mult ca de obicei, urcind în
 
furgonetă părea nervos. Bună ziua, tată, spuse, şi Cipriano Algor răspunse, Bună ziua, cum ţi-a mers săptămîna asta, Ca de obicei, răspunse Marcal, iar Cipriano Algor spuse, Am terminat prima serie de păpuşi, am fixat livrarea cu departamentul de achiziţii, Ce face Marta, E obosită, dar bine. N-au mai vorbit pînă la ieşirea din oraş. Doar cînd au ajuns în dreptul barăcilor, Marcal spuse, Tată, tocmai m-au anunţat c-am fost promovat, de azi sînt gardian rezident al Centrului. Cipriano Algor întoarse capul spre ginere, îl privi de parcă îl vedea pentru prima dată, azi, nu poimîine, nu mîine, azi, a avut dreptate presentimentul. Azi, ce anume, se întrebă, ameninţarea care se ascunde în întrebările sondajului, sau cea de acum, împlinită în sfîrşit, după ce a fost promisă de atîta timp. S-a văzut, deşi mai puţin în viaţa reală decît în cărţile care spun poveşti, că o surpriză subită îi poate lua glasul pentru cîteva momente celui surprins, însă o jumătate de surpriză asupra căreia s-a lăsat tăcerea, poate vrînd să pară o surpriză completă, în principiu n-ar trebui să fie luată în considerare. Atenţie, doar în principiu. Am ştiut întotdeauna că bărbatul care conduce furgonetă n-a avut nici o îndoială că temuta veste va veni într-o zi, însă e de înţeles că astăzi, prins între două focuri, s-a văzut brusc fără puterea de a hotărî pe care să-1 stingă primul. Să dezvăluim, totuşi, încă de pe acum, ştiind că vom dăuna ordinei pe care trebuie s-o respecte evenimentele, că Cipriano Algor nu le va comunica, zilele următoare, nici ginerelui nici fiicei lui, nimic despre neliniştitoarea conversaţie avută cu subşeful departamentului de achiziţii. Va vorbi despre subiect, da, dar mai tîrziu, cînd totul se va fi pierdut.
 
Acum nu-i spune ginerelui său decît, Felicitări, bănuiesc că eşti mulţumit, cuvinte banale şi aproape indiferente, care n-aveau nevoie de atîta timp pentru a se manifesta, iar Marcal nu-i va mulţumi, nici nu-i va confirma că se simte satisfăcut după cum şi-a imaginat socrul, mai puţin sau mai mult, ce spune el e la fel de serios ca o mînă întinsă, Pentru dumneata, vestea nu e bună. Cipriano Algor îi înţelese intenţia, îl privi pieziş, zîmbind uşor de parcă ar fî rîs de propria resemnare, şi spuse, Nici cele mai bune veşti nu sînt bune pentru toată lumea, O să vezi că totul se va rezolva cum nu se poate mai bine, spuse Marcal, Nu-ţi face probleme, am luat hotărârea în ziua cînd am spus că mă voi muta cu voi la Centru, mi-am dat cuvîntul, l-am pronunţat şi nu mă răzgîndesc, Viaţa în Centru nu este un exil, spuse Marcal, Nu ştiu ce înseamnă viaţa în Centru, voi şti cînd voi ajunge acolo, dar tu, da, tu ştii, însă din gura ta n-am auzit niciodată o explicaţie, o relatare, o descriere care să mă facă să pricep cu adevărat ceea ce tu, cu atîta siguranţă, afirmi că nu e un exil, Tată, ai fost în Centru, De puţine ori, şi mereu în trecere, ca un cumpărător care ştie ce caută, Cred că Centrul poate fi cel mai bine explicat dacă îl considerăm ca un oraş înăuntrul altui oraş, Nu ştiu dacă e explicaţia cea mai bună, oricum nu este suficient ca să înţeleg ce e înăuntrul Centrului, Sînt aceleaşi lucruri ca într-un oraş obişnuit, magazine, trecători care cumpără, stau de vorbă, mănîncă, se distrează, lucrează, Adică exact ca în sătucul înapoiat în care locuim, Mai mult sau mai puţin, în fond e o chestiune de mărime, Adevărul nu poate fî aşa de simplu, Presupun că unele adevăruri sînt
 
simple, E posibil, dar nu cred că le putem găsi în Centru. O pauză, apoi Cipriano Algor spuse, Şi pentru că tot vorbim de mărimi, e curios că ori de cîte ori privesc Centrul dinafară am impresia că e mai mare chiar decît oraşul, vreau să spun că Centrul e în oraş, dar e mai mare decît oraşul, fiind o parte, este mai mare decît întregul, probabil pentru că e mai înalt decît toate clădirile care-1 înconjoară, mai înalt decît orice clădire din oraş, probabil pentru că, de la început, a înghiţit străzi, pieţe, cartiere întregi. Marcal nu răspunse imediat, socrul lui dăduse o expresie aproape vizuală senzaţiei confuze de rătăcire care punea stăpînire pe el cînd se întorcea în Centru după ziua liberă, mai ales în timpul rondurilor nocturne cu iluminaţia redusă, parcurgînd galeriile pustii, coborînd şi urcînd cu ascensorul, de parcă ar fi supravegheat nimicul pentru a continua să fie nimic. In interiorul unei mari catedrale goale, dacă ne ridicăm ochii spre bolta, spre elementele superioare, vom avea impresia că e mai înaltă decît înălţimea la care vedem cerul pe un cîmp deschis. După un moment de tăcere, Marţal rosti, Cred că îţi înţeleg ideea, şi se opri aici, nu voia să alimenteze în mintea socrului un curent de gînduri care l-ar fi putut face să se închidă în spatele unei noi linii de disperată rezistenţă. Dar grijile lui Cipriano Algor o luaseră în altă direcţie, Cînd ne mutăm, Cit mai curînd posibil, am văzut apartamentul care mi-a fost destinat, e mai mic decît casa noastră, dar asta se înţelege, oricît de mare ar fi Centrul, spaţiul nu e infinit, trebuie raţionalizat, Crezi că încăpem cu toţii acolo, întrebă olarul dorindu-şi ca ginerele să nu-i observe tonul de melancolică ironie care, în ultima clipa, se amestecase în
 
cuvinte, încăpem, fii fără grijă, pentru o familie ca a noastră apartamentul e suficient, răspunse Marcal, nu va trebui să dormim pe rînd. Cipriano Algor se gîndi, L-am supărat, mai bine nu-1 întrebam. N-au mai vorbit pînă acasă. Marta a primit vestea fără să manifeste nici un sentiment. Ce se ştie că se va întîmpîa într-un anume sens e ca şi cum s-ar fi întîmplat deja, aşteptările nu numai că anulează surprizele, ci tocesc şi emoţiile, le banalizează, tot ce doreai sau de care te temeai a fost deja trăit în timp ce ai dorit sau te-ai temut. In timpul cinei, Marcal le-a dat o informaţie importantă de care uitase, care nu i-a plăcut deloc Martei, Vrei să spui că nu ne putem lua lucrurile cu noi, Pe unele da, cele de decoraţie a casei, de exemplu, dar nu mobilele, nici vesela, nici sticlele, nici tacîmurile, nici feţele de masă, nici perdelele, nici aşternutul de pat, apartamentul are tot ce ne trebuie, Vasăzică mutare, ceea ce se numeşte mutare, nu vom avea, spuse Cipriano Algor, Se mută oamenii, asta înseamnă mutarea, O să lăsăm casa cu tot ce are înăuntru, spuse Marta, Vezi bine că nu avem ce face. Marta s-a gîndit puţin, apoi a fost nevoită să accepte inevitabilul, O să vin aici din cînd în cînd să deschid ferestrele, să aerisesc camerele, o casă închisă e ca o plantă pe care am uitat s-o udăm, moare, se usucă, se ofileşte. Cînd au terminat de mîncat, şi înainte ca Marta să se ridice pentru a strînge farfuriile, Cipriano Algor spuse, M-am gîndit. Fiica lui şi ginerele se uitară unul la celălalt transmiţîndu-şi parcă un semnal de alarmă, Niciodată nu poţi şti ce iese cînd se apucă să gîndească. La început m-am gîndit, continuă olarul, să mă ajute mîine Marcal cu lucrul la cuptor, Dă-mi voie să-ţi amintesc că 
ne-am înţeles să avem trei zile de odihnă, îi aminti Marta, Zilele tale încep mîine, Şi ale dumitale, Ale mele nu vor întîrzia, vor trebui doar să mai aştepte puţin, Bine, asta a fost prima dumitale idee, şi a doua care este, sau a treia, întrebă Marta, Mîine, în zori, punem în cuptor păpuşile care sînt de copt, dar nu-1 aprindem, mă voi ocupa eu mai tîrziu, după aceea voi mă ajutaţi să încarc în furgonetă păpuşile gata şi, cît timp le duc la Centru şi mă întorc, staţi şi voi liniştiţi, fără un tată şi un socru care să se bage unde nu-i fierbe oala, Ăsta a fost acordul pe care l-ai făcut cu departamentul de achiziţii, să livrezi păpuşile mîine, întrebă Marcal, n-am rămas cu impresia asta, am crezut că le vom duce cînd vom merge cu toţii, E mai bine aşa, răspunse Cipriano Algor, cîştigăm timp, Cîştigâm de o parte şi pierdem de cealaltă, celelalte păpuşi vor întîrzia, Nu vor întîrzia mult, cînd mă întorc de la Centru, aprind imediat cuptorul, cine ştie dacă nu pentru ultima dată, Ce idee mai e şi asta, mai avem de făcut încă şase sute de păpuşi, spuse Marta, Nu sînt chiar aşa de sigur, De ce, în primul rînd, mutarea, Centrul nu-1 va aştepta pe socrul gardianului rezident Marcal Gacho să-şi termine comanda, deşi trebuie spus că, în timp, presupunînd că l-aş avea, aş putea s-o termin singur, şi în al doilea rînd, în al doilea rînd, ce, întrebă Marcal, în viaţa, vine mereu ceva în al doilea rînd, cîteodată ni se pare că ştim ce este, dar preferăm să ignorăm, alteori nici măcar nu reuşim să ne imaginăm ce-ar putea să fie, dar ştim că e acolo, Nu mai vorbi ca un oracol, te rog, spuse Marta, Foarte bine, să tacă oracolul, să ne oprim atunci la ce vine în primul rînd, am vrut să spun că, dacă ne mutăm
 
curînd, nu vom avea timp să rezolvăm problema celor şase sute de păpuşi rămase, Trebuie discutat cu Centrul, spuse Marta, adresîndu-se soţului ei, trei sau patru săptămîni în plus nu vor însemna maro lucru, vorbeşte cu ei, dacă le-a trebuit atîta timp pentru a decide promovarea, ar putea să ne ajute acum, de altfel, ar însemna să se ajute chiar pe ei pentru că ar primi comanda completă, Nu vorbesc, n-are rost, spuse Marcal, avem exact zece zile pentru mutare, nici o oră în plus, asta e regulamentul, următoarea zi de odihnă va trebui s-o petrec în apartament, Ai putea veni s-o petreci aici, spuse Cipriano Algor, în casa ta de la ţară, Ar face o impresie proastă, să fiu promovat ca gardian rezident şi să lipsesc din Centru în prima mea zi liberă, Zece zile e puţin timp, spuse Marta, Poate ar fi puţin dacă ar trebui să ducem mobilele şi restul, dar singurele lucruri pe care cu adevărat le mutăm sînt trupurile noastre, cu hainele de pe noi, iar acestea ar intra în apartament în mai puţin de o oră dacă va fi nevoie, Dacă aşa stau lucrurile, ce vom face cu restul de comandă, întrebă Marta, Centrul o ştie, Centrul ne-o va spune cînd va considera că e cazul, spuse olarul. Ajutată de bărbat, Marta strînse masa, apoi ieşi în prag ca să scuture faţa de masă, se opri puţin, privind afară, şi, cînd se întoarse, rosti, Mai e o problemă de rezolvat şi care nu poate fi lăsată pe ultima clipă, Ce problemă, întrebă Marcal, Cîinete, răspunse ea, Găsit, rectifică Cipriano Algor, şi Marta continuă, Nefiind noi oamenii care l-ar putea omorî sau abandona, trebuie sa-i găsim un rost, să-1 încredinţăm cuiva, în Centru nu sînt primite animalele, lămuri Marcal pentru socru, Nici măcar o ţestoasă familiară, nici măcar un canar, nici
măcar o blîndă turturică, vru sa afle Cipriano Algor, Se pare că dintr-odată nu te mai interesează soarta cîinelui, spuse Marta, A lui Găsit, Cîinele, Găsit, e acelaşi lucru, important este să ne hotărâm ce facem cu el, în ce mă priveşte, am o propunere, Şi eu o intenţie, îi tăie vorba Cipriano Algor, şi imediat se ridică şi merse în cameră. Reapăru după cîteva minute, traversă bucătăria fără să scoată un cuvînt şi ieşi. Chemă cîinele, Vino încoace, facem o plimbare, spuse. Coborî aleea urmat de cîine, ajungînd pe şosea se întoarse la stînga, în direcţia opusă satului, şi o luă pe cîmp. Găsit se ţinea scai de stăpîn, îşi amintea probabil de vremea nefericitei sale vagabondări, cînd îl alungau din curţi, refuzîndu-i pînă şi apa. Deşi nu e un fricos şi nu se teme de umbrele nopţii, ar prefera să stea acum în cuşcă, sau, şi mai bine, încovrigat în bucătărie, la picioarele unuia dintre ei, nu spune unul dintre ei din indiferenţă, ca şi cum i-ar fi totuna, ci pentru că i-ar avea şi pe ceilalţi doi aproape de nasul şi ochii lui, şi pentru că şi-ar putea schimba locul cînd ar avea chef fără ca armonia şi fericirea momentului să sufere din pricina schimbării. Plimbarea n-a fost prea lungă. Piatra pe care Cipriano Algor s-a aşezat în cele din urmă ţine locul băncii meditaţiilor, de-aia a ieşit din casă, dacă se aşeza pe cea autentică, fiica lui l-ar vedea din uşa bucătăriei şi n-ar întîrzia să se apropie întrebîndu-1 dacă se simte bine, e o grijă pentru care sîntem, în mod evident, recunoscători, dar natura umană e atît de stranie încît pînă şi cele mai sincere şi mai spontane mişcări ale inimii pot deveni inoportune în anumite circumstanţe. Despre ce-a gîndit Cipriano Algor n-are rost să vorbim pentru că la fel a gîndit şi
 
cu alte ocazii şi despre gîndurile lui am dat informaţii mai mult decît suficiente. Ce s-a întîmplat nou aici au fost lacrimile grele pe care le-a lăsat să curgă, stăvilite de mult timp, mereu gata să izbucnească, dar păstrate pentru acest ceas trist, pentru această noapte fără lună, pentru această singurătate care nu s-a resemnat. Dar n-a fost nici o noutate, pentru că s-a mai întîmplat în istoria fabulelor şi a minunilor lumii canine, faptul că Găsit s-a apropiat de Cipriano Algor ca să-i lingă lacrimile, gest de supremă consolare care, totuşi, oricît de mişcător ni se pare, în stare să mişte pînă şi inimile cel mai puţin înclinate spre manifestări de sensibilitate, nu va trebui să ne facă să uităm cruda realitate că gustul de sare, atît de prezent în ele, este deosebit de apreciat de marea majoritate a cîinilor. Un lucru totuşi nu-1 exclude pe celălalt, dacă-1 vom întreba pe Găsit dacă din cauza sării i-a lins el faţa lui Cipriano Algor, probabil ne va răspunde că nu ne merităm pîinea pe care o mîncăm, că sîntem incapabili să vedem mai departe decît vîrful nasului. Au stat acolo peste două ceasuri cîinele şi stăpînul lui, fiecare cu gîndurile lui, fără lacrimile pe care unul le-a vărsat iar celălalt le-a şters, poate aşteptind ca rotaţia lumii să pună toate lucrurile la locul lor, fără să le uite pe cele care pînă acum n-au reuşit să-şi afle locul.

A doua zi de dimineaţă, aşa cum hotărîseră, Cipriano Algor duse păpuşile terminate la Centru. Celelalte erau deja lingă cuptor, aşteptîndu-si rîndul. Cipriano Algor se sculase devreme, fiica şi ginerele încă mai dormeau, şi cînd, în sfîrşit, Marcal şi Marta, somnoroşi, s-au ivit în uşa bucătăriei, jumătate din treabă era făcuta. Au luat micul dejun împreună schimbînd fraze de circumstanţă, mai vrei cafea, dă-mi pîinea, mai e marmeladă, apoi Marcal şi-a ajutat socrul să termine ce era de făcut, s-a ocupat de delicata operaţie de a aşeza cele trei sute de păpuşi terminate în lăzile folosite înainte la transportul vaselor. Marta îi spuse tatălui că va merge cu Marcal la socri acasă, trebuia să-i informeze de apropiata mutare, e de văzut cum vor primi vestea, oricum nu vor sta la masă, Probabil vom fi aici cînd te vei întoarce de la Centru, încheie. Cipriano Algor spuse că-1 lua cu el pe Găsit, iar Marta îl întrebă dacă se gîndise la cineva din oraş ieri seara cînd spusese că are şi el o idee pentru a rezolva problema cîinelui, iar el răspunse nu, dar că ar fi o idee bună, astfel Găsit ar rămîne lîngă ei, ar putea să-1 vadă ori de cîte ori ar dori. Marta observă că nu ştia ca tatăl să fi avut prieteni apropiaţi în oraş, oameni de atîta încredere încît să merite, sublinie intenţionat cuvintele să merite, să rămînă cu un animal care, la ei în casă, era preţuit ca o fiinţă omenească. Cipriano Algor răspunse că nu-şi aducea aminte să fi spus vreodată că are prieteni

apropiaţi în oraş, lua cîinele cu el ca să-şi alunge gîndurile care nu-i plăceau. Marta spuse că, dacă are asemenea gânduri, ar trebui să i le împărtăşească fiicei sale, la care Cipriano Algor răspunse că, daca i-ar vorbi de gîndurile lui, ar fi ca şi cum ar turna apă în fîntînă, ea cunoscîndu-le la fel de bine sau chiar mai bine decît el însuşi, nu cuvînt de cuvînt, desigur, ca u înregistrare de magnetofon, ci în esenţa lor profundă, şi atunci ea spuse că, după umila ei părere, lucrurile stăteau exact pe dos, nu ştia nimic despre esenţa profundă, multe dintre cuvintele pe care le auzise de la el nu erau decît perdele de fum, lucru care, pe de altă parte, nu e deloc de mirare fiindcă vorbele, de multe ori, doar la asta servesc, deşi poate fi şi mai rău, atunci cînd ele tac de tot şi se preschimbă într-un zid de tăcere compactă, în faţa acestui zid nu mai ştii ce să faci, Ieri seara am rămas aici să aştept, Marcal s-a dus după o oră la culcare, iar eu am aşteptat şi am tot aşteptat, în timp ce tatăl meu se plimba cu cîinele nu se ştie pe unde, Pe afară, pe cîmp, Evident, pe cîmp, într-adevăr, ce poate fi mai plăcut decît să umbli noaptea pe cîmp, fără să vezi pe unde calci, Ar fi trebuit să te culci, Aşa am făcut în cele din urmă, fireşte, înainte să mă transform în statuie, Atunci totul e bine, să nu mai vorbim despre asta, Nu e totul bine, nu, domnule, De ce, Pentru că mi-ai furat ce-mi doream mai mult în momentul ăla, Şi anume, Să te văd întorcîndu-te, doar asta, să te văd întorcîndu-te, într-o zi vei înţelege, Sper că da, dar nu cu vorbe, te rog, sînt sătulă de vorbe. Ochii Martei străluceau plini de lacrimi, Nu mă băga în seamă, spuse, din cît se pare, noi, femeile fragile, nu ştim să ne purtăm altfel cînd sîntem gravide, trăim totul în
 
mod exagerat. Marcal strigă din curte că fur-goneta era gata încărcată, putea să plece cînd voia. Cipriano Algor ieşi, urcă în furgonetă şi îl strigă pe Găsit. Cîinele, căruia nu-i trecuse prin minte posibilitatea unui asemenea noroc, sări ca un fulger lîngă stăpîn şi se instala, zîmbitor, cu botul căscat şi limba atîrnînd, bucuros de călătoria care începea, în cazul acesta, ca şi în atîtea altele, fiinţele omeneşti sînt precum cîinii, îşi pun toate speranţele în ce-o să apară după colţ, şi apoi spun c-o să mai vedem. Cînd furgonetă dispăru după primele case ale satului, Margal întrebă, Te-ai supărat pe el, E aceeaşi problemă dintotdeauna, dacă nu vorbim sîntem nefericiţi, şi, dacă vorbim, nu ne înţelegem, Trebuie să ai răbdare, nu e nevoie de o acuitate a vederii ieşită din comun ca să-ţi dai seama că tatăl tău se vede pe sine ca şi cum ar trăi pe o insulă care devine tot mai mică cu fiecare zi, o bucată, altă bucată, duce păpuşile la Centru, apoi se întoarce acasă şi aprinde cuptorul, dar le face pe toate de parcă s-ar îndoi că au avut vreodată o raţiune de a exista, parcă ar dori să-i apară înainte un obstacol imposibil de depăşit ca să poată spune, în sfîrşit, s-a terminat, Cred că ai dreptate, Nu ştiu dacă am dreptate, însă încerc să mă pun în locul lui, într-o săptă-mînă tot ce se vede aici îşi va pierde mare parte din semnificaţia pe care a avut-o, casa va fi în continuare a noastră, dar nu vom mai locui în ea, cuptorul nu-şi va mai păstra numele de cuptor dacă nu va fi cine să i-1 dea în flecare zi, dudul negru se va încăpăţîna să-şi facă dudele, dar nimeni nu le va culege, dacă nici mie, care nu m-am născut şi n-am crescut sub acest acoperiş, nu-mi va fi uşor să mă despart de toate astea, ce

să mai spunem de tatăl tău, Vom veni aici de multe ori, Da, în casa de la ţară, cum a numit-o el ironic, Mai e o soluţie, spuse Marta, renunţi la slujba de gardian şi vii să lucrezi cu noi în olărie, făcînd vase pe care nu le vrea nimeni sau păpuşi pe care nimeni nu le va dori prea multă vreme, Aşa cum stau lucrurile, şi pentru mine există o singură soluţie, slujba de gardian rezident al Centrului, Ai obţinut ce-ai vrut, Cînd mă gîndesc că am vrut aşa ceva, Şi acum, In ultima vreme am învăţat de la tatăl tău cîte ceva din ce mai trebuie să ştiu, poate n-ai observat, dar e de datoria mea să te anunţ că bărbatul cu care eşti măritată e mult mai bătrîn decît pare, Nu-mi spui o noutate, am avut privilegiul să asist la îmbătrînire, spuse Marta, zîmbind. însă apoi chipul ei deveni grav, E adevărat că ni se strînge inima la gîndul că trebuie să abandonăm toate astea, spuse. Se aflau sub dudul negru, aşezaţi unul lîngă altul pe una dintre scîndurile de uscat, priveau în faţa lor casa, olăria care se rezema de ea, dacă şi-ar întoarce puţin capul, ar vedea printre frunze uşa deschisă a cuptorului, dimineaţa e frumoasă, însorită, dar răcoroasă, poate că se schimbă vremea. Se simţeau bine, în ciuda tristeţii, se simţeau aproape fericiţi, în felul acela melancolic pe care fericirea adesea îl alege ca să se manifeste, dar, brusc, Marcal se ridică de pe şcîndura de uscat şi exclamă, Am uitat, părinţii mei, trebuie să mergem să vorbim cu părinţii mei, pun pariu doi la unu că se vor întoarce la ideea că ei trebuie să meargă la Centru, şi nu tatăl tău, Cu mine de faţă, probabil că nu vor vorbi despre asta, e o chestiune de politeţe, de bun-simţ, Sper că da, sper că ai dreptate-
 
N-a avut. Cînd Cipriano Algor, întorcîndu-se după ce dusese păpuşile la Centru, traversa satul spre casă, îşi văzu fiica şi ginerele mergînd în faţa lui. E] îi pusese un braţ în jurul umerilor şi părea că încearcă s-o consoleze. Cipriano Algor opri furgoneta, Urcaţi, spuse, nu-1 trimise pe Găsit pe bancheta din spate pentru că ştia că vor să stea împreună. Marta încerca să-şi şteargă lacrimile în timp ce Marcal spunea, Nu te supăra, ştii cum sînt, dacă bănuiam cum se vor purta, nu te luam cu mine, Ce s-a întîmplat, întrebă Cipriano Algor, Acelaşi lucru dintotdeauna, au zis că vor să meargă să trăiască în Centru, că merită mai mult decît alţii, că e timpul să se bucure de viaţă, nu le-a păsat că Marta era de faţă, într-adevăr, a fost o scenă penibilă, îmi cer scuze în numele lor. De astă dată, Cipriano Algor nu repetă că era dispus să facă schimb, ar fi turnat gaz pe foc, se mărgini să întrebe, Şi cum s-a terminat discuţia, Le-am spus că apartamentul care mi-a fost atribuit este, în esenţă, pentru o pereche cu un copil, cel mult se mai poate admite prezenţa unei singure persoane din familie, dacă se va mulţumi cu un mic compartiment care, în principiu, este destinat depozitării, dar niciodată două persoane, n-au loc, Şi ei ce-au spus, Au vrut să afle ce se întîmplă dacă avem mai mulţi copii, şi le-am spus adevărul, în acest caz, Centrul ne-ar muta într-un apartament mai mare, iar ei au întrebat din ce motiv, atunci, nu pot să ne mute acum, avînd în vedere faptul că părinţii gardianului rezident vor şi ei să locuiască împreună cu el, Şi tu, Le-am spus că pretenţia n-a fost prezentată la timpul cuvenit, sînt reguli, termene, regulamente care trebuie îndeplinite, dar că, poate mai încolo, voi putea

să avansez din nou subiectul, Ai reuşit să-i convingi, Nu cred, în orice caz, ideea că mai tîrziu se vor putea muta în Centru le-a îmbunătăţit uşor dispoziţia, Pînă data viitoare, Da, ca dovadă că n-au uitat să-mi spună că nu e vina lor că subiectul n-a fost abordat din timp, Părinţii tăi nu sînt proşti, Mai ales maică-mea, în fond, războiul ăsta e mai mult al ei decît al lui, întotdeauna a fost afurisită. Marta nu mai plîngea, Dar tu, cum te simţi, întrebarea venea de la Cipriano Algor, Umilită şi ruşinată, mai întîi a fost umilinţa de a fi nevoită să asist la o discuţie care mă viza direct, fără să pot interveni, acum mi-e ruşine, Ce vrei să spui, Fie că ne place sau nu, au aceleaşi drepturi ca şi noi, noi răstălmăcim lucrurile pentru ca ei să nu se poată muta în Centru, Nu noi, eu, îi tăie vorba Marcal, eu nu vreau să locuiesc cu părinţii mei, tu şi tatăl tău n-aveţi nici un amestec, Dar sîntem complicii unei nedreptăţi, Ştiu că atitudinea mea pare criticabilă văzută dinafară, dar am luat această hotărîre liber şi conştient pentru a evita rele şi mai mari, dacă eu nu vreau să trăiesc cu părinţii mei, cu atît mai mult nu doresc ca soţia şi copilul meu să fie nevoiţi să-i suporte, dragostea uneşte, dar nu pe toţi, şi se poate întîmpla chiar ca motivele unora pentru uniune să fie tocmai motivele celorlalţi pentru dezbinare, Şi cum de eşti tu sigur că motivele noastre vor înclina spre uniune, întrebă Cipriano Algor, Nu există decît un motiv pentru care sînt fericit că nu sînt fiul dumitale, răspunse Marcal, Să ghicesc, Nu e greu, Pentru ca, dacă ai fi, nu te mai însurai cu Marta, Exact, ai ghicit. Au rîs amîndoi. Marta spuse, Sper că, în acest moment, fiul meu a luat înţeleaptă hotărîre de a se naşte fiică, De ce, întrebă Marcal,
 
Pentru că sărmana mamă nu va avea putere să suporte singură şi neajutorată înfumurarea tatălui şi a bunicului. Au rîs din nou, din fericire nu erau de faţă părinţii lui Marcal, şi-ar fi închipuit că Algorii rîd pe socoteala lor, năucindu-le într-atît fiul încît îl făceau şi pe el să rîdă de cei care-i dăduseră viaţa. Ultimele case din sat rămăseseră în urmă. Găsit latră de mulţumire văzînd cum apare în susul coastei acoperişul olăriei, dudul negru, coama unui perete lateral al cuptorului. Cunoscătorii spun că a călători e foarte important pentru formarea spiritului, cu toate acestea nu e nevoie să fii o lumină a intelectului ca să pricepi că spiritele, oricît ar fi de călătoare, au nevoie din cînd în cînd să se întoarcă acasă pentru că numai acolo reuşesc să capete despre sine şi sa păstreze o idee cît de cît mulţumitoare. Marta spuse, Vorbim de incompatibilităţi familiale, de ruşine, de umilinţe, de vanitate, de ambiţii monotone şi meschine, şi nu avem un gînd pentru acest sărman animal care nu-şi poate închipui că peste zece zile nu va mai fi cu noi. Eu mă gîndesc, spuse Marcal. Cipriano Algor nu vorbi. îşi luă mîna dreaptă de pe volan şi o trecu peste capul cîinelui ca şi cum ar fi mîngîiat un copil. Cînd furgoneta se opri lîngâ şopronul cu lemne, Marta coborî prima, Mă duc să pregătesc masa, spuse. Găsit nu aşteptă să i se deschidă uşa din partea lui, se strecură printre cele două scaune din faţa, sări peste picioarele lui Marcal şi porni glonţ spre cuptor, cu vezica brusc în alertă, reclamînd o satisfacţie urgentă. Marcal spuse, Acum c-am rămas singuri, povesteşte-mi cum a fost predarea mărfii, Ca de obicei, nimic nou, am dat hîrtiile, am descărcat lăzile, s-a făcut socoteala, angajatul

a examinat păpuşile una cîte una şi n-a găsit nici un defect, nici una nu era spartă şi vopseaua nu era ciupită, ai făcut o treabă excelentă cînd le-ai ambalat, Nimic altceva, De ce întrebi, De ieri am impresia că ascunzi ceva, Ţi-am povestit ce s-a întîmplat, n-am ascuns nimic, Nu mă refeream acum la livrarea mărfii, dar am impresia asta de cînd ai venit după mine la Centru, Atunci la ce te referi, Nu ştiu, aştept să-mi explici, de exemplu, enigmaticele subînţelesuri ale conversaţiei de ieri seara, de la cină. Cipriano Algor tăcea, bătea cu degetele pe arcul volanului ca şi cum se hotăra, după cum avea să iasă par sau impar numărul bătăilor, ce răspuns să dea. In cele din urmă spuse, Vino cu mine. Ieşi din furgoneta şi, urmat de Marcal, se îndreptă spre cuptor. Avea deja mîna pe zăvor, dar se opri o clipă şi ceru, Nu-i spui Martei nici un cuvînt din ce vei auzi, Promit, Nici un cuvînt, Am promis. Cipriano Algor deschise uşa cuptorului. Lumina zilei făcu să apară brusc statuetele grupate şi aliniate, orbite de întuneric înainte, orbite de lumină acum. Cipriano Algor spuse, E posibil, e chiar foarte probabil, că aceste trei sute de păpuşi nu vor mai ieşi de aici, Ce tot spui, întrebă Marcal. Departamentul de achiziţii s-a hotărît să facă un sondaj pentru a măsura gradul de interes ai clienţilor, păpuşile pe care le-am dus azi vor fi folosite pentru asta, Un sondaj pentru nişte păpuşi de lut, întrebă Marcal, Aşa mi-a explicat unul dintre subşefi, Acela care nu te poate suferi, Nu, altul, unul cu aere de om simpatic, zîmbitor, care vorbeşte cu tine de parcă vrea să ţi se bage sub piele. Marcal se gîndi puţin şi spuse, în fond, e indiferent, e totuna, oricum ne vom muta la Centru peste zece zile, Chiar
 
crezi că e indiferent, că e totuna, îl întrebă socrul, Uite, dacă rezultatul sondajului va fî pozitiv, vom mai avea timp să terminăm păpuşile şi sa le predăm, cit priveşte restul comenzii, în mod logic, va Fi automat anulată de desfiinţarea olăriei, Şi dacă rezultatul va fi negativ, Atunci aş fî tentat să spun că ar fî şi mai bine, vă scuteşte pe dumneata şi pe Marta de efortul de a coace păpuşile şi de a le vopsi. Cipriano Algor închise încet uşa cuptorului şi spuse, Ai uitat cîteva aspecte ale problemei, ce-i drept, neînsemnate, Care, Uiţi ce lovitură este să-ţi vezi respins rodul muncii tale, uiţi că, dacă aceste nefaste evenimente n-ar coincide întîmplător cu mutarea în Centru, am fi în aceeaşi situaţie ca atunci cînd ei au refuzat să ne mai cumpere vasele, dar acum fără absurda speranţă că ne vor salva viaţa nişte ridicole păpuşi de lut, Trebuie să trăim cu ce este, şi nu cu ce-ar putea fî sau cu ce-ar fî putut fî, Admirabilă şi pacifică filozofie, Iartă-mă dacă nu sînt în stare să înţeleg mai bine, Nici eu nu înţeleg prea multe, dar m-am născut cu o minte care suferă tocmai de incurabila boală de a se gîndi la ce-ar putea fî sau ar fî putut să fie, Şi la ce ţi-a folosit, întrebă Marcal, La nimic, ai dreptate, aşa cum foarte bine mi-ai amintit trebuie să trăim cu ceea ce este, nu cu fantezii despre ce-ar fi putut fi, daca ar fi. Scăpat de urgenţa fiziologică şi cu picioarele dezmorţite de alergăturile nebuneşti pe care le făcuse prin vecinătate, Găsit se apropie dînd din coadă, demonstraţie obişnuită de mulţumire şi de cordialitate, dar care, de astă dată, avînd în vedere apropierea orei prînzului, însemna altă necesitate insistentă a trupului. Cipriano Algor îl mîngîie, răsucindu-i uşor o ureche, Trebuie să

aşteptăm să ne cheme Marta, băiete, cîinele casei nu dă bine sa mănînce înaintea stăpînilor, trebuie să respectăm ierarhia, spuse. Apoi, spre Marcal, ca şi cum ideea i-ar fi venit în clipa aceea, O să aprind azi cuptorul, Ai spus că nu-1 aprinzi decît mîine, cînd te întorci de la Centru, M-am gîndit mai bine, mi-aş ocupa timpul cit vă odihniţi sau, dacă preferaţi, luaţi furgoneta şi faceţi o plimbare, după mutare, probabil n-o să aveţi chef să plecaţi prea curînd din casa nouă, mai ales în direcţia asta, Dacă venim sau nu aici, şi cînd, o să vedem după aceea, dar vreau să-mi spui dacă crezi într-adevăr că eu sînt omul care ar pleca cu Marta la plimbare, lăsîndu-te să bagi singur lemnele în cuptor, Pot s-o fac fără ajutor, Sigur că da, dar, acum, dacă nu te superi, şi mie mi-ar plăcea să particip ultimă oară cînd e aprins cuptorul, dacă va fi ultima oară, începem după prînz, dacă vrei, De acord, Aminteşte-ţi, te rog, nici un cuvînt despre sondaj, Fii liniştit. Cu cîinele pe urme, se îndreptă spre casă, şi erau la cîţiva metri distanţă cînd Marta apăru în uşa bucătăriei, Veneam să vă chem, spuse, prînzul e gata, Mai întîi îi dau cîinelui de mîncare, drumul cred că i-a deschis apetitul, spuse tatăl, Mîncarea lui e acolo, arătă Marta. Cipriano Algor luă cratiţa şi spuse, Vino cu mine, Găsit, norocul tău că nu eşti om, dacă erai, te-ar fi făcut bănuitor toată grija şi atenţia cu care te-am tratat în ultima vreme. Strachina lui Găsit era, ca de obicei, lîngă cuşcă, şi într-acolo se îndreptă Cipriano Algor. Vărsă conţinutul cratiţei şi rămase o clipă, uitîndu-se la cîinele care mînca. în bucătărie, Marcal spunea, Vom aprinde focul după-masă, Azi, se miră Marta, Tatăl tău nu vrea să lase munca pe mîine, Nu era
 
nici o grabă, aveam trei zile de odihnă, Are motivele lui, Şi, ca de obicei, motive pe care numai el le ştie. Marcal consideră preferabil să nu răspundă, gura este un organ cu atît mai demn de încredere cu cît e mai tăcut. In curînd, Cipriano Algor intră în bucătărie. Mîncarea era pe masă. Marta servea, în curînd, tatăl va spune, Vom aprinde azi cuptorul, şi Marta va răspunde, Ştiu, mi-a spus Marcal.
Cu aceste cuvinte sau cu altele s-a amintit aici că toate zilele trecute au fost ajunuri şi aşa vor fi şi toate zilele viitoare. A fi din nou ajun, barem pentru un ceas, e imposibila dorinţă a fiecărui ieri care a trecut şi a fiecărui azi care trece. Nici o zi n-a reuşit să fie ajun atît cît şi-ar fi dorit. Mai ieri Cipriano Algor şi Marcal Gacho băgau lemne în cuptor, cine ar fi trecut pe acolo şi n-ar fi fost la curent cu faptele şi-ar fi zis, închipuindu-şi că are dreptate, Uită-te la ei, toată viaţa o să facă asta, dar acum iată-i în furgoneta care încă mai are cuvîntul Olărie scris pe aripile laterale ale caroseriei, în drum spre oraş şi spre Centru, Marta e cu ei, aşezată lîngă şofer, care acum e soţul ei. Cipriano Algor stă singur pe bancheta din spate, Găsit n-a venit, a rămas sa aibă grijă de casă. E dis-de-dimineaţă, soarele n-a răsărit, Centura Verde nu va întîrzia să apară, în curînd va veni şi Centura Industrială, apoi cartierele de barăci, pămîntul nimănui, clădirile în construcţie de la periferie, în sfîrşit, oraşul, marele bulevard, Centrul. Pe orice drum ai lua-o ajungi la Centru. Cît va dura călătoria, nici unul dintre pasagerii furgonetei nu va deschide gura. Oameni de obicei aşa de vorbăreţi, par acum că n-au nimic să-şi spună. De fapt, ce rost ar avea să vorbească, să piardă timp şi să-şi consume

saliva articulînd discursuri, fraze, vorbe şi silabe cînd ceea ce gândeşte unul este gîndit şi de ceilalţi. Dacă Marcal, de exemplu, va spune, Mergem la Centru să vedem casa unde vom locui, Marta va spune, Curioasă coincidenţă, şi eu m-am gîndit la acelaşi lucru, şi cu toate că Cipriano Algor ar nega, Ba eu mă gândeam să nu intru, rămîn să vă aştept afară, dar, oricît de peremptoriu ne-ar suna tonul lui în urechi, nu trebuie să-i dăm mare importanţă, Cipriano Algor are şaizeci şi patru de ani, a trecut vîrsta mofturilor de copil şi mai are încă destul de trăit înainte să vină vremea mofturilor de bătrîn. Ce gfndeşte cu adevărat Cipriano Algor e că nu are altă soluţie decît să-şi însoţească fiica şi ginerele, să întâmpine cu calm comentariile ambilor, să-şi dea cu părerea dacă i se va cere, în sfîrşit, cum se spunea în vechile romane şi drame, să bea cupa amărăciunii pînă la fund. Datorită orei matinale, Marcal găsi un Ioc de parcare la numai vreo doua sute de metri de Centru,#va fi altfel cînd vor locui acolo, gardienii rezidenţi au dreptul la uzufructul a şase metri pătraţi de garaj în interior. Am ajuns, spuse inutil Marţal cînd opri. Centrul nu se zărea, dar se ivi imediat în faţa lor după colţul străzii unde lăsaseră maşina. A vrut întîmplarea ca aceea să fie latura sau partea sau faţa sau extremitatea sau capătul unde locuiau rezidenţii. Priveliştea nu constituia o noutate pentru nici unul dintre cei trei, dar e o mare deosebire între a privi doar pentru a privi şi a privi în timp ce ni se spune, Doua din ferestrele acelea sînt ale noastre, Doar două, întrebă Marta, Nu ne putem plânge, sînt apartamente care n-au decît una, spuse Marcal, fără să mai vorbim de cele care le au spre interior, Interiorul cui, Interiorul
 
Centrului, evident, Vrei să spui că sînt apartamente ale căror ferestre dau spre interiorul Centrului, Ailă că mulţi le preferă, cred că priveliştea de acolo este infinit mai agreabilă, variată şi amuzantă, în timp ce în partea cealaltă sînt mereu aceleaşi acoperişuri şi acelaşi cer, Oricum, cine trăieşte în aceste apartamente nu reuşeşte să vadă decît etajul Centrului care coincide cu înălţimea la care locuieşte, observa Cipriano Algor, dar mai puţin din interes real cît pentru a nu da impresia că s-a retras ostentativ din conversaţie» Etajele comerciale sînt înalte, spaţiile sînt ample şi deschise, am auzit că oamenii nu se mai satură de spectacol, mai ales cei în vârstă, N-am remarcat niciodată existenţa ferestrelor, se grăbi să spună Marta pentru a împiedica previzibilul comentariu al tatălui asupra distracţiilor care li se potrivesc cel mai bine bătrînilor, Sînt ascunse de vopsea, spuse Marşal. Mergeau de-a lungul faţadei unde se afla intrarea rezervată personalului de siguranţă. Cipriano Algor mergea doi paşi în urmă, şovăielnic, de parcă l-ar fi. tras un fir invizibil. Am emoţii, rosti încet Marta ca să n-o audă tatăl, O să vezi că, după ce ajungem aici, totul va deveni simplu, trebuie doar să ne obişnuim, răspunse Marcal, şi el cu voce scăzută. După cîţiva paşi, cu un glas acum normal, Marta întrebă, La ce etaj este apartamentul, La al treizeci şi patrulea, Aşa de sus, Mai sînt încă paisprezece etaje deasupra noastră, O pasăre, într-o colivie atîrnată la geam, şi-ar putea închipui că e liberă, Ferestrele nu se pot deschide, De ce, Din cauza aerului condiţionat, Bineînţeles. Ajunseră la uşă. Marcal intră primul, dădu bună ziua celor doi paznici de planton, spuse în treacăt, Soţia mea, socrul meu, şi deschise uşa

care dădea spre interior. Au intrat într-un ascensor, Să luăm cheia, spuse Marcal. Au ieşit la etajul al doilea, au parcurs un coridor lung şi îngust, cu pereţii cenuşii, cu uşi distanţate, de o parte şi de alta. Marcal a deschis o uşă. Aici e secţia mea, spuse. îşi salută colegii de pichet, făcu din nou prezentările, Soţia mea, socrul meu, apoi adăugă, Am venit să ne vedem apartamentul. Se îndreptă spre un fîşet pe care era scris numele lui, îl deschise, luă o legătură de chei şi-i spuse Martei, Astea sînt. S-au urcat în alt ascensor. Are două viteze, explică Marcal, să începem cu cea mai mică. Apăsă pe butonul respectiv, apoi pe cel cu numărul douăzeci, Mergem mai întîi pînă la etajul douăzeci ca să aveţi timp să apreciaţi, spuse. Latura ascensorului dinspre interior era în întregime din sticla. Ascensorul urca, parcurgînd încet etajele, aratînd succesiv nivelele, galeriile, magazinele, scările principale, scările rulante, punctele de întîlnire, cafenelele, restaurantele, terasele cu mese şi scaune, cinematografele şi teatrele, discotecile, nişte ecrane enorme de televiziune, nenumăratele decoraţii, jocurile electronice, baloanele, fîntînile şi alte efecte acvatice, platformele, grădinile suspendate, afişele, banderolele, panourile publicitare, manechinele, cabinele de probă, o faţadă de biserică, intrarea la plajă, un bingo, un cazinou, un teren de tenis, o sală de gimnastică, o montagne-russe, o grădină zoologică, o pistă de automobile electrice, o cicloramă, o cascadă, toate în aşteptare, toate cufundate în linişte, apoi alte magazine, şi alte galerii, şi alte manechine, şi alte grădini suspendate, şi alte lucruri cărora probabil nu le ştie nimeni numele, ca într-o ascensiune în paradis. La ce serveşte viteza asta,
 
ca să admiri priveliştea, întrebă Cipriano Algor, La viteza asta, ascensoarele sînt folosite doar ca un mijloc complementar de supraveghere, spuse Marcal, Nu sînt suficienţi gardienii, detectoarele, camerele video, şi celelalte echipamente băgăreţe, întrebă din nou Cipriano Algor, Pe aici trec în fiecare zi cîteva zeci de mii de persoane, trebuie păstrată siguranţa, răspunse Marcal, cu chipul încordat şi cu reproş în glas, Tată, spuse Marta, lasă-1, te rog, în pace, Nu-ţi face probleme, spuse Marcal, noi ne înţelegem întotdeauna, chiar cînd dăm impresia opusă. Ascensorul continua sa urce încet. Iluminaţia etajelor superioare e încă redusă la minim, se văd puţini oameni, cîte un angajat care s-a sculat în zori de nevoie sau de plăcere, mai e cel puţin o oră pînă cînd uşile se vor deschide publicului. Locatarii care lucrează în Centru n-au nevoie să se prezinte, cei care trebuie să iasă nu traversează spaţiile comerciale şi de divertisment, coboară direct din apartamentele lor în garajele subterane. Marcal apăsă pe butonul de viteză rapidă cînd se opri liftul, peste cîteva secunde ajunseră la etajul treizeci şi patru. In timp ce parcurgeau coridorul care ducea la zona rezidenţială, Marcal preciza că unele ascensoare erau pentru uzul exclusiv al locatarilor, azi l-au folosit pe acesta pentru c-a trebuit să treacă să ia cheia. De acum înainte, cheile rămîn la noi, sînt ale noastre, spuse. în ciuda aşteptărilor Martei şi ale tatălui ei, nu era un singur coridor între blocurile de apartamente cu vedere spre exterior şi cele cu vedere spre interior. Erau două coridoare şi, între ele, un alt bloc de apartamente, dar acesta cu lăţime dublă faţă de celelalte, ceea ce, explicat în detaliu, înseamnă că partea locuită a Centrului

este constituită din patru secvenţe verticale şi paralele de apartamente, dispuse ca nişte plăci de baterie sau ca nişte faguri de stup, cele interioare lipite spate în spate, cele exterioare legate de partea centrală prin structura pasajelor. Marta spuse, Oamenii ăştia nu văd lumina zilei cînd sînt acasă, Nici cei care locuiesc în apartamentele care dau spre interiorul Centrului, răspunse Marcal, Dar ei, cum ai spus tu, se pot distra oricînd cu priveliştea şi mişcarea lumii, în timp ce dincoace sînt practic închise, nu poate fi uşor să trăieşti în aceste apartamente, fără lumina soarelui, respirînd toată ziua un aer de conservă, Mulţi le preferă, li se par mai comode, au mai multe facilităţi, ca să-ţi dau doar cîteva exemple, toate au aparate de raze ultraviolete, regeneratoare atmosferice, şi aparate de reglat temperatura şi umiditatea atît de riguroase încît e posibil să ai în casă, zi şi noapte, în orice anotimp al anului, o umezeală şi o temperatură constante, Bine că nu ne-au dat un apartament din astea, nu ştiu dacă aş reuşi să trăiesc în el mult timp, spuse Marta, Gardienii rezidenţi trebuie să se considere mulţumiţi cu un apartament obişnuit, cu ferestre, Niciodată nu mi-aş fi închipuit că a fi socrul unui gardian rezident va fi. cel mai mare noroc şi privilegiu pe care mi le-a rezervat viaţa, spuse Cipriano Algor. Apartamentele erau identificate ca nişte camere de hotel, cu diferenţa că între numărul etajului şi numărul uşii era pusă o liniuţă. Marţal băgă cheia, deschise şi se dădu la o parte, Vă rog să intraţi, am ajuns acasă, spuse cu glas tare, simulînd un entuziasm pe care nu-1 simţea. Nu erau nici mulţumiţi nici entuziasmaţi de noutate. Marta se opri în prag, apoi făcu trei paşi nesiguri,
 
privind în jur. Marcal şi tatăl ei rămaseră în urmă. După cîteva momente de ezitare, de parcă nu ştia ce se cuvenea să facă, se îndreptă singură spre uşa cea mai apropiată, aruncă o privire înăuntru şi trecu mai departe. Aşa a fost primul ei contact cu casa, trecînd rapid din dormitor în bucătărie, din bucătărie în baie, din camera de zi, care va fi şi sufragerie, în micul compartiment destinat tatălui, Nu e loc pentru copil, se gîndi şi, pe dată, Cît va fi mic va sta cu noi, apoi vom mai vedea, probabil ne vor muta în alt apartament. Se întoarse la intrare, unde aşteptau Marcal şi Cipriano Algor, Tu le-ai văzut, îşi întrebă bărbatul, Da, Cum ţi se par, Mie, bine, trebuie să fi observat că mobilele sînt noi, totul e nou, cum ţi-am spus, Dar dumitale, tată, cum ţi se pare, Nu pot sa-mi dau cu părerea despre ce n-am văzut, Atunci vino, fac eu pe ghidul. Era vizibil încordată, nervoasă, atît de departe de starea ei de spirit obişnuită încît anunţa numele încăperilor ca şi cum le-ar fi făcut un elogiu, Aici e dormitorul, aici e bucătăria, aici e baia, aici e camera de zi unde vom lua şi mesele, aici confortabila şi spaţioasa cameră unde va dormi iubitul meu tată, bucurîndu-se de o binemeritată odihnă, nu se vede nici un loc unde va sta fetiţa cînd va creşte, dar, pînă atunci, se va găsi o soluţie, Nu-ţi place casa, întrebă Marcal, E casa pe care o vom avea, n-are nici un rost să discutăm dacă ne place mult sau puţin sau deloc, parcă am smulge petalele unei margarete. Marcal se întoarse spre socru, cerîndu-i ajutor, n-a spus nimic, doar 1-a fixat cu privirea, Trebuie să recunoaştem că nu arată rău deloc, spuse Cipriano Algor, casa e nouă, mobila e dintr-un lemn bun, evident, mobilele trebuiau să fie diferite de ale

noastre, aşa se poartă acum, în tonuri clare, nu ca acelea pe care le avem dincolo, care par trecute prin cuptor, cît despre restul, omul se obişnuieşte întotdeauna, întotdeauna se obişnuieşte. Marta se încruntă ascultînd discursul tatălui, se sili să zîmbească şi porni din nou prin casă, de astă dată deschizînd şi închizînd sertare şi dulapuri, evaluîndu-le conţinutul. Marcal făcu un gest de mulţumire spre socru, apoi se uită la ceas şi anunţă, Se apropie ora să mă prezint la serviciu. Marta spuse dinăuntru, Nu întîrzii, vin acum, astea sînt avantajele micilor apartamente, scoţi în surdină un suspin pe care l-ai înăbuşit şi, pe îndată,   cineva   de   la   celălalt   capăt   al   casei denunţă, Ai suspinat, să nu negi. Şi mai sînt unii care se plîng de gardieni, de camerele video, de detectoare şi de celelalte bagatele. Vizita casei era gata şi, după deosebirea dintre aerul pe care l-au avut la intrare şi aerul pe care l-au avut la ieşire, fără să vrem să dezvăluim secretul inimilor, părea că meritase. Au coborît direct la parter de la etajul treizeci şi patru pentru că, nefiind încă Marta şi tatăl înarmaţi cu documentele care îi vor confirma ca rezidenţi, Marcal trebuia să-i însoţească pînă la ieşire. Nici nu făcuseră primii paşi după ce se închiseseră uşile liftului că Cipriano Algor spuse, Ce senzaţie stranie, am impresia că podeaua vibrează sub tălpi. Se opri, îşi încorda auzul şi adăugă, Şi am impresia că aud ceva ca un zgomot de excavatoare, Chiar sînt excavatoare, spuse Marcal, grăbind pasul, se lucrează în ture de şase ore, fără oprire, au ajuns la o oarecare adîncime, O lucrare, întrebă Cipriano Algor, Da, se spune că se vor instala noi magazii frigorifice, probabil şi altceva, poate alte parcări,
 
aici lucrările nu se termină niciodată, Centrul creşte în fiecare zi chiar dacă nu bagi de seamă, dacă nu lateral, în sus, dacă nu în sus, în jos, îmi închipui că atunci cînd intră totul în funcţiune, nu se mai aude zgomotul excavatoarelor, spuse Marta, Cu muzica, anunţurile de articole la megafoane,  rumoarea conversaţiilor, scările rulante urcînd şi coborînd fără încetare, nu se va mai auzi nimic. Ajunseseră la uşă- Marcal spuse că va telefona de cum va avea veşti, pînă atunci era bine să pregătească cele necesare pentru mutare, făcînd o selecţie pentru a aduce doar strictul necesar, Acum că aţi văzut spaţiul de care dispunem, probabil aţi înţeles că nu e loc pentru multe lucruri. Erau pe trotuar, pe punctul de a-şi lua rămas-bun, dar Marta adăugă, De fapt, e ca şi cum nu ne-am muta, casa olăriei e în continuare a noastră, de acolo nu putem aduce aproape nimic, e ca şi cum ne-am scoate o haină ca să ne punem alta, un soi de carnaval mascat, Da, observă tatăl, în aparenţă aşa este, dar, spre deosebire de ceea ce se crede în general şi negîndit se afirma, într-adevăr haina îl face pe om, omul e făcut şi din hainele pe care le poartă, dar s-ar putea să nu se observe imediat, ci doar în timp. La revedere, la revedere, spuse Marcal în timp ce se despărţea de nevastă cu un sărut, aveţi tot drumul pentru filozofie, profitaţi. Marta şi tatăl ei se îndreptară spre locul unde lăsaseră furgoneta. Pe faţada Centrului, deasupra capetelor lor, un nou afiş gigantic proclama, VĂ VOM VINDE TOT CE VA TREBUIE, DACĂ NU PREFERĂM SĂ AVEŢI NEVOIE DE CEEA CE AVEM DE VÎNZARE.
 
Pe drumul spre casă, sau, cum spusese Marta ca s-o deosebească de cealaltă, spre casa olăriei, tatăl şi fiica, în ciuda îndemnului pe jumătate glumeţ pe jumătate duios al lui Marcal, au vorbit puţin, foarte puţin, deşi cel mai simplu examen al multiplelor probabilităţi decurgînd din această situaţie sugerează că au gîndit mult. Să ne aventurăm să ghicim, prin temerare supoziţii, sau prin aventuroase deducţii, sau, şi mai rău, prin iresponsabile ghiceli, ce-or fi gîndit, n-ar fi, în principiu, daca vom considera rapiditatea şi obrăznicia cu care în relatări de asemenea natură se încalcă secretul inimii, n-ar fi, spuneam, o sarcină imposibilă, dar, odată ce aceste gînduri, mai devreme sau mai tîrziu, vor ajunge să se exprime prin acte, sau prin cuvinte care duc la acte, ni s-a părut preferabil să trecem mai departe şi să aşteptăm in linişte să fie actele şi cuvintele cele care manifestă gîndurile. Pe primul dintre ei n-a trebuit să-1 aşteptăm mult. Tatăl şi fiica au prînzit liniştiţi, ceea ce înseamnă că noi gînduri se vor fi alăturat celor de pe drum şi deodată ea s-a hotărît să rupă tăcerea, Ideea dumitale de a ne odihni trei zile era excelentă şi, nu numai ca era demnă de mulţumiri, dar avea şi o justificare la momentul respectiv, promovarea lui Marcal a schimbat însă complet situaţia, bagă de seamă că n-avem decît o săptămînă pentru a organiza mutarea şi a vopsi cele trei sute de statuete coapte din cuptor, cel puţin avem obligaţia sa le predăm,

Şi eu m-am gîndit la păpuşi, dar am ajuns la o concluzie diferită de a ta, Nu înţeleg, Centrul a primit în avans trei sute de păpuşi, deocamdată sînt suficiente, statuetele de lut nu sînt jocuri pe computer, nici brăţări magnetice, oamenii nu se îmbulzesc ţipînd vreau eschimosul meu, vreau asirianul meu cu barbă, vreau infirmiera, Foarte bine, îmi închipui că clienţii Centrului nu se vor lua la bătaie din pricina mandarinului, sau a bufonului, sau a măscăriciului, dar asta nu înseamnă, totuşi, că nu trebuie să ne terminăm lucrul, Sigur că nu, dar nu mi se pare, totuşi, că are rost să ne pripim, Iţi amintesc că n-avem decît o săptămînă pentru toate, N-am uitat, Atunci, Atunci, aşa cum chiar tu ai spus la ieşirea din Centru, în fond e ca şi cum nu ne-am muta deloc, casa olăriei, aşa ai numit-o, e aici, şi, fiind aici casa, evident şi olăria este cu ea, Ştiu, tată, că-ţi plac foarte mult enigmele, Nu-mi plac enigmele, îmi plac lucrurile clare, Tot aia, nu-ţi plac enigmele, dar eşti enigmatic, aşa că ţi-aş fi foarte recunoscătoare dacă mi-ai explica unde vrei să ajungi, Vreau să ajung exact unde sîntem în acest moment, unde vom mai fi încă o săptămînă şi sper că multe altele după aceea, Nu mă face să-mi pierd răbdarea, te rog, Te rog spun eu, e la fel de simplu ca doi şi cu doi fac patru, In capul dumitale, doi şi cu doi fac mereu cinci, sau trei, sau orice număr, orice în afară de patru, O să-ţi pară rău, Mă îndoiesc, Inchipuieşte-ţi atunci că nu mai vopsim statuetele, ne mutăm în Centru şi le lăsăm în cuptor aşa cum sînt acum, Mi-am închipuit, Viaţa în Centru, aşa cum Marcal a explicat cu mare claritate, nu e un exil, oamenii nu sînt încarceraţi, sînt liberi să iasă cînd vor, să-şi petreacă
 
toată ziua în oraş sau la ţară şi să se întoarcă seara. Cipriano Algor făcu o pauză şi-şi privi curios fiica, ştiind că va asista la deşteptarea înţelegerii ei. Aşa s-a întîmplat, Marta spuse zîmbind, îmi cer iertare, în capul dumitale doi şi cu doi pot face şi patru, Ţi-am spus că e simplu, Vom veni să terminăm lucrul cînd va fi nevoie, şi astfel nu va trebui să anulăm comanda celor şase sute de statuete care mai sînt de făcut, cu Centrul mai sînt de stabilit termenele de livrare care să convină ambelor părţi, Exact. Fiica îşi aplaudă tatăl, tatăl mulţumi. Ba chiar, spuse Marta, deodată entuziasmată de oceanul de posibilităţi pozitive care i se deschidea înainte, presupunînd că Centrul îşi păstrează interesul pentru păpuşi, ne-am putea continua munca, nu va trebui să închidem olăria, Exact, Şi dacă spunem păpuşi, spunem şi orice altă idee care ne-ar veni şi îi va convinge şi pe ei, sau am putea adăuga alte figuri celor şase pe care Ic avem, Aşa c. In timp ce tatăl şi fiica savurează luminoasele perspective care încă o dată demonstrează că diavolul nu întotdeauna stă la pîndă după uşa, să folosim pauza ca să examinăm valoarea reală şi semnificaţia adevărată a gîndurilor fiecăruia, a celor două gînduri care, după o linişte îndelungată, în sfirşit s-au exprimat. Anunţăm însă, de pe acum, că nu vom putea ajunge Ia o concluzie, chiar provizorie, cum sînt toate, dacă nu vom începe prin a admite o premisă iniţială, desigur şocantă pentru sufletele drepte şi bine formate, şi totuşi nu mai puţin adevărată, premisa că, în multe cazuri, gîndul manifestat a fost, ca să spunem aşa, aruncat în faţă de un alt gînd care n-a considerat oportun să se manifeste. In ce-1 priveşte pe Cipriano Algor,

nu va fi greu de priceput ca unele dintre insolitele sale procedee sînt motivate de preocupările care îl frămîntă privind rezultatul sondajului, şi că, amintindu-i fiicei lui că, chiar locuind în Centru, ar putea veni să lucreze la olârie, n-a vrut pur şi simplu decît s-o facă să renunţe la vopsitul păpuşilor, ca nu cumva sa vină mîine sau mai tirziu un ordin de anulare a lucrării de la subşeful cel zîmbitor sau de la superiorul lui, fiind ea nevoita atunci să suporte suferinţa de a abandona munca neterminată, sau, dacă va fi terminată, inutilă. Mai surprinzător ar fi comportamentul Martei, impulsiva şi într-un fel nepotrivita bucurie în faţa unei îndoielnice supoziţii că olăria s-ar menţine în activitate, dacă n-ar fi posibila stabilirea unei relaţii între acest comportament şi gîndul care i-a dat naştere, un gînd care a urmărit-o tenace de cînd a intrat în apartamentul din Centru şi pe care ea şi-ajurat să nu-1 mărturisească nimănui, nici măcar tatălui, deşi îl are aici atît de aproape, nici, închipuiţi-vă, propriului ei soţ, în ciuda afecţiunii pe care i-o poartă. Ce i-a trecut Martei prin minte şi a prins rădăcini, pe cînd păşea în noul ei cămin, la acel foarte înalt al treizeci şi patrulea etaj cu mobile deschise la culoare şi cu două ferestre vertiginoase de care n-avusese curaj să se apropie, a fost gîndul că nu va suporta să trăiască aici tot restul vieţii, fără alte certitudini decît că e soţia gardianului rezident Marcal Gacho, fără alt mîine decît fiica pe care crede ca o poartă în pîntece. Sau fiul. S-a gîndit la asta tot drumul pînă au ajuns la casa olăriei, a continuat să se gândească în timp ce, fără poftă, împingea cu furculiţa mîncarea din farfurie dintr-o parte într-alta, a continuat să se gândească pe cînd îi
 
spunea tatălui ei că, înainte să se mute în Centru, aveau stricta obligaţie să termine statuetele care îi aşteptau in cuptor. Statuetele mai trebuiau vopsite, şi vopsitul era tocmai treaba care îi revenea, cel puţin sa-i mai fie date trei sau patru zile de stat sub dudul negru, cu Găsit întins lîngă ea, rîzînd cu botul deschis şi limba atîrnînd. Ca şi cum ar fi fost vorba de ultima dorinţă disperată a unui condamnat, nu cerea mai mult, şi deodată, cu un simplu cuvînt, tatăl îi deschisese poarta spre libertate, de fapt, putea să vină din Centru de cîte ori dorea, să deschidă uşa casei ei cu cheia casei ei, să regăsească în acelaşi loc tot ce-a lăsat, să intre în olărie ca să verifice dacă lutul avea umiditatea potrivită, apoi să se aşeze la roată, să-şi încredinţeze mîinile argilei proaspete, doar acum înţelegea că iubea aceste locuri aşa cum un arbore, dacă ar putea, şi-ar iubi rădăcinile care-1 hrănesc şi-1 ridică în aer. Cipriano Algor îşi privea fiica, citea pe chipul ei ca în paginile unei cărţi deschise, şi îl durea inima pentru că cele spuse s-ar fi dovedit o minciună dacă rezultatele anchetei vor fi negative şi vor convinge departamentul de achiziţii al Centrului să renunţe definitiv la păpuşi. Marta se ridicase de pe scaun, venise să-i dea un sărut, o îmbrăţişare, Ce va fi peste cîteva zile, se întrebă Cipriano Algor, răspunzînd mângâierilor, totuşi cuvintele pe care lc-a pronunţat au fost altele, cele dintotdeauna, Aşa cum credeau mai mult sau mai puţin strămoşii noştri, cît trăim sperăm. Tonul resemnat cu care îe-a rostit ar fi facut-o poate pe Marta sa se mai gîndească dacă ea nu s-ar fi lăsat purtată de propriile ei expectative fericite. Sâ ne bucurăm atunci în pace de cele trei zile de odihna, spuse Cipriano Algor, adevărul e

ca le merităm pe deplin, nu le-am furat de la nimeni, mai tîrziu "om începe să organizăm mutatul, Dă exemplu şi du-te să tragi un pui de somn, spuse Marta, ieri ai lucrat cît a fost ziulica de lungă, chiar pentru un tată ca al meu rezistenţa are limite, în ce priveşte mutatul, o să ajungem şi acolo, e treaba stăpînei casei. Cipriano Algor se retrase în dormitor, se dezbrăcă cu gesturile lente ale unei oboseli care nu era numai a trupului şi se întinse în pat, seoţînd un suspin adînc. Nu rămase mult timp aşa. Se ridică de pe pernă şi privi în jur ca şi cum ar fi intrat pentru prima dată în această cameră şi avea nevoie s-o fixeze în memorie dintr-un motiv obscur, ca şi cum venise aici pentru ultima oară şi voia ca memoria să-i amintească în viitor mai mult decît pata de pe perete, dunga de lumină de pe podea, portretul de femeie de pe comodă. Afară, Găsit latră de parcă auzise vreun necunoscut urcînd spre casă, dar curînd tăcu, probabil că doar răspunsese fără vreun interes special lătratului unui cîine de departe, sau pur şi simplu încercase să-şi facă amintită prezenţa, presimte probabil că se pregăteşte ceva de neînţeles pentru el. Cipriano Algor închise ochii chemînd somnul, dar alta le-a fost voinţa. Nu e nimic mai trist, mai cumplit de trist ca un bătrîn care plîngc.
Vestea sosi a patra zi. Vremea se schimbase, cădea din cînd în cînd cîte o ploaie violentă care îneca într-un minut curtea şi bătea darabana pe frunzele încreţite ale dudului negru ca zece mii de beţe de tobă. Marta se ocupase de alcătuirea listei de lucruri care, în principiu, trebuiau duse în apartament, dar cu conştiinţa foarte clară, în
 
fiecare clipă, a contradicţiei între două impulsuri care coexistau în ea, unul care-i spunea un adevăr evident, şi anume, ca o mutare nu e mutare dacă nu muţi nimic, altul care pur şi simplu o sfătuia să lase totul aşa cum este, Cu atît mai mult, aminteşte-ţi că te vei întoarce de multe ori să lucrezi şi să respiri aerul cîmpului. Cît despre Cipriano Algor, pentru a-şi limpezi mintea de păienjenişul de temeri care, în timpul zilei, îl făceau să se uite de zeci de ori la ceas, el măturase şi spălase olăria de sus pînă jos, refuzînd din nou ajutorul pe care i-1 oferise Marta, Va trebui să-1 ascult pe Marcal, spuse. Găsit a fost trimis în cuşcă după ce a murdărit în mod lamentabil podeaua bucătăriei cu noroiul pe care îl adusese pe labe din prima incursiune pe care se hotărîse s-o facă pe afară, profitînd de înseninarea cerului. Apa nu va fi niciodată atît de multă încît să-i intre în cuşcă, dar, pentru orice eventualitate, stăpînul a pus dedesubt patru cărămizi, transfor-mînd în palafltă preistorică un actual şi obişnuit refugiu canin. Era prins de această activitate cînd a sunat telefonul. A răspuns Marta, în prima clipă, auzind în receptor, Centrul la telefon, se gîndi că era Marcal, crezu că-1 vor chema, dar nu acestea au fost cuvintele care au urmat, Domnul şef al departamentului de achiziţii vrea să vorbească cu domnul Cipriano Algor. în general, o secretară ştie ce subiect va aborda patronul cînd îi cere să stabilească o legătură telefonică, dar o telefonistă propriu-zisă nu ştie absolut nimic, de aceea are vocea neutră, indiferentă, a unei persoane care nu mai aparţine acestei lumi, oricum, să fim drepţi şi să ne închipuim că ar fi vărsat lacrimi de tristeţe dacă ar fi bănuit ce s-a întîmplat

după ce a rostit mecanic, Puteţi vorbi. Marta şi-a imaginat că şeful departamentului de achiziţii voia să-şi exprime nedumerirea pentru întîrzierea livrării celor trei sute de statuete care mai erau de făcut, poate şi pentru cele şase sute care nici măcar nu fuseseră începute, şi, după ce i-a spus telefonistei, Un moment, şi a alergat să-şi cheme tatăl din olărie, s-a gîndit să-i arunce în treacăt un reproş pentru greşeala făcută necontinuîndu-şi munca după ce a fost terminată prima serie de păpuşi. Cuvîntul recriminator i-a rămas totuşi pe limbă cînd a văzut cum s-a transformat chipul tatălui la auzul anunţului., Este şeful departamentului de achiziţii, vrea să vorbească cu dumneata. Cipriano Algor îşi zise că nu merita să se grăbească, era destul că păşea cu hotărîre spre tribunalul unde i se va citi sentinţa. Luă telefonul pe care fiica lui îl lăsase pe masă, Cipriano Algor la telefon, telefonista spuse, Foarte bine, vă fac legătura, se lăsă o tăcere, un bîzîit subţire, şi vocea şefului de la departamentul de achiziţii, sonoră, plină, răsună în receptor, Bună seara, domnule Cipriano Algor, Bună seara, domnule, Presupun că ştiţi de ce vă telefonez astăzi, Da, domnule, continuaţi, vă rog, Am în faţă rezultatele şi concluziile sondajului privind articolele dumneavoastră, pe care unul dintre subşefîi departamentului, cu aprobarea mea, a decis să-1 comande, Şi aceste rezultate, cum sînt, domnule, întrebă Cipriano Algor, Regret că trebuie să vă informez că n-au fost atît de bune pe cît nc-am fi dorit, în cazul ăsta, nimeni n-o regretă mai mult decît mine, Mă tem că participarea dumneavoastră la viaţa Centrului nostru a luat sfîrşit, In fiecare zi începem cîteva lucruri, dar, mai tîrziu sau mai devreme, totul se
 
termină, Nu doriţi să vă citesc rezultatele, Mă interesau mai mult concluziile, şi le-am aflat, Centrul nu ne va mai cumpăra statuetele. Marta, care ascultase cu tot mai multă îngrijorare cuvintele tatălui, îşi duse mîinile la gură ca pentru a-şi reţine o exclamaţie. Cipriano Algor făcu un gest pentru a-i cere să se liniştească, în timp ce răspundea unei întrebări a şefului departamentului de achiziţii, Vă înţeleg dorinţa de a mă lamuri pe deplin, sînt de acord cu ce-aţi spus, că a prezenta concluzii fără expunerea prealabilă a motivelor care le-au determinat ar putea fi înţeles ca un mod prea puţin abil de a ascunde o decizie arbitrară, lucru care nu se va întîmpla niciodată în cazul Centrului, Mă bucur că sînteţi de acord cu mine, Ar fi greu să nu fiu de acord, domnule, Luaţi atunci notă de rezultate, Spuneţi, vă rog, Universul clienţilor care au participat la sondajul nostru a fost definit de la început prin excluderea persoanelor care, prin vîrstă, poziţie socială, educaţie şi cultură, ca şi prin obiceiurile lor cunoscute de consum, erau în mod previzibil radical opuse achiziţionării de articole de acest tip, e bine să ştiţi că am luat această hotărîre, domnule Algor, tocmai pentru a nu vă prejudicia de la bun început, Mulţumesc foarte mult, domnule, Vă dau un exemplu, dacă am fi selecţionat cincizeci de tineri moderni, cincizeci de băieţi şi fete ai vremurilor noastre, puteţi fi sigur, domnule Algor, că nici unul n-ar fi vrut să ia acasă o păpuşă de-a dumneavoastră, sau, dacă o lua, o folosea pentru a trage la ţintă, înţeleg, Am ales douăzeci şi cinci de persoane de fiecare sex, cu profesiuni şi cîştiguri medii, persoane cu antecedente familiale modeste, încă legate de gusturile tradiţionale, şi în casele
cărora rusticitatea produsului n-ar distona prea mult, Şi cu toate stea, E adevărat, domnule Algor, cu toate astea rezultatele au fost negative, Asta e, domnule, Douăzeci de bărbaţi şi zece femei au răspuns că nu le plac păpuşile de lut, patru femei au spus că poate le-ar cumpăra dacă ar fi mai mari, trei că le-ar putea cumpăra dacă ar fi mai mici, dintre cei cinci bărbaţi rămaşi, patru au spus că nu mai sînt la vîrsta jucăriilor şi unul a protestat pentru că trei statuete reprezintă străini, pe deasupra exotici, cît despre cele opt femei care mai sînt de menţionat, două s-au declarat alergice la lut, patru aveau amintiri negative despre acest soi de obiecte, şi numai ultimele doua au răspuns mulţumind pentru posibilitatea care le-a fost dată de a-şi decora gratuit casa cu nişte păpuşele aşa de simpatice, trebuie adăugat că e vorba de persoane în virstă care locuiesc singure, Aş dori să cunosc numele şi adresele acestor doamne ca să le mulţumesc, spuse Cipriano Algor, Regret, dar nu am permisiunea de a dezvălui datele personale ale celor chestionaţi, respectarea anonimatului răspunsurilor este o condiţie strictă a oricărei anchete de acest tip, Poate că este posibil, totuşi, să-mi spuneţi dacă aceste persoane trăiesc în Centru, La cine vă referiţi, la toate, întrebă şeful de departament, Nu, domnule, doar la cele care au avut amabilitatea să ne considere simpatice păpuşile, spuse Cipriano Algor, Fiind vorba de o dată fără deosebită importanţă, presupun că nu voi trăda deontologia sondajelor dacă vă voi spune ca cele două femei nu locuiesc în Centru, ci în oraş, Vă mulţumesc foarte mult pentru informaţie, domnule, Pentru ce aţi dorit să ştiţi asta, M-am gîndit că s-ar putea ivi ocazia
 
să le mulţumesc personal, dar, cum trăiesc în oraş, este aproape imposibil, Şi dacă locuiau aici, La începutul conversaţiei noastre, cînd mi-aţi spus că participarea mea la viaţa Centrului a luat sfîrşit, eram pe punctul de a vă întrerupe, De ce, Pentru că, deşi credeţi contrariul şi nu vă mai doriţi vasele şi păpuşile acestui olar, viaţa mea va fi în continuare legată de Centru, Nu înţeleg, vă rog să-mi explicaţi mai clar, In cinci sau şase zile mă mut acolo, ginerele meu a fost promovat gardian rezident şi voi merge împreună cu fiica şi ginerele meu, Vestea mă bucură şi vă felicit, pînă la urmă sînteţi un om norocos, nu vă puteţi plînge, aţi cîştigat totul cînd credeaţi că aţi pierdut totul, Nu mă plîng, domnule, E cazul să afirmăm că Centrul scrie drept cu linii strîmbe, dacă i se întîmplă să ia cu o mînă, repede intervine să compenseze cu cealaltă, Dacă-mi amintesc bine, chestia cu scrisul drept cu linii strîmbe se spunea despre Dumnezeu, observă Cipriano Algor, In vremurile noastre e practic acelaşi lucru, nu exagerez deloc afirmînd că Centrul, ca perfect distribuitor de bunuri materiale şi spirituale, a ajuns să genereze de la sine şi în sine, din pură necesitate, ceva care, deşi poate şoca anumite ortodoxii mai sensibile, ţine de natura divinului, Distribuie şi bunuri spirituale, domnule, Da, şi nu vă puteţi imagina în ce măsură, detractorii Centrului, de altfel tot mai puţin numeroşi şi combativi, sînt complet orbi la aspectul spiritual al activităţii noastre, cînd adevărul este că datorită ei viaţa a putut căpăta un nou sens pentru milioane şi milioane de oameni care înainte erau nefericiţi, frustraţi, neajutoraţi, iar acest lucru, că vrem sau nu, credeţi-mă, n-a fost rodul materiei infame,

ci a spiritului sublim, Da, domnule, îmi face plăcere să vă spun, domnule Algor, că am găsit în dumneavoastră un om cu care, chiar în situaţii dificile cum e cea de acum, mi-a făcut întotdeauna plăcere să stau de vorbă despre subiecte serioase, ţin foarte mult la ele din pricina dimensiunii transcendentale pe care, într-un anume fel, o dau muncii mele, sper că, după mutarea dumneavoastră la Centru, ne vom putea întîlni din nou, conti-nuîndu-ne schimbul de idei, Şi eu, domnule, La revedere, La revedere. Cipriano Algor puse telefonul în furcă şi îşi privi fiica. Marta se aşezase, cu mîinile în poală, ca şi cum deodată ar fi trebuit să ocrotească prima şi de abia perceptibila rotunjime a pîntecelui. Nu mai cumpără, întrebă, Da, au făcut un sondaj printre clienţi şi rezultatul a fost negativ, Nu vor mai cumpăra nici măcar cele trei sute de păpuşi din cuptor, Nu. Marta se ridică, se duse la uşa bucătăriei, privi ploaia care curgea fără oprire, şi de acolo, întoreîndu-şi puţin capul, întrebă, Nu ai nimic să-mi spui, Ba da, răspunse tatăl, Atunci, vorbeşte, sint numai urechi. Cipriano Algor se rezemă de uşă, respiră adînc, apoi începu, Aveam o bănuială, ştiam că s-ar putea întîmpla, unul dintre subşefii departamentului mi-a spus că vor face o anchetă pentru a evalua dispoziţia clienţilor faţă de statuete, cel mai probabil ideea i-a venit chiar şefului, Aşadar, în ultimele trei zile, am fost minţită, minţită de dumneata, tată, visînd la o olărie care funcţionează, imaginîndu-mă ieşind din Centru dimineaţa devreme, ajungînd aici şi suflecîndu-mi mînecile, respirînd mirosul de lut, lucrînd cot la cot, cu Marcal alături de mine în zilele libere, N-am vrut să suferi, Sufăr de două ori mai mult, buna dumitale intenţie nu
 
m-a scutit de suferinţă, îţi cer iertare, Şi, te rog, nu-ţi pierde vremea cerîndu-mi să te iert, ştii bine că te iert întotdeauna, orice ai face, Dacă hotârîrea era inversă, dacă Centrul s-ar fî hotarît pînă la urmă să cumpere păpuşile, n-ai fi ştiut niciodată cît am riscat, Acum nu mai e un risc, e o realitate, Avem casa, putem veni cînd vrem, Da, avem casa, o casă cu vedere spre cimitir, Ce cimitir, Olăria, cuptorul, planşetele de uscat, grămada de lemne, ce era şi nu mai este, vrei un cimitir mai mare ca ăsta, întrebă Marta, gata să izbucnească în plîns. Tatăl îi puse mîna pe umăr, Nu plînge, recunosc că a fost o greşeală ca nu ţi-am povestit ce se întîmpla. Marta nu răspunse, îşi repeta că nu are dreptul să-şi critice tatăl, că şi ea are un secret pe care-1 ascunsese de soţul ei, şi pe care nu i-1 va spune niciodată, Cum vei reuşi acum, fără această speranţă, să trăieşti în apartamentul acela, se întreba. Găsit ieşise din cuşca, picături mari de apă curgeau pe el din dudul negru, dar nu-i păsa. Avea labele murdare, îi picura blana şi era sigur că nu va fi bine primit. Şi totuşi, despre el se vorbea la uşa bucătăriei. Văzîndu-1 apărînd şi oprindu-se să-i privească, Marta întrebase, Ce vom face cu cîineîe. Liniştit, de parcă ar fi fost un subiect discutat de mii de ori şi la care nu merita să revină, tatăl răspunse, O s-o întreb pe vecina Isaura dacă vrea să-1 ţină ea, Nu ştiu dacă am auzit bine, repetă, te rog, tată, chiar ai spus ca o vei întreba pe vecina Isaura Madruga dacă vrea să-1 ţină pe Găsit, Ai auzit foarte bine, aşa am spus, Pe Isaura Madruga, Dacă ţii neapărat, voi răspunde Pe Isaura Madruga, şi atunci tu vei întreba din nou Pe Isaura Madruga, şi o ţinem aşa tot restul

după-amiezii, A fost o surpriză enormă, Surpriza nu poate fi. chiar atît de mare, şi tu tot Ia ea te-ai gîndit, Surpriza nu e persoana, pentru mine, surpriza e că dumneata, tată, ai avut această idee, Nu e nimeni în sat, poate nici în lume, căruia i l-aş lăsa pe Găsit, mai bine l-aş omorî. Curios, dînd încet din coadă, animalul continua să se uite la ei de la distanţă. Cipriano Algor se aplecă şi chemă, Găsit, vino încoace. împroşcînd cu apă în toate direcţiile, cîinele mai întîi se scutură tot, ca şi cum de stăpîn se putea apropia doar arătînd decent şi prezentabil, apoi dădu fuga, ajungînd în clipa următoare, cu capul apăsat pe pieptul lui Cipriano Algor, cu atîta forţă încît părea că vrea să-1 străpungă. Atunci Marta îşi întrebă tatăl, Pentru ca toate să fie perfecte, pentru ca să nu te îmbrăţişeze numai Găsit, spune-mi dacă ai vorbit cu Marcal despre sondaj, Am vorbit, Nu mi-a spus nimic, Din acelaşi motiv pentru care nu ţi-am spus nici eu. Ajungînd dialogul în acest punct, poate că vă aşteptaţi de la Marta să spună, Zău, tată, nu-mi vine să cred, lui i-ai spus, şi pe mine m-ai lăsat să ignor faptele, aşa reacţionează de obicei oamenii, nimănui nu-i place să fie lăsat deoparte, desconsiderîndu-i-se dreptul la informaţie şi la cunoaştere, cu toate acestea, din cînd în cînd, mai dai peste cîte o excepţie în această fastidioasă lume a repetiţiilor, cum ar fi numit-o înţelepţii orfici, pitagoreici, stoici şi neoplatonici, dacă n-ar fi preferat, cu poetică inspiraţie, să-i dea numele mai frumos şi mai sonor de eternă reîntoarcere. Marta nu protestă, nu făcu o scenă, se mărgini să spună, Mă supăram pe dumneata dacă nu-i povesteai lui Marcal. Cipriano Algor se dezlipi de cîine, îl trimise înapoi
 
în cuşcă, şi spuse, Din cînd în cînd, fac ce trebuie. Kămaseră uitîndu-se la ploaia care nu se mai oprea,   ascultînd   monologul  dudului  negru,   şi atunci Marta întrebă,  Ce putem face pentru păpuşile din cuptor, iar tatăl răspunse, Nimic. Sec, tăios, cuvîntul nu lăsa Ioc pentru îndoieli, Cipriano Algor n-a spus, în locul lui, una din frazele curente care, vrînd să se asume ca definitiv negative, nu ţin seama de faptul că poartă două negaţii, ceea ce, după competenta opinie a lingviştilor, le-ar transforma într-o categorică afirmaţie, ca şi cum o propoziţie ca, de exemplu, Nu putem face nimic, şi-ar bate capul să se nege singură ca să semnifice că, de fapt, încă se mai poate face ceva.
Marcal telefona după masa de seară, Iţi vorbesc de acasă, spuse, astăzi am părăsit dormitorul personalului de siguranţă şi, Ia noapte, voi dormi în patul nostru, Mai bine aşa, eşti mulţumit, desigur, Da, şi am veşti, Şi noi, spuse Marta, Cu care începem, cu ale mele sau ale voastre, întrebă el, Poate cel mai bine e să începem cu veştile proaste, şi să le lăsăm pe cele bune, dacă sînt, la sfîrşit, Ale mele nu sînt nici rele nici bune, sînt veşti pur şi simplu, Atunci voi începe cu cele de aici, azi după-amiază ne-au comunicat de la Centru că nu vor cumpăra statuetele, au făcut un sondaj şi concluzia a fost negativă. La celălalt capăt, se lăsa tăcerea. Marta aşteptă. Marcal spuse, Ştiam despre acest sondaj, Ştiu că ştiai, tata mi-a povestit, Mă temeam că ăsta va fî rezultatul, Teama s-a adeverit, Eşti supărată pe mine pentru că nu ţi-am spus ce se întîmplâ, Pe nici unul dintre voi, aşa stau lucrurile, va trebui să facem un efort ca să înţelegem şi să acceptăm, cel mai greu mi-a

fost să-mi pierd iluzia râ, şi dacă vom trăi in Centru, vom putea continua să lucrăm în olărie. Nu m-am gîndit niciodată la această posibilitate, Ideea n-a fost a mea, a apărut pe cînd vorbeam cu tata, Dar el nu putea fi sigur că păpuşile vor fi acceptate, A vrut să mă cruţe, ca şi tine, rezultatul minciunii a fost că m-am simţit fericită ca o pasăre zilele trecute, aşa că n-a fost zadarnic, în sfîrşit, să nu plîngem laptele vărsat care a făcut să curgâ atîtea lacrimi în lume, vorbeşte-mi de veştile pe care le ai pentru mine, Mi-au acordat trei zile pentru mutare, inclusiv ziua liberă, care, de data asta, va cădea într-o zi de luni, aşadar o să vin vineri pe seară, cu taxiul, n-are rost să vină tatăl tău după mine, pregătim totul de sîmbătă, şi duminică dimineaţă ridicăm pînzele, Am pus deoparte ce era de luat, spuse Marta cu o voce distrată. Se lăsă din nou tăcerea. Nu eşti mulţumită, întrebă Marcal, Ba da, sînt mulţumită, răspunse Marta. Apoi repetă, Ba da, sînt mulţumită. Afară, cîinele Găsit latră, se mişcase vreo umbră a nopţii.
 
Furgoneta era încărcată, ferestrele şi uşile olăriei şi ale casei fuseseră deja închise, mai trebuia, cum spusese Marcal cu cîteva zile mai devreme, să ridice pînzele. Amărît, cu o expresie încordată, părînd deodată mai bătrîn, Cipriano Algor chemă cîinele. In ciuda tonului lui de îngrijorare pe care un auz atent îl putea distinge, glasul stăpînului schimbă în bine dispoziţia lui Găsit. Rătăcise prin curte, perplex, neliniştit, alergînd de colo-colo, adulmecînd valizele şi pachetele care erau aduse din casă, scheuna cu putere ca să atragă atenţia, şi iată că presentimentele lui se adeveriseră, ceva singular, ieşit din comun, se pregătise în ultima vreme, şi acum sosise ora în care soarta sau destinul, sau hazardul, sau instabilitatea voinţelor şi obligaţiilor umane, îi vor decide existenţa. Se întinsese lingă cuşcă, cu capul pe labe, aşteptînd. Cînd stăpînul spusese, Găsit, vino, crezu că-1 chema ca să urce în furgoneta cum se întîmplase altădată, semn că, în sfîrşit, nu se schimbase nimic în viaţa lui, că ziua de azi va fi la fel ca cea de ieri, cum este visul constant al dinilor. Se miră că i s-a pus zgarda, nu era obişnuit cînd călătoreau, dar mirarea crescu, deveni confuzie, cînd stăpîna şi stăpînul mai tînăr veniră să-1 mîngîie pe creştet, în timp ce murmurau cuvinte de neînţeles printre care propriul nume Găsit răsuna în mod neliniştitor, deşi ce-i spuneau nu era chiar aşa de rău, O să venim să te vedem într-o zi. O atingere uşoară îl făcu să înţeleagă că

trebuia să-şi urmeze stăpînul, situaţia redevenise clară, furgoneta era pentru ceilalţi stăpîni, cu acesta va merge pe jos. Chiar şi aşa, zgarda continua să-1 surprindă, dar era vorba de un amănunt fără importanţă. Cînd vor ajunge pe cîmp, stăpînul îî va lăsa liber ca să alerge după orice animal viu care-i va apărea înainte, chiar dacă nu era decît un fleac de omidă. Dimineaţa e răcoroasă, cerul înnorat, dar nu ameninţă să plouă. Ajunşi pe şosea, în loc s-o ia la stingă, spre cîmpul deschis, cum se aştepta, stăpînul a luat-o la dreapta, vor merge aşadar în sat. De trei ori, pe drum, Găsit a trebuit să se oprească brusc. Cipriano Algor mergea aşa cum mergem cu toţii în situaţii asemănătoare, cînd ne apucăm să discutăm în tihnă cu fiinţa noastră intimă daca vrem sau nu vrem ceea ce în mod evident a devenit clar că vrem, începem o frază şi n-o terminăm, ne oprim deodată, alergăm ca şi cum ar trebui să ne salvăm tatăl de la spînzurătoare, ne oprim din nou, cel mai răbdător şi mai dedicat cîine va ajunge să se întrebe dacă nu i-ar conveni un stăpîn mai hotărît. Nu ştie totuşi cît de categorică este hotărârea lui. Cipriano Algor e deja la uşa Isaurei Madruga, întinde mîna să bată, ezită, o întinde din nou, în aceeaşi clipă uşa se deschide ca şi cum l-ar fi aşteptat, dar nu era adevărat, Isaura Madruga auzise soneria şi venise să vadă cine e. Bună ziua. doamnă Isaura, spuse olarul, Buna ziua, domnule Algor, Iartă-mă că te deranjez, dar am o problemă pe care doresc s-o discut cu dumneata, o mare favoare să-ţi cer, Intră, Am putea vorbi chiar aici, nu trebuie să intru, Asta-i bună, intră, nu te formaliza, Clinele poate intra şi el, întrebă Cipriano Algor, are labele murdare, Găsit e din familie, sîntem vechi
 
cunoştinţe. Uşa se închise, penumbra micii sufragerii se lăsă asupra lor, Isaura făcu un gest indicînd un scaun, se aşeză şi ea. Am impresia că ştii de ce am venit, spuse olarul în timp ce-i făcea semn cîinelui să se întindă la picioarele Iui, Probabil, Poate că fiica mea a stat de vorbă cu dumneata, Despre ce, Despre Găsit, Nu, n-am vorbit niciodată despre Găsit în acest sens, Ce sens, Cel de care ai vorbit, ca am avut o conversaţie despre el, am vorbit bineînţeles despre Găsit de mai multe ori, dar nu am avut o conversaţie propriu-zisă despre el. Cipriano Algor îşi plecă ochii, Am venit să te rog să-1 ţii pe Găsit în absenţa mea, Plecaţi, întrebă Isaura, Chiar acum, cum îţi închipui, nu putem lua cîinele, în Centru nu primesc animale, Sînt de acord, Ştiu c-o să ai grijă de el ca şi cum ar fi al dumitale, O să-1 îngrijesc mai bine decît dacă ar fi al meu, pentru că c al dumitale. Fără să se gîndească ce face, poate pentru a-şi potoli nervii, Cipriano Algor trăsese de zgarda cîinelui. Cred c-ar trebui să-mi cer scuze, spuse, De ce, Pentru că nu am fost întotdeauna bine-crescut faţă de dumneata, Memoria mea îşi aminteşte alte lucruri, după-amiaza cînd ne-am întîlnit în cimitir, ce-am vorbit despre toarta desprinsă a urciorului, venirea dumitale la mine acasă dinadins ca să-mi aduci un urcior nou, Da, dar după aceea m-am purtat incorect, grosolan, şi nu s-a întîmplat doar o dată sau de două ori, ci de mai multe ori, N-avea importanţă, Avea, Dovada că n-a avut e că eşti acum aici, Dar pe punctul de a nu mai fi, Da, pe punctul de a nu mai fi. Nori întunecaţi trebuie să fî astupat cerul, penumbra înăuntrul casei deveni mai densă, firesc ar fi sa se ridice Isaura de pe scaun şi să aprindă lumina. Cu toate astea, n-a

facut-o, nu din indiferenţă sau vreun motiv ascuns, ci pentru că nu-şi dăduse seama că de abia reuşea să distingă trăsăturile lui Cipriano Algor, aşezat chiar în faţa ei, l-ar fi putut atinge cu mîna dacă s-ar fi aplecat puţin înainte. Urciorul ţine în continuare apa bună, proaspătă, întrebă Cipriano Algor, Ca în prima zi, răspunse Isaura, şi în acest moment îşi dădu seama cît era de întuneric, Ar trebui să aprind lumina, îşi spuse, dar nu se ridică. Niciodată nu i se spusese că multor oameni din lume li s-a schimbat radical destinul din pricina gestului atît de simplu de a aprinde sau a stinge lumina, fie o candelă veche, fie o luminare, sau o lampă cu gaz, sau un bec modern, e adevărat că s-a gîndit c-ar trebui să se ridice, aşa cereau convenienţele, dar trupul se opunea, nu se mişca, refuza să îndeplinească ordinul minţii. Aceasta era penumbra care-i lipsise lui Cipriano Algor pentru a îndrăzni, în sfîrşit, să declare, Ţin la dumneata, Isaura, iar ea răspunse cu o voce care părea îndurerată, Şi mi-o spui în ziua cînd pleci, Ar fi fost inutil s-o fac înainte, ca şi acum, de altfel, Şi totuşi mi-ai spus-o, Era ultima ocazie, ia-o ca pe un rămas-bun, De ce, Nu am nimic să-ţi ofer, sînt o specie pe cale de dispariţie, nu am viitor, nu am nici măcar un prezent, Prezent ai, acest moment, această încăpere, fiica şi ginerele dumitale care te iau cu ei, acest cîine care ţi s-a întins la picioare, Dar nu această femeie, N-ai întrebat, Nici nu vreau să întreb, De ce, Repet, pentru că nu am nimic de oferit, Dacă ce-ai spus adineauri a fost simţit şi gîndit, ai iubirea, Iubirea nu e casă, nici haine, nici mîncare, Dar mîncarea, hainele şi casa, singure, nu sînt iubire, Să nu ne jucăm cu cuvintele, un bărbat
 
nu-i cere unei femei să se mărite cu el dacă nu are mijloace să-şi cîştige existenţa, E cazul dumitale, întrebă Isaura, Ştii bine că da, olăria s-a închis şi eu n-am învăţat să fac altceva, Dar vei trăi pe socoteala ginerelui dumitale, N-am altă soluţie, Ai putea trăi şi din ce-ar cîştiga nevasta, Cît timp ar dura iubirea în acest caz, întrebă Cipriano Algor, Nu am lucrat cît am fost căsătorită, am trăit din ce cîştiga soţul meu, Era normal, aşa e obiceiul, dar pune un bărbat în această situaţie şi povesteşte-mi după aceea ce s-a întîm-plat, Ar trebui dragostea să moară obligatoriu din acest motiv, întrebă Isaura, iubirea moare din motive aşa de simple, Nu sînt în situaţia de a putea răspunde, îmi lipseşte experienţa. Discret, Găsit se ridică, după părerea lui, vizita de curtoazie se prelungea deja prea mult, acum voia să se întoarcă în cuşcă, la dudul negru, la banca meditaţiilor. Cipriano Algor spuse, Trebuie să plec, mă aşteaptă, Aşa ne despărţim, întrebă Isaura, Vom veni din cînd în cînd să vedem ce face Găsit, să vedem dacă mai e în picioare casa, nu e un adio pentru totdeauna. Apucă din nou zgarda şi i-o dădu Isaurei, II las în mîinile dumitale, e numai un cîine, totuşi. Nu vom şti niciodată ce ontologice consideraţii se pregătea Cipriano Algor să dezvolte după conjuncţia pe care o lăsă suspendată în aer, pentru că mîna lui dreaptă care ţinea zgarda, se pierdu sau ajunse în mîinile Isaurei Madruga, femeia pe care n-a vrut s-o includă în prezentul lui şi care, cu toate acestea, îi spunea acum, Ţin la dumneata, Cipriano, ştii că ţin mult la dumneata. Zgarda alunecă pe jos, simţindu-se liber, Găsit se îndepărtă ca să adulmece o draperie, cînd curînd îşi întoarse capul văzu că vizita

luase o altă turnură, nu mai e simplă politeţe îmbrăţişarea, nici sărutările, nici respiraţia întretăiată, nici cuvintele care, deşi dintr-un motiv foarte diferit, şi ele încep, dar nu sînt duse pînă la capăt. Cipriano Algor şi Isaura se ridicaseră, ea plîngea de bucurie şi de durere, el bîiguia, Mă voi întoarce, mă voi întoarce, e într-adevăr păcat că poarta de la stradă nu se deschide larg pentru ca vecinii să poată să vadă şi să ducă vorba că văduva lui Estudioso şi bătrînul de la olărie se iubesc cu o iubire adevărată şi în sfîrşit mărturisită. Cu un glas care aproape îşi recăpătase tonul natural, Cipriano Algor repetă, Mă voi întoarce, mă voi întoarce, trebuie să existe o soluţie pentru noi, Singura soluţie este să rămii, spuse Isaura, Ştii bine că nu pot, Te vom aştepta aici, Găsit şi cu mine. Cîinele nu înţelegea din ce motiv femeia îl ţinea de zgardă, mergînd tustrei spre uşă, semn evident că el şi stăpînul lui vor pleca în sfîrşit, nu înţelegea din ce motiv zgarda încă nu trecuse în mîna celui care, de drept, i-o pusese. Panica îi urca în gît, dar, în acelaşi timp, membrele îi tremurau din pricina excitaţiei rezultînd din planul pe care instinctul deodată i-1 dicta, de a se elibera cu o smucitură violentă cînd uşa va fi deschisă, aşteptîndu-şi apoi, triumfător, stăpînul afară. Uşa s-a deschis numai după alte îmbrăţişări şi alte sărutări, alte cuvinte murmurate, totuşi femeia îl ţinea cu fermitate, în timp ce spunea, Rămîi, rămîi, aşa sînt vorbele, acelaşi verb care fusese incapabil să-1 reţină pe Cipriano Algor nu-1 lăsa acum pe Găsit să scape. Uşa se închise, separă animalul de stăpînul lui, dar, aşa sînt sentimentele, angoasa abandonului unuia nu putea, cel puţin în acest moment, să aştepte simpatie nici înţelegere

în sfîşiata fericire a celuilalt. Nu e departe ziua cînd vom afla cum a fost viaţa lui Găsit în noua lui casă, dacă i-a fost uşor sau greu sa se adapteze cu noua lui stăpînă, dacă bunul tratament şi afecţiunea fără limite pe care ea i le-a oferit au fost de ajuns ca să-1 facă sa uite tristeţea de a fi fost pe nedrept abandonat. Acum trebuie să-1 urmăm însă pe Cipriano Algor, doar să-1 urmăm, să mergem după eî, să-i însoţim paşii somnambuli, în ce priveşte posibilitatea de a se alătura într-o singură persoană sentimente atît de opuse precum, în cazul de faţă, cea mai profundă bucurie şi cea mai sfîşietoare durere, pentru ca apoi să descopere sau să creeze acel unic nume cu care va fi desemnat sentimentul particular decurgînd din această joncţiune, este o sarcină care a fost de multe ori întreprinsă şi abandonată în trecut, ca un orizont care se deplasează tot timpul, neajun-gînd nici măcar pe pragul inefabilităţilor care aşteaptă să nu mai fie. Expresia vocabulară umană nu ştie încă, şi probabil nu va şti niciodată, să cunoască, să recunoască şi să comunice tot ce e uman experimentabil şi sensibil. Sînt unii care afirmă că pricina acestei foarte serioase dificultăţi rezidă în faptul că fiinţele umane sînt făcute din argilă, care, aşa cum enciclopediile serviabil ne explică, este o rocă sedimentară detritică, formată din fragmente minerale minuscule, cît a două sute cincizeci şi şasea parte dintr-un milimetru. Pînă azi, oricît s-a străduit limbajul, n-a reuşit să găsească un nume pentru asta.
între timp, Cipriano Algor ajunsese la capătul străzii, se întorsese spre şoseaua care împărţea aşezarea în două şi, nici mergînd nici tîrîndu-se, nici alergînd nici zburînd, parcă visînd că vrea să

se elibereze de sine însuşi, izbindu-se însă tot timpul de propriul lui trup, ajunse pe înălţimea unde furgoneta îl aştepta cu ginerele şi fiica. Cerul, înainte, păruse liniştit, dar acum începuse să cadă o ploaie nehotărîtă, indolentă, care poate n-a venit ca să dureze, dar care exacerba melancolia acestor oameni la un pas de a se separa de locurile iubite, pînă şi Marcal simţea ca i se contractă stomacul de îngrijorare. Cipriano Algor urcă în furgoneta, se aşeză lîngă şofer, pe locul lăsat, gol, şi spuse, Să mergem. Nu va mai pronunţa alt cuvînt pînă cînd vor ajunge la Centru, pînă cînd au urcat în liftul care i-a dus cu valizele şi pachetele la etajul treizeci şi patru, pînă cînd au deschis uşa apartamentului, pînă cînd Marcal a exclamat, Am ajuns, doar atunci a deschis gura ca sa emită cîteva sunete organizate, totuşi nimic personal, se mărgini să repete, cu un mic adaos retoric, fraza ginerelui, E adevărat, am ajuns. La rîndul lor, Marta şi Marcal vorbiseră puţin în timpul drumului. Singurele cuvinte care merită înregistrate în această poveste, chiar dacă în treacăt, în mod pur accidental, pentru că aveau legătură cu oameni de care abia am auzit vorbindu-se, au fost cele schimbate trecînd prin faţa casei părinţilor lui Marcal, l-ai anunţai că plecăm azi, întrebă Marta, Da, alaltăieri, cînd am venit de la Centru, am stat puţin, mă aştepta taxiul, Nu vrei să te opreşti, întrebă ea din nou, Sînt obosit de discuţii, mi s-a acrit, Totuşi, Aminteşte-ţi cum s-au purtat cînd i-am vizitat amîndoi, cu siguranţă nu vrei să se repete scena, spuse Marcal, E păcat, orice ar fi sînt părinţii tăi, Ce expresie curioasă, Care, Orice ar fi, Aşa se spune, E adevărat, cuvinte care, la prima vedere, par nişte simple ornamente

dispensabile în toate sensurile, ajung să te sperie cînd te gîndeşti la ele şi înţelegi unde vor să ajungă, Orice ar fi, spuse Marta, e un mod voalat de a spune ce să-i faci, asta e situaţia, sau de a-ţi arăta resemnarea, care e cuvîntul tare, In sfîrşit, tot trebuie să trăim cu părinţii pe care-i avem, spuse Marcal, Fără să uităm că cineva va trăi cu părinţii care sîntem, conchise Marta. Atunci Marcal privi în dreapta lui şi spuse, zîmbind, Evident că această discuţie despre părinţi şi copii care nu se înţeleg n-are nimic de-a face cu dumneata, dar Cipriano Algor nu răspunse, se mulţumi să dea vag din cap. Aşezată în spatele soţului ei, Marta îşi vedea tatăi aproape din profil. Ce s-o fi întîmplat cu Isaura, se gîndi, nu cred că doar a intrat, 1-a lăsat pe Găsit şi s-a întors, după cît a stat, ceva trebuie să-şi fi spus unul celuilalt, ce n-aş da să ştiu la ce se gîndeşte, chipul lui pare senin, dar arată şi ca un om care nu-şi poate veni în fire, de parca ar fi scăpat de o primejdie şi se miră că e încă în viaţa. Ar afla mult mai mult dacă şi-ar putea privi tatăl în ochi, atunci poate i-ar spune, Cunosc aceste lacrimi care nu cad şi se consumă în ochi, cunosc această durere fericită, ştiu ce înseamnă a fi şi a nu fi. să ai şi să nu ai, să vrei şi să nu poţi. Ar fi însă prea devreme ca Cipriano Algor să-i răspundă. Ieşiseră din sat, lăsaseră în urmă cele trei case ruinate, acum treceau podul peste rîul cu ape negre şi rău mirositoare. în faţă, în mijlocul cimpului, unde se zărea un pilc de copaci, ascuns în tufişuri, se ascunde tezaurul arheologic al olăriei Iui Cipriano Agor. Oricine ar spune că au trecut zece mii de ani de cînd au fost descărcate aici ultimele rămăşiţe ale unei vechi civilizaţii.

Cînd, în dimineaţa următoare, Marcal coborî de la etajul treizeci şi patru ca să se prezinte la serviciu ca gardian, rezident din toate punctele de vedere, apartamentul era aranjat, curat, pus la punct, cu obiectele aduse din cealaltă casă la locurile lor şi aşteptînd ca şi locatarii să înceapă, fără împotrivire, să-şi ocupe locurile care în ansamblu le reveneau. Nu va fi uşor, omul nu e un lucru pe care-1 lepezi într-un loc şi-i laşi acolo, omul se mişcă, gîndeşte, întreabă, se îndoieşte, cercetează, vrea să ştie şi, dacă e adevărat că, silit de obişnuinţa conformismului, pare, mai devreme sau mai tîrziu, că s-a supus obiectelor, sa nu se creadă că supunerea este, în toate cazurile, definitivă. Prima problemă pe care noii locatari vor trebui s-o rezolve, cu excepţia lui Marcal Gacho care-şi va continua cunoscuta şi rutiniera activitate de a veghea siguranţa persoanelor şi bunurilor instituţional sau ocazional legate de Centru, prima problemă, spuneam, va fi să răspundă la întrebarea, Şi acum ce-o să fac. Marta trebuie să se îngrijească de casă, cînd va veni momentul va avea un copil de crescut, şi asta va fi mai mult decît suficient ca s-o ţină ocupată multe ore din zi şi cîteva ore din noapte. Cu toate acestea, fiind oamenii, cum s-a semnalat mai sus, ocupaţi nu numai să facă, ci şi să gîndească, nu va trebui să ne mire că ea se va întreba, în mijlocul unei activităţi care i-a luat un ceas şi îi va mai lua încă două, Şi acum ce-o să fac. In orice caz, Cipriano Algor e cel care se confruntă cu situaţia cea mai gravă, se uită la mîini, ştiind că nu folosesc la nimic, se uită la ceas şi ştie că ora care vine va fi la fel ca cea de acum, se gîndeşte la ziua de mîine şi ştie că va fi la fel de goală ca cea de azi.

Cipriano Algor nu e un adolescent, nu-şi poate petrece ziua întins într-un pat care de abia încape în camera minusculă, gîndindu-se la Isaura Madruga, repetînd cuvintele pe care şi le-au spus, retrăind, dacă se poate da un nume atît de ambiţios imaterialelor operaţii ale memoriei, îmbrăţişările şi săruturile pe care şi le-au dat. S-ar putea gîndi unii că cel mai bun leac pentru suferinţele lui Cipriano Algor ar fi să meargă imediat la garaj, să urce în furgonetă şi să-i facă o vizită Isaurei Madruga, care, mai mult ca sigur, trece prin identice frămîntări ale trupului şi spiritului, şi că, pentru un bărbat în situaţia lui, căruia viaţa nu-i mai rezervă triumfuri industriale şi artistice de primă sau secundă importanţă, faptul ca mai are încă o femeie pe care o iubeşte şi care i-a mărturisit aceeaşi afecţiune, este un mare noroc şi o minunată binecuvîntare. Ar însemna însă că nu-1 cunoaştem pe Cipriano Algor. Aşa cum înainte ne-a spus că un bărbat nu-i va cere unei femei să se căsătorească cu el dacă nu are mijloace nici măcar pentru a-şi asigura propria subzistenţă, acum ne-ar spune că nu va profita de ocazia favorabilă, purtîndu-se ca şi cum ar avea niscaiva drepturi decurgînd din faptul că e bărbat şi că şi-a fixat atenţia şi dorinţele asupra unei femei. Cu alte cuvinte, mai clare şi mai directe, ce nu vrea Cipriano Algor, chiar dacă i-ar alina toate suferinţele şi amărăciunile singurătăţii, este să joace rolul insului care periodic îşi vizitează ibovnica, întoreîndu-se de la ea fără amintiri mai sentimentale decît o seară sau o noapte de agitaţie a trupului şi simţurilor, lăsînd la plecare un sărut distrat pe un chip care şi-a pierdut machiajul şi, în cazul particular de care ne ocupăm, o mîngîiere pe capul unui cîine, Atunci,

pe curînd, Găsit. Totuşi, Cipriano Algor mai are doua soluţii de a scăpa din închisoarea în care brusc s-a transformat apartamentul, fără să vorbim de privitul cerului dincolo de geamul ferestrei, simplu paliativ vremelnic. Prima soluţie este oraşul, Cipriano Algor, care a trăit mereu în insignifiantul sat pe care abia am ajuns să-1 cunoaştem şi care din oraş nu ştie dccît ce ieşea în calea maşinii, va putea acum să-şi petreacă timpul plim-bîndu-se, rătăcind, scuturîndu-şi penele, expresie figurată şi caricaturală care trebuie să vină din vremuri trecute cînd nobilii şi domnii de la curte aveau pene la pălărie şi ieşeau să se aerisească cu ele fiuturînd în vînt. Arc la dispoziţie şi parcurile şi grădinile publice ale oraşului unde vîrstnicii obişnuiesc să se adune seara, oameni care au figura şi gesturile tipice pensionarilor şi şomerilor, care sînt două moduri diferite de a spune acelaşi lucru. Li s-ar putea alătura lor, devenindu-le prieten şi jucînd cărţi cu entuziasm pînă se lasă întunericul, cînd ochii lui miopi nu vor mai fi în stare să distingă dacă cupele mai sînt roşii sau au devenit negre. îşi va cere revanşa, dacă va pierde, va acorda revanşa, dacă va cîştiga, regulile în gradină sînt simple şi se învaţă repede. A doua soluţie, se înţelege de la sine, e chiar Centrul unde trăieşte. îl cunoaşte, evident, dinainte, dar mai puţin decît oraşul, pentru că niciodată n-a reuşit să reţină traseele în cele cîtevu daţi cînd a intrat aici, mereu împreună cu fiica lui, pentru cumpărături. Acum, cum s-ar spune, tot Centrul e al lui, i-a fost adus pe o tavă de sunet şi lumină, poate rătăci în interior cît îi doreşte inima, se poate bucura de muzica facilă şi de vocile îmbietoare. Dacă, atunci cînd au venit să vadă

apartamentul, ar fi luat un ascensor de pe partea opusă, ar fi putut aprecia, în timpul urcuşului domol, pe lingă noile galerii, magazine, scări rulante, puncte de întîlnire, cafenele şi restaurante, multe alte instalaţii cu nimic mai prejos ca interes şi varietate, precum un carusel cu cai, un carusel cu rachete spaţiale, un centru pentru copii, un centru pentru vîrsta a treia, un tunel al dragostei, un pod suspendat, un tren fantomă, un cabinet de astrologie, un local de pariuri, un teren de tir, un cîmp de golf, un spital de lux, altul mai puţin luxos, un bowling, un salon de biliard, o baterie, o hartă gigantică, o uşă secretă, alta cu un afiş care spune încercaţi senzaţii naturale, ploaie, vînt şi zăpadă la discreţie, un zid chinezesc, un taj-majal, o piramidă egipteana, un templu din karnak, un apeduct al apelor libere din lisabona care funcţionează douăzeci şi patru de ore din douăzeci şi patru, o mănăstire din mafra, turnul clericilor din porto, un fiord, un cer de vară cu nori albi plutind, un lac, un palmier autentic, un schelet de tiranozaur, altul care pare viu, un himalaia cu everestul lui, un fluviu amazon cu indieni, o plută de piatră, un cristos de pe corcovado, un cal din troia, un scaun electric, un pluton de execuţie, un înger suflînd în trompetă, un satelit de comunicaţii, o cometă, o galaxie, un pitic gigantic, un gigant mic, în sfîrşit, o listă atît de vastă de minuni, încît n-ar ajunge nici optzeci de ani de viaţă trîndavă ca să le viziteze cu folos, chiar dacă persoana respectivă s-ar fi născut în Centru, neieşind niciodată în exterior.
Fiind exclusă din pricina manifeste! ei insuficienţe contemplarea oraşului şi a acoperişurilor lui din spatele ferestrelor apartamentului, eliminate

parcurile şi grădinile pentru că Cipriano Algor încă n-a ajuns la o stare de suflet clasifîcabilă ca disperare surdă sau silă absolută, date la o parte, din puternicele motive deja expuse, tentantele dar problematicele vizite de răbufnire sentimentală şi fizica la Isaura Madruga, ce-i rămînea tatălui Martei, dacă nu voia să-şi petreacă tot restul vieţii căscînd şi dîndu-se, figurat vorbind, cu capul de pereţii carcerei sale interioare, era să se apuce să descopere şi să investigheze metodic insula minunată unde fusese adus după naufragiu. In fiecare dimineaţă, aşadar, după micul dejun, Cipriano Algor îi aruncă fiicei sale un La revedere grăbit şi, ca unul care merge la lucru, uneori urcînd pînă la ultimul etaj, alteori coborînd la parter, utilizînd ascensoarele, în funcţie de necesităţile de observaţie, cînd viteza maximă, cînd viteza minimă, avansînd pe coridoare şi pasaje, traversînd saloane, ocolind enorme şi complexe ansambluri de vitrine, tejghele, ghişee cu tot ce există de mîncat şi de băut, de îmbrăcat şi de încălţat, pentru păr şi pentru piele, pentru unghii şi depilat, sus şi jos, pentru a atîrna la gît, pentru a atîrna de urechi, pentru a pune pe degete, pentru a clincăni la încheieturi, pentru a face şi a desface, pentru a coase şi a găti, pentru a picta şi a şterge, pentru a mări şi a micşora, pentru a îngroşa şi a subţia, pentru a lungi şi a scurta, a umple şi a goli, şi spunînd asta n-am spus nimic, de vreme ce n-ar fi suficienţi uptzeci de ani de viaţă trîndavă pentru a citi şi analiza cele cincizeci şi cinci de mii de volume de o mie cinci sute de pagini de format in-quarto fiecare, care constituie catalogul comercial al Centrului. Evident, Cipriano Algor nu este interesat de articolele expuse, de

altfel, cumpărăturile nu sînt de responsabilitatea şi competenţa lui, de asta se ocupă cel care cîştigă bani, adică, ginerele, iar apoi fiica lui, eare-i administrează şi le alege destinaţia. El merge cu mîinile în buzunare, oprindu-se ici şi colo, întrebînd drumul pe cîte un gardian, totuşi, chiar cînd dă peste el, nu-1 întreabă niciodată pe Marcal, ca să nu transpară legăturile de familie, şi, mai ales profită de cel mai preţios şi mai rîvnit avantaj al celor care locuiesc în Centru, bucurîndu-se, la preţuri reduse, de multiplele atracţii care se află la dispoziţia clienţilor. Am făcut deja două relatări sobre şi condensate, una despre ce s-a văzut din ascensorul de pe o latură, a doua despre ce s-ar fi putut vedea din ascensorul opus, totuşi, dintr-un scrupul de obiectivitate şi de rigoare informativă, vom aminti că, într-un caz ca şi în celălalt, n-am fost niciodată dincolo de etajul treizeci şi patru. Deasupra acestuia, cum vă veţi aminti, mai e un univers de încă paisprezece etaje. Fiind vorba de un om cu un spirit rezonabil de curios, aproape ca n-ar trebui să spunem că primii paşi ai investigaţiei lui Cipriano Algor se îndreptară spre misterioasa uşă secretă, care totuşi a rămas misterioasă, odată ce, în ciuda insistenţei cu care a sunat şi a bătut în uşă, nimeni nu s-a ivit dinăuntru să-1 întrebe ce doreşte. In schimb, a trebuit să dea explicaţii prompte şi complete unui gardian care, atras de zgomot sau, mai probabil, condus de imaginile circuitului intern de camere video, a venit să-1 întrebe cine e şi ce face acolo. Cipriano Algor a explicat că locuia la etajul treizeci şi patru şi că, în timp ce se plimba, atenţia i-a fost atrasă de inscripţia de pe uşă, Simplă curiozitate, domnule, o simplă curiozitate a unui om
 
care nu mai arc nimic de făcut. Gardianul îi ceru cartea oficială de identitate, care îl acredita ca rezident, îi compară figura cu poza, examina cu lupa amprentele digitale imprimate pe documente şi, în final, îi luă o amprentă a aceluiaşi deget, pe care Cipriano Algor, după ce fusese instruit, 1-a apăsat pe ceea ce probabil era un lector al computerului portabil pe care gardianul îl extrăsese dintr-o gentuţă prinsă la briu, în timp ce-i spunea, Nu vă îngrijoraţi, sînt simple formalităţi, în orice caz vă dau un sfat, nu mai veniţi aici, v-ar putea crea probleme, curiozitatea se scuză prima dată, de altfel nici nu merită, nu e nimic secret dincolo de uşa asta, pe vremuri era, dar acum nu, Dacă e aşa cum spuneţi, de ce nu scot inscripţia, întrebă Cipriano Algor, E o momeală ca să aflăm care sînt persoanele curioase care locuiesc în Centru. Gardianul aşteptă să se îndepărteze Cipriano Algor la vreo zece metri, apoi îl urmări pînă cînd întîlni un coleg, căruia, pentru a nu fi recunoscut, îi pasă misiunea, Ce-a făcut, întrebă gardianul Marcal Gacho, ascunzîndu-şi neliniştea, Bătea la uşa secretă, Nu e grav, se întîmplă de cîteva ori pe zi, spuse Marcal, uşurat, Da, dar oamenii trebuie să înveţe să nu fie curioşi, să treacă mai departe, să nu-şi bage nasul unde nu le fierbe oala, e o problemă de timp şi de pricepere, Sau de forţă, spuse Marcal, Forţa, cu excepţia unor cazuri extreme, nu mai e necesară, sigur că l-aş fi putut reţine pentru interogatoriu, dar am preferat să-i dau sfaturi, am mers pe psihologie, Trebuie să mă duc după el, spuse Marcal, să nu-mi scape, Dacă observi ceva suspect, informcază-mă, ca să anexăm raportului, vom semna amîndoi. Celălalt gardian plecă, iar Marcal, după ce urmări de departe
 
plimbarea socrului pe încă două etaje superioare, renunţă. Se întreba ce-ar fi mai potrivit să facă, să vorbească cu el şi să-i recomande mai multă grijă în deambulările lui prin Centru, sau să se prefacă a nu fi aflat despre micul incident, sperind să nu se întîmple altele mai grave. Aceasta a fost în cele din urmă decizia, dar cum, la cină, Cipriano Algor i-a povestit, rîzînd, ce se întîmplase, fu nevoit să-şi asume rolul de mentor şi să-1 roage să se poarte în aşa fel încît să nu atragă atenţia nimănui, fie el gardian sau nu, Este singura conduită corectă pentru cei care locuiesc aici. Atunci Cipriano Algor scoase o hîrtie din buzunar, Am copiat aceste fraze de pe nişte afişe expuse, zise, sper că n-am atras atenţia nici unui spion sau observator, Şi eu sper, spuse Marcal, prost dispus, E suspect să copiezi fraze care sînt expuse pentru a fi citite de clienţi, întrebă Cipriano Algor, E normal să le citeşti, nu să le copiezi, şi tot ce nu e normal e cel puţin suspect de anormalitate. Marta, care pînă atunci nu participase la discuţie, îi ceru tatălui, Citeşte ce-ai scris. Cipriano Algor netezi hîrtia pe masă şi începu sa citească, Fiţi îndrăzneţi,  visaţi. îşi privi fiica şi ginerele, şi cum ei nu păreau dispuşi să comenteze, continuă, Trăiţi cutezanţa de a visa, asta e o variantă a primeia, şi acum vin altele, unu, deveniţi operaţionali, doi, fără a ieşi din casă mările sudului vă stau la dispoziţie, trei, aceasta nu e ultima dumneavoastră şansă, dar e cea mai bună, patru, ne gîndim tot timpul la voi, e rîndul vostru sa vă gîndiţi la noi, cinci, aduceţi-vă şi prietenii dacă vor sa cumpere, şase, cu noi nu veţi dori să fiţi altceva, şapte, sînteţi clientul nostru cel mai bun, dar nu spuneţi vecinului, Ăsta a fost afară, pe

faţadă, spuse Marcal, Acum e înăuntru, Je-o fi plăcut clienţilor, răspunse sacrul. Şi ce-ai mai găsit în aventuroasa dumitale explorare, întrebă Marta, O să adormi dacă mă apuc să le înşir pe toate, Atunci, fă-mă să adorm, Ce m-a distrat cel mai mult, începu Cipriano Algor, au fost senzaţiile naturale, Ce înseamnă asta, încearcă să-ţi închipui, Voi încerca, Intri într-o sală de primire, îţi plăteşti biletul, mie mi-au luat doar zece la sută, mi-au făcut o reducere de patruzeci şi cinci la sută pentru că sînt rezident şi altă reducere egală pentru că am peste şaizeci de ani, Pare grozav să ai peste şaizeci de ani, spuse Marta, Exact, cu cît eşti mai bătrîn, cu atît eşti mai în cîştig, cînd vei muri, vei fi bogat, Şi ce s-a întîmplat după aceea, întrebă Marcal, nerăbdător, N-ai intrat niciodată acolo, se miră socrul, Ştiam că există, dar n-am intrat, n-am avut timp, Atunci n-ai idee ce-ai pierdut, Dacă nu povesteşti, mă duc la culcare, ameninţă Marta, Bine, după ce plăteşti şi-ţi dau un impermeabil, o pălărie, nişte cizme de plastic şi o umbrelă, toate colorate, poţi să te îmbraci şi în negru, dar trebuie să plăteşti în plus, intri într-un vestiar unde o voce dintr-un megafon îţi porunceşte să-ţi pui cizmele, impermeabilul şi pălăria, şi imediat intri într-un soi de coridor unde oamenii se aliniază în şiruri de cîte patru, dar cu destul spaţiu între ei ca să se mişte în voie, eram cam treizeci, cîţiva pentru prima oară, ca mine, alţii care, din cîte mi-am dat seama, veneau acolo din cînd în cînd, şi cel puţin cinci dintre ei trebuie să fi fost veterani, pe unul chiar l-am auzit spunînd E ca un drog, îl guşti şi devii dependent, Şi apoi, întrebă Marta, Apoi a început să plouă, mai întîi cîteva picături, apoi mai tare, toţi ne-am deschis
 
umbrelele, şi atunci vocea din megafon ne-a ordonat să avansăm, şi nu se poate descrie, trebuie să vezi cu ochii tăi, ploaia a început să cadă torenţial, deodată devine furtună, vine o rafală, alta, cîte o umbrelă se întoarce pe dos, cîte o pălărie zboară de pe cap, femeile ţipă ca să nu rîdă, bărbaţii rid ca să nu ţipe, şi vîntul se înteţeşte, e ca un taifun, oamenii alunecă, cad, se ridică, cad din nou, ploaia devine potop, ne-au trebuit peste zece minute ca să parcurgem, cred, douăzeci şi cinci sau treizeci de metri, Şi apoi, întrebă Marta, căscînd, Apoi ne-am întors şi a început să ningă, la început cîţiva fulgi rari ca nişte ghemotoace de bumbac, apoi tot mai mari şi mai deşi, cădeau în faţa noastră ca o perdea prin care de abia ne mai vedeam colegii, unii îşi ţineau în continuare umbrelele deschise, ceea ce ne stînjenea şi mai mult mişcările, în sfirşit, am ajuns în vestiar şi acolo era un soare strălucitor, Un soare în vestiar, rosti întrebător Marcal, în momentul acela nu mai era vestiar, ci un fel de cîmpie, Şi astea au fost senzaţiile naturale, întrebă Marta, Da, Asta se vede toata ziua afară, Exact aşa am spus şi eu cînd am dat înapoi materialul, dar ar fi fost mai bine să tac din gură, De ce, Unul dintre veterani s-a uitat la mine cu dispreţ şi mi-a zis Mi-e milă de dumneata, n-o să înţelegi niciodată. Ajutată de soţ, Marta începu să strîngă masa. Mîine sau poimîine o să mâ duc la plajă, anunţă Cipriano Algor, Şi eu am fost o dată acolo, spuse Marcal, Şi cum e, In genul tropical, foarte cald şi apa e plăcută, Şi nisipul, Nu e nisip, podeaua e de plastic, dar de departe pare autentic, Dar nu sînt valuri, bineînţeles, Te înşeli, în interior e un mecanism care produce o ondulaţie exact la fel ca marea, Nu mai spune, Zău, Ce lucruri sînt în stare să născocească oamenii, Da: spuse Marcal, e destul de trist. Cipriano Algor se ridică, se învîrti puţin prin casă, îi ceru fiicei lui o carte şi cînd intră în cameră spuse, Am fost la parter, podeaua nu mai vibrează, şi nu se aude zgomotul excavatoarelor, iar Marcal răspunse, Trebuie să fî terminat lucrul.
 
Marta îi propusese soţului ei ca, în prima lui zi liberă de cînd se mutaseră în Centru, să meargă să aducă din casa olăriei cîteva lucruri de care, spunea ea, avea marc nevoie, Intr-o mutare normală, iei tot ce ai, dar nu ăsta a fost cazul nostru, de altfel, sînt convinsă ca va trebui să mai mergem acolo şi, în fond, e chiar plăcut, putem să dormim în patul nostru şi sâ ne întoarcem a doua zi de dimineaţă, cum făceai tu înainte. Marcal răspunse că nu i se părea bine să creeze o situaţie în care, pînă la urma, nu vor mai şti unde locuiesc cu adevărat, Tatăl tău pare că vrea să ne dea impresia că se amuză descoperind secretele Centrului, dar eu îl cunosc, dincolo de expresia pe care o afişează, mintea lui lucrează în continuare, Nu mi-a spus nici o vorbă despre ce s-a întîmplat acasă la Isaura, s-a închis complet, şi n-a fost niciodată obiceiul lui, într-un fel sau altul, chiar enervat, chiar prost dispus, mereu ajungea să-mi spună ce gîndeşte, cred că, dacă am merge acum acasă, poate i-ar fi de ajutor, sigur ar dori să vadă ce mai face Găsit, ar sta din nou de vorbă cu ea, Foarte bine, dacă aşa crezi, mergem, dar gîndeşte-te la ce-ţi spun, ori trăim aici, ori trăim la olărie, a trăi în ambele locuri ca şi cum ar fi unul singur, ar fi ca şi cum n-am trăi nicăieri, Poate că pentru noi aşa va trebui să fie, Aşa, cum, Să nu trăim nicăieri, Toată lumea are nevoie de o casă, noi nu facem excepţie, Casa pe care o aveam ne-a fost luată, Continuă să fie a noastră, Dar nu ca înainte,

Acum casa noastră e aici. Marta se uită în jur şi spuse, Nu cred că va fi vreodată. Marţial strînsc din umeri, se gîndi că aceşti Al guri sînt oameni greu de înţeles, dar că şi aşa, nu i-ar schimba cu alţii pentru nimic în lume. îi spunem tatălui tău, întrebă, Doar în ultima clipă, ca să nu înceapă să se consume şi să se învenineze.
Cipriano Algor nu află însă că fiica lui şi ginerele aveau planuri pentru el. Ziua liberă a lui Marpal a fost anulată, şi aşa s-a întîmplat şi cu colegii săi de tură. în secret absolut, gardienii rezidenţi şi numai ei, fiind consideraţi mai demni de încredere, au fost anunţaţi că lucrările pentru construirea noilor depozite frigorifice au scos la iveală la etajul zero-cinci un lucru care va avea nevoie de o atentă şi o îndelungată investigaţie, Deocamdată, accesul în acest loc este condiţionat, le spuse comandantul gardienilor, peste cîteva zile o echipă mixtă de specialişti va începe să lucreze acolo, vor fi geologi, arheologi, sociologi, antropologi, medici legişti, specialişti în publicitate, mi s-a spus chiar că din grup fac parte şi doi filozofi, nu mă întrebaţi de ce. Făcu o pauză, îşi plimbă privirea peste feţele celor douăzeci de bărbaţi aliniaţi în faţa lui, şi continuă, N-aveţi voie să vorbiţi absolut cu nimeni despre ce v-am comunicat şi despre ce veţi afla pe viitor, şi cînd spun nimeni asta înseamnă soţie, copii, părinţi, vă cer un secret total şi absolut, aţi înţeles, Da, domnule, au răspuns în cor bărbaţii, Foarte bine, intrarea în peşteră, am uitat sa vă spun că e vorba de o peşteră, va fi păzită zi şi noapte, fără întrerupere, în ture de patru ore, pe tablă puteţi vedea în ce ordine se va face supravegherea, e ora cinci după-amiază, începem la şase. Unul dintre bărbaţi ridică mîna,
 
voia să ştie, dacă era posibil, cînd a fost descoperita peştera si cine o păzise de atunci, Responsabilitatea pentru siguranţă, spuse, ne va reveni numai de Ia ora şase, aşa că nu vom putea fi făcuţi vinovaţi de vreo incorectitudine întîmplată înainte, Intrarea în peşteră a fost dscoperită azi-dimineaţă cînd se transporta manual pamîntul, lucrul a fost imediat întrerupt şi a fost informată administraţia, din acel moment trei ingineri au stat tot timpul la faţa locului, E ceva în interiorul peşterii, vru să afle alt gardian, Da, răspunse comandantul, veţi avea ocazia să vedeţi despre ce e vorba cu propriii voştri ochi, E periculos, trebuie să ne înarmăm, întrebă acelaşi gardian, Din cîte ştiu, nu există nici un pericol, totuşi, din precauţie, nu trebuie să atingeţi nimic, nici să va apropiaţi prea mult, nu ne dăm seama de consecinţele care ar putea rezulta din vreun contact, Pentru noi sau pentru ce se află acolo, se hotărî Marpal să întrebe, Pentru noi şi pentru ei, Sînt mai mulţi în peşteră, Da, spuse comandantul şi chipul lui îşi schimbă expresia. Apoi, părind că face un efort, continuă, Şi acum, dacă nu aveţi alte întrebări, luaţi notă de următoarele, în primul rînd, în ce priveşte întrebarea dacă să mergeţi înarmaţi sau nu, consider suficient să vă luaţi bastonul, nu pentru ca aş crede că va fi nevoie să-1 folosiţi, ci ca să vă simţiţi mai siguri pe voi, bastonul este ca o piesă fundamentală de îmbrăcăminte, fără ea, gardianul în uniformă se simte gol, în al doilea rînd, cine nu e de gardă va trebui să se îmbrace civil şi să circule pe toate etajele cu scopul de a auzi conversaţiile care au sau par să aibă legătură cu peştera, în cazul că aşa ceva se întîmplă, deşi probabilităţile sînt practic inexistente, serviciul central va trebui

informat imediat, vom lua măsurile necesare. Comandantul făcu o pauză şi conchise, E tot ce trebuie să ştiţi şi, o dată în plus, atenţie la cuvîntul de ordine, secret absolut, e în joc cariera voastră. Gardienii se apropiam de tabla pe care erau stabilite turele de supraveghere, Marcal văzu că numele lui era al nouălea, deci va fi de planton între ora două noaptea şi şase dimineaţa, peste două zile. Undeva, sub pămi'nt, la treizeci sau patruzeci de metri adîncime, nu se va observa diferenţa între zi şi noapte, va fi, cu siguranţă, numai beznă, întreruptă de luminile reflectoarelor şi lămpilor electrice. In timp ce ascensorul îl ducea la etajul treizeci şi patru, se gîndea ce i-ar putea spune Martei fără să încalce prea mult angajamentul pe care şi-1 luase, interdicţia i se părea absurdă, omul are, mai mult decît dreptul, obligaţia de a se încrede în propria familie, dar asta e teorie, oricît s-ar gîndi, n-are altă soluţie decît să respecte mandatul, ordinul e ordin. Socrul nu era acasă, trebuia să fi plecat într-una din expediţiile lui de copil curios, în căutarea înţelesului lucrurilor, şi înzestrat cu suficientă şiretenie pentru a-1 găsi oricît de bine ar fi fost ascuns. Ii spuse Martei că îşi schimbase temporar atribuţiile, acum trebuia să meargă îmbrăcat civil, nu va fi aşa mereu, doar cîteva zile. Marta întrebă de ce şi el răspunse că nu avea permisiunea să spună, era confidenţial, Mi-am dat cuvîntul de onoare, se justifică, dar nu era adevărat, comandantul nu le ceruse un astfel de angajament, sînt formule din alte timpuri, ţinînd de alte obiceiuri, pe care, din cînd în cînd, le rostim fără să gîndim, aşa cum se întîmplă cu memoria, care mereu are mai mult de dat decît puţinul pe care i-1 cerem. Marta nu răspunse,
 
deschise dulapul şi scoase unul dintre cele două costume ale soţului, Presupun că ăsta e bun, spuse, E perfect, spuse Marcal, mulţumit că erau de acord asupra acestui punct important. Se gîndi că cel mai bine ar fi sâ-i spună şi restul, să rezolve chestiunea o dată pentru totdeauna, dacă ar fi în locul colegului care în curind va merge la gardă ar trebui sa-i comunice Martei chiar în acest moment, Sînt de serviciu de la şase la zece, nu mă întreba nimic, e secret, fraza e bună, doar trebuie schimbate orele şi zilele, Sînt de serviciu poimîine, de la două noaptea la şase dimineaţa, nu mă întreba nimic, e secret. Marta îl privi intrigată, La ora aia Centrul e închis, Bine, nu e chiar în Centru, Atunci e afară, E în interior, dar nu e în Centru, Nu înţeleg, Aş prefera să nu-mi pui întrebări, Nu spun decît că nu înţeleg că un lucru poate fi, în acelaşi timp, şi înăuntrul şi în afara unui loc, Este vorba de excavaţiile destinate magaziilor frigorifice, dar nu voi spune nimic altceva, Au găsit petrol, o mină de diamante sau piatra care marchează buricul lumii, întrebă Marta, Nu ştiu ce-au găsit, Şi cînd o să afli, Cînd voi fi de gardă, Sau cînd îţi vei întreba colegii care au fost acolo înainte, Ni s-a interzis să vorbim între noi despre acest subiect, spuse Marcal, întoreîndu-şi privirea pentru că aceste cuvinte nu-şi meritau numele de adevărate, fiind o versiune interesată a ordinelor şi recomandărilor comandantului, liber adaptate la dificultăţile retorice ale ocaziei, Mare mister, după cît se pare, spuse Marta, Se pare că da, încuviinţă Marcal, în timp ce încerca cu o grijă exagerată să-şi potrivească manşetele cămăşii ca să apară cu lungimea corectă pe sub mînecile

hainei. îmbrăcat civil, arăta mai vîrstnic decît era în realitate. Vii la masă, întrebă Marta, Nu am primit ordin contrar, dar, dacă nu voi putea veni, telefonez. Ieşi înainte să apuce nevasta să*i pună şi alte întrebări, uşurat că reuşise să scape de curiozitatea ei insistenta, dar şi amărît că discuţia nu fusese, din partea lui, un recomandabil model de loialitate, Am fost loial, da, domnule, protestă în sinea lui, am anunţat-o imediat că e vorba de un secret. în ciuda vehemenţei şi îndreptăţirii protestului lui, Marcal nu reuşi să se convingă. Cînd, după mai bine de o oră, Cipriano Algor, care de abia îşi revenise din spaimele trenului fantomă, se întoarse acasă, Marta îl întrebă, Ţi-ai văzut ginerele, Nu, nu l-am văzut, Probabil, chiar dacă l-ai fi văzut, nu l-ai fi recunoscut, De ce, A venit să se schimbe, acum face de gardă îmbrăcat civil, E ceva nou, Sînt ordinele pe care le-a primit, Supravegherea în civil nu e supraveghere, e spionaj, afirmă tatăl. Marta îi povesti ce ştia, adică aproape nimic, dar a fost suficient pentru ca Cipriano Algor să simtă cum i se risipeşte interesul faţă de fluviul amazon cu indienii lui unde intenţionase să se ducă a doua zi, E straniu, de Ia început am avut presentimentul că se pregăteşte ceva, Ce vrei să spui, cum adică de la început, întrebă Marta, Podeaua pe care am simţit-o cum tremură, cum vibrează, zgomotul excavatoarelor, îţi aduci aminte, cînd am venit să vedem apartamentul, Bine am mai duce-o dacă am avea presentimente ori de cîte ori auzim un excavator, ca acel zgomot de maşină de cusut pe care ni se părea că-1 auzim din peretele bucătăriei şi despre care mama spunea că este semnul condamnării unei croitorese, biata de ea, pentru păcatul de a
 
fi lucrat duminica, Dar de astă dată se pare că am nimerit-o, Aşa se pare, spuse Marta, repetînd cuvintele soţului ei, O să vedem ce va avea de povestit cînd se va întoarce, spuse Cipriano Algor. N-au aflat mai multe. Marcal se mărgini la ceea ce spusese înainte, le repetă de mai multe ori şi, în final, se hotărî să pună capăt discuţiei, Dacă insistaţi, voi fi primul să recunosc că ordinul e aiurea, dar l-am primit, şi nu mai e nimic de spus despre acest subiect, Cel puţin spune-ne de ce ai început pe neaşteptate să patrulezi în civil, ceru socrul, Nu facem patrule, veghem la siguranţa Centrului, nimic mai mult, Foarte bine, aşa o fi, Nu am nimic de adăugat, nu mă mai întreba, te rog, îi tăie vorba Marcal, iritat. Se uită spre nevastă ca şi cum ar fi întrebat-o din ce motiv tăcea, de ce nu-I apăra, iar ea spuse, Marcal are dreptate, tată, nu insista, iar apoi, sărutîndu-şi bărbatul pe frunte, Iartă-ne, noi, Algorii, sîntem cam neciopliţi. După cină, se uitară la un program de televiziune transmis de canalul intern al Centrului, exclusiv pentru rezidenţi, apoi se retraseră în camere. După ce stinseră luminile, Marta îi ceru din nou scuze, Marcal o sărută, dar nu continuă pentru că-şi dădu seama la timp că, dacă va continua aşa, ii va spune pînă la urmă totul. Aşezat pe pat, cu lumina aprinsă, Cipriano Algor se gîndise şi iar se gîndise, ajungînd la concluzia că trebuia să descopere ce se petrecea în adîn-curiie Centrului, dacă acolo era o uşă secretă, cel puţin acum nu-i vor putea spune că dincolo de ea nu se află nimic. N-avea rost s-o ia de la capăt cu Marcal, era şi o nedreptate faţă de bietul băiat, dacă avea ordine să nu vorbească şi le îndeplinea, ar fi trebuit felicitat şi nu supus la diferitele şi

impudicele metode de şantaj sentimental la care familiile sînt atît de pricepute, eu sînt socrul tău, tu eşti ginerele meu, povesteşte-mi totul, Marta avea dreptate, îşi spuse, noi, Algorii, sîntem cam neciopliţi. Mîine va lăsa în pace fluviul amazon cu indienii lui cu tot şi va parcurge Centrul de la un capăt la altul, trăgînd cu urechea la ce spune lumea, în esenţă, secretul este mai mult sau mai puţin ca cifrul unui seif, chiar dacă nu-1 cunoaştem, ştim că se compune din şase numere, că este posibil chiar ca unul sau unele să se repete, şi că oricît de numeroase ar fi secvenţele posibile, nu sînt infinite. Ca toate lucrurile din viaţă e o chestiune de timp şi de răbdare, o vorbă aici, una dincolo, un subînţeles, un schimb de priviri, o tăcere subită, mici crăpături discrete care se deschid în zid, arta criptografului constă în a şti să le apropie, să elimine ce le separă, va veni mereu un moment cînd ne vom întreba dacă visul, ambiţia secretă a secretelor n-o fi, în fond, posibilitatea, chiar vagă, chiar depărtată, de a nu mai fi secrete. Cipriano Algor se dezbrăcă, stinse lumina, se gîndi că va avea o noapte de insomnie, dar după cinci minute căzu într-un somn atît de adînc, de opac, încît nici măcar Isaura Madruga n-ar fi putut trece de ultima uşă care se închidea în el.
Cînd Cipriano Algor ieşi din cameră, mai tîrziu ca de obicei, ginerele plecase deja la muncă. încă pe jumătate somnoros, îşi salută fiica, se aşeză să-şi ia micul dejun, dar atunci sună telefonul. Marta răspunse şi reveni imediat, E pentru dumneata. Inima Iui Cipriano Algor tresări cu putere, Pentru minet cine ar putea să vrea să vorbească cu mine, întrebă, sigur că fiica lui îi va
 
răspunde, E Isaura, dar ea spuse, E de la departamentul de achiziţii, un subşef. Ezitînd între decepţia că apelul nu venea de la cine i-ar fi plăcut şi uşurarea că nu va trebui să-i explice fiicei lui motivul unei asemenea intimităţi cu vecina, deşi nu trebuie să uităm că ar putea fi vorba pur şi simplu de ceva îegat de Găsit, tristeţea absenţei, de exemplu, Cipriano Algor se duse la telefon, spuse cine e şi curînd auzi la celălalt capăt al firului vocea subşefului cel simpatic, A fost o surpriză pentru mine să aflu că v-aţi mutat în Centru, după cum vedeţi, diavolul nu stă mereu la pîndă după uşă, e o zicală veche, dar mult mai adevărată decît ne închipuim, într-adevăr, aşa e, spuse Cipriano Algor, Motivul pentru care v-am sunat este să vă rog să veniţi azi dupa-amiază ca să vă plătim statuetele, Ce statuete, Cele trei sute pe care ni le-aţi dat pentru sondaj, Dar aceste păpuşi nu au fost vîndute, deci nu e nimic de plătit, Dragul meu domn, spuse subşeful cu o neaşteptată severitate în glas, permiteţi-ne să fim noi judecătorii acestei chestiuni, oricum aflaţi că şi atunci cînd o plată înseamnă o pierdere de mai mult de sută la sută, cum s-a întîmplat în acest caz, Centrul îşi plăteşte întotdeauna datoriile, este o problemă de etică, acum că locuiţi la noi veţi putea înţelege mai bine, Foarte bine, doar că nu pricep cum se poate ca o daună să urce la peste sută la sută, Pentru că lumea nu se gîndeşte la asemenea lucruri, economiile familiale se duc de rîpă, Păcat că n-am ştiut, Atenţie, în primul rînd vă vom plăti statuetele la valoarea exactă care a fost calculată, nici un ban în minus, Pînă aici am înţeles, în al doilea rînd, evident, trebuie să plătim şi sondajul, adică, materialele folosite,

persoanele care au analizat datele, timpul cît a durat, or, dacă vă veţi gîndi că aceste materiale, aceste persoane şi acest timp puteau fi folosite în activităţi rentabile, nu va trebui să fiţi dotat cu mare inteligenţă ca să ajungeţi la concluzia că a fost într-adevăr o pierdere mai mare de sută la sută, avînd în vedere cît nu s-a vîndut şi cît s-a cheltuit pentru a ajunge ia concluzia că nu va trebui să vindem, îmi parc rău că am pricinuit atîta bătaie de cap Centrului, Asta ne e meseria, uneori se pierde, alteori se cîştigă, oricum n-a fost grav, era vorba de o afacere minusculă, Şi eu aş putea, spuse Cipriano Algor, să-mi invoc propriile scrupule etice ca să refuz să fiu plătit pentru o lucrare pe care oamenii au refuzat s-o cumpere, dar banii îmi prind bine, Este un motiv bun, cel mai bun dintre toate, Voi veni după-amiaza, Nu e nevoie să mă căutaţi, mergeţi direct la casierie, e ultima operaţie pe care o facem cu fosta dumneavoastră întreprindere, vrem să rămîneţi cu cele mai bune amintiri, Mulţumesc foarte mult, Şi acum bucuraţi-vă de restul vieţii dumneavoastră, vă aflaţi în locul ideal pentru aşa ceva, Aşa mi se pare şi mie, domnule, Profitaţi de noroc, Asta şi fac. Cipriano Algor puse telefonul în furcă, Ne plătesc păpuşile, spuse, n-am pierdut chiar tot, Marta făcu un gest din cap care putea să însemne orice, acord, dezacord, indiferenţă, şi se retrase în bucătărie. Nu te simţi bine, întrebă tatăl, urmînd-o la uşă, Doar puţin obosită, poate de la sarcină, îmi pari apatică, cu mintea departe, ar trebui să te distrezi, să te plimbi pe aici, Ca dumneata, Da, ca mine, Te interesează mult ce vezi, întrebă Marta, gîndeşte-te de două ori înainte de a-mi răspunde, Mi-a ajuns să mă gîndesc o
 
dată, nu mă interesează deloc, doar mă prefac, Faţă de dumneata, evident, Eşti destul de mare ca să ştii că nu există alt mod, chiar dacă pare, nu faţă de ceilalţi ne prefacem, ci faţă de noi înşine. Mă bucur să aud asta din gura dumitale, De ce, pentru că îmi confirmă ce gîndeam despre povestea cu Isaura Madruga, Situaţia s-a modificat, Asta mă bucură şi mai mult, Dacă va veni momentul, voi spune, acum sînt ca Marcal, o gură ferecată.
Expediţia auditivă a lui Cipriano Algor nu a dus la nici un rezultat, apoi, în timpul prînzului, printr-un soi de acord tacit, nici unul dintre cei trei nu îndrăzni să atingă spinosul subiect al săpăturilor şi a ce s-o fî găsit acolo. Socrul şi ginerele au ieşit în acelaşi timp, Marcal ca să-şi reia activitatea de ascultare şi spionaj, la fel de infructuoasă, probabil, pe cît fusese pentru amîndoi dimineaţa, şi Cipriano Algor ca să întrebe, pentru prima dată, cum se ajungea din interiorul Centrului la departamentul de achiziţii. înţelese că insigna lui de rezident, şi ea cu poză şi amprente digitale, îi va aduce anumite facilităţi de circulaţie, cînd gardianul căruia îi pusese întrebarea îi indică drumul ca şi cum ar fî fost vorba de lucrul cel mai firesc din lume, Luaţi-o pe acest coridor, drept înainte, cînd veţi ajunge la capătul lui, va trebui doar să urmaţi indicaţiile, nu puteţi greşi, spuse. Se afla la parter, la un moment dat va trebui sa coboare în subterana unde, în vremuri mai fericite, judecată pe care cu siguranţă subşeful cel simpatic n-o va împărtăşi, se prezenta pentru a-şi descărca farfuriile şi cănile. O săgeată şi o scară rulantă i-au spus pe unde s-o ia. Cobor, se gîndi. Cobor, cobor, repetă şi, pe dată, Ce prostie, 
evident cobor, la asta servesc scările cînd nu servesc la urcare, pe o scară, cei care nu coboară, urcă, şi cei care nu urcă, coboară. Părea că ajunsese la o concluzie irefutabilă, din cele pentru care nu există nici o posibilitate de contestare logică, dar deodată, ca un fulger instantaneu şi fulgurant, un alt gînd îi trecu prin cap, Să cobor, să cobor pînă acolo. Da, să coboare acolo. Decizia pe care a luat-o Cipriano Algor a fost că la noapte va încerca să meargă în locul unde va face de gardă Marcal, între două şi şase dimineaţa, să nu uităm. Bunul simţ şi prudenţa, care, in aceste situaţii, au mereu un cuvînt de spus, l-au întrebat cum îşi imaginează că va reuşi să ajungă într-un loc atît de ascuns, iar el răspunse că hazardul are combinaţii şi asocieri nesfîrşite, dar nu infinite, şi că va merita întotdeauna mai mult să te urci într-un smochin ca să încerci să culegi smochina decît să te întinzi la umbra lui şi să aştepţi să-ţi cadă în gură. Cipriano Algor, care se prezentă la casieria departamentului de achiziţii după ce se rătăcise de două ori, în ciuda ajutorului săgeţilor şi inscripţiilor, n-a fost acelaşi pe care ne-am obişnuit să-1 cunoaştem. Dacă mîinile i-au tremurat atît, asta nu s-a întîmplat din pricina entuziasmului meschin pricinuit de faptul că primea pentru munca lui nişte bani pe care nu contase, ci pentru că ordinele şi orientările creierului, ocupat acum cu subiecte de o importanţă mai transcendentă, îi soseau acum dezordonate, confuze, contradictorii la respectivele terminale. Cînd se întoarse în zona comercială a Centrului părea mai liniştit, agitaţia devenise interioară. Scutit de a se mai ocupa de mîini, creierul născocea succesive şmecherii, şiretlicuri, capcane, stratageme, trame, subtilităţi,
 
ajungea chiar să admită posibilitatea de a recurge la telekinezie pentru ca, într-o secundă, să transporte de la etajul treizeci şi patru la misterioasele săpături acest trup nerăbdător pe care atît de greu îl stăpîneşte.
Deşi încă mai avea înainte lungi ore de aşteptare, Cipriano Algor se hotărî să meargă acasă. Vru să-i dea fiicei lui banii pe care-i primise, dar ea spuse, Ţine-i pentru dumneata, nu-mi fac trebuinţă, şi apoi întrebă, Vrei o cafea, Da, o o idee bună. Cafeaua a fost făcută, turnată într-o ceaşcă, băuta, totul arată ca deocamdată nu vor mai fi alte cuvinte între ei, parc, aşa cum Cipriano Algor s-a gîndit uneori, deşi aceste gînduri nu le-am înregistrat la timpul potrivit, că locul ăsta, casa unde trăiesc acum, are darul malign de a-i face pe oameni să tacă. Cu toate acestea, creierului lui Cipriano Algor, care a trebuit să dea la o parte,  din lipsa unui antrenament suficient, recursul la telekinezie, îi este indispensabilă o anumită informaţie fără de care planul incursiunii nocturne se va duce pur şi simplu pe apa sîmbetei. De aceea lansează întrebarea, în timp ce, ca şi cum ar fi distrat, învîrte cu lingura restul de cafea care a rămas pe fundul ceştii, Ştii la ce adîncime se află săpăturile, De ce vrei să ştii, Din simplă curiozitate, nimic mai mult. Marcal nu vorbi. Cipriano Algor îşi ascunse cît de bine putu contrarietatea şi spuse că va trage un pui de somn. îşi petrecu toată după-amiaza în cameră şi nu ieşi decît atunci cînd fiica îl chemă să mănînce, Marcal era deja la masă, Pînă la sfîrşitul cinei, aşa cum se întîmplase la prînz, nu se vorbi de săpături, doar cînd Marta îi aminti bărbatului, Ar trebui să dormi pînă la ora cînd vei coborî, o

să stai treaz toată noaptea, iar el răspunse, E prea devreme, nu mi-e somn, iar Cipriano Algor, profitînd de ocazia neaşteptată, îşi repetă întrebarea, La ce adîncime sînt săpăturile, De ce vrei să ştii, Ca să-mi fac o idee, din simplă curiozitate. Marcal ezită înainte să-i răspundă, dar consideră că informaţia nu putea face parte din grupul celor strict confidenţiale, Accesul se face pe la etajul zero-cinci, spuse în cele din urmă, Am crezut că excavatoarele au săpat mult mai adînc, în orice caz tot sînt cincisprezece sau douăzeci de metri sub pămînt, spuse Marcal, Ai dreptate, e destul de adînc. N-au mai atins subiectul. Marcal nu dăduse impresia ca ar fi fost contrariat din pricina conversaţiei rapide, dimpotrivă, s-ar spune că se simte uşurat că putuse, fără să intre în zone periculoase şi rezervate, să vorbească puţin despre o chestiune care îl preocupă, aşa cum se observă cu uşurinţă. Marcal nu e mai fricos decît restul oamenilor, dar nu-i e deloc pe plac perspectiva de a-şi petrece patru ore într-o groapă, într-o tăcere absolută, ştiind ce are în spate. N-am fost antrenaţi pentru o situaţie ca asta, îi spusese unul dintre colegi, să sperăm că specialiştii de care a vorbit comandantul se vor prezenta repede ca să fim scutiţi de garda asta, Ţi-a fost teamă, întrebă Marcal, Teamă, ceea ce se numeşte teamă, poate că nu, dar te previn că te vei simţi, în fiecare moment, ca şi cum cineva ţi-ar pune mîna pe umăr, Nu va fi cel mai rău lucru care s-ar putea întîmpla, Depinde de mîna, dacă vrei să-ţi vorbesc cu toată sinceritatea, sînt patru ore de luptat cu o dorinţă nebună de a fugi, de a scăpa, de a dispărea de aici, Un om prevenit face cît doi, aşa ştiu ce mă aşteaptă, Nu ştii, doar îţi imaginezi,
 
şi încă prost, corectă colegul. Acum e unu şi jumătate noaptea, Marcal îşi ia ramas-bun de la Marta cu un sărut, ea îl roagă, Să nu întîrzii după ce-ţi termini tura, O să vin repede, mîine îţi povestesc totul, promit. Marta îî conduse la uşă, se mai sărutară o dată, apoi se întoarse înăuntru, aranja mai întîi nişte lucruri şi merse Ia culcare. Nu-i era somn. îşi spunea că n-avea motive de îngrijorare, că şi alţi gardieni stătuseră de planton în locul acela şi nu se întîmplase nimic, de cîte ori s-au prefăcut pentru nimica toată că deţin nişte mistere teribile, ca şi cum ar fi fost adevăraţi balauri cu şapte capete, şi cînd s-au apropiat de ele s-a văzut că nu erau decît fum, vînt, iluzie, voinţă de a crede în incredibil. Minutele treceau, somnul era departe, Marta îşi spuse c-ar fi mai bine să aprindă lumina şi să se apuce să citească o carte, cînd i se păru că aude deschizîndu-se uşa de la camera tatălui. Cum el nu avea obiceiul să se trezească în timpul nopţii, îşi ciuli urechile, probabil voia să meargă la baie, dar paşii imediat începură să răsune, prudenţi, însă perceptibili, în săliţa de la intrare. Poate se duce la bucătărie să bea apă, îşi zise. Zgomotul inconfundabiî al zăvorului de la intrare o făcu să se scoale rapid. îşi puse în grabă halatul şi ieşi. Mîna tatălui era pe clanţa uşii. Unde pleci la ora asta, întrebă Marta, Pe afară, spuse Cipriano Algor, Ai dreptul să te duci unde vrei, eşti major şi vaccinat, dar nu poţi să pleci fără o vorbă, ca şi cum n-ar mai fi nimeni în casă, Nu mă face să pierd timpul, De ce, ţi-e teamă c-o să ajungi după şase, Dacă ştii unde vreau să mă duc, n-ai nevoie de alte explicaţii, Cel puţin gindeşte-te că-i poţi crea probleme ginerelui tău, Cum ai spus chiar tu, sînt major şi
vaccinat, Marcal nu poate fi făcut responsabil de actele mele, Poate că patronii lui vor li de altă părere, N-o să mă vadă nimeni şi, dacă apare cineva şi mă trimite înapoi, o să-i spun că sînt somnambul, Glumele dumitale sînt complet deplasate în acest moment, Atunci voi vorbi serios, Sper c-o vei face, Acolo jos se întîmpîă ceva şi eu am nevoie sa ştiu ce e, Orice ar fi nu va putea rămîne secret o viaţă întreagă, Marcal mi-a spus că ne va povesti totul, cînd se va întoarce din tură, Foarte bine, dar mie nu-mi ajunge o descriere, trebuie să văd cu propriii mei ochi, Dacă e aşa, du-te, du-te, şi nu mă mai chinui, spuse Marta, izbucnind în plîns. Tatăl se apropie de ea, o luă de umeri, o îmbrăţişa, Te rog, nu plînge, cel mai rău, ştii, e că nu mai sîntem aceiaşi de cînd ne-am mutat aici. Ii dădu o sărutare, apoi ieşi închizînd uşa încet. Marta îşi luă o pătură şi o carte, se aşeză pe o sofa mică din sufragerie, îşi acoperi genunchii. Nu ştia cît timp va dura aşteptarea. Planul lui Cipriano Algor nu putea fi mai simplu. Trebuia să coboare într-un lift de mărfuri pînă la etajul zero-cinci, iar de acolo se va lăsa în voia sorţii şi hazardului. Cu mult mai puţine arme s-au cîştigat bătălii, îşi spuse. Şi cu mult mai multe s-au pierdut, adăugă, vrînd să fie imparţial. Observase că lifturile de mărfuri, probabil fiind destinate exclusiv transportului de materiale, nu aveau camere video, cel puţin vizibile, şi dacă era vreuna, din cele mici şi ascunse, fără îndoială că atenţia supraveghetorilor din centrală se con-centra asupra punctelor de acces exterioare şi a etajelor comerciale şi de atracţie. Dacă se înşela, avea s-o afle în curînd. In primul rînd, presupunînd că etajele de locuit situate deasupra nivelului
 
solului formau un bloc cu cele zece etaje subterane, trebuia să folosească liftul cel mai apropiat de faţada anterioară pentru a nu pierde timp căutîn-du-şi drumul printre recipientele de toate tipurile şi dimensiunile care-şi imagina că erau păstrate sub pămînt, în particular la etajul zero-cinci care-1 interesa. Cu toate acestea n-a fost deosebit de surprins cînd dădu peste un spaţiu amplu, deschis, fără mărfuri, care evident era destinat să faciliteze accesul spre locul săpăturilor. O parte din peretele de rezistenţă, între doi stîlpi, fusese demolat, pe acolo se intra. Cipriano Algor se uită la ceas, era două şi patruzeci şi cinci de minute. Deşi redusă, iluminarea permanentă a etajului subteran nu lăsa să se vadă dacă vreo lumină în interiorul excavaţiei amortiza bezna care avea să-1 înghită. Ar fi trebuit să aducă o lanternă, îşi zise. Atunci îşi aduse aminte că citise într-o zi că, dacă vrei sa vezi imediat, intrînd într-un loc întunecat, cel mai bine era să închizi ochii înainte şi să-i deschizi după aceea. Da, se gîndi, asta trebuie să fac, închid ochii şi cad înăuntru, pînă în centrul pă-mîntului.  N-a  căzut însă.  Aproape la nivelul pămîntului, în stînga, era o luminozitate palidă care curînd se intensifică, după cîţiva paşi, într-un şir de lămpi electrice. Luminau o rampa care forma o platformă de unde cobora din nou. Atît de grea, atît de densă era tăcerea, încît Cipriano Algor îşi putea auzi bătăile inimii. Sa mergem, îşi zise, Marcal o să tragă spaima vieţii lui, începu să coboare rampa, ajunse pe platformă, coborî rampa următoare, altă platformă, aici se opri. In faţă, două reflectoare, aşezate la extremităţi ca să nu lumineze direct interiorul, dezvăluiau forma ovală a intrării unei peşteri. Pe o terasă la dreapta

se aflau două excavatoare mici. Marcal itătea pe un taburet, lîngă el era o masă unde se afla o lanternă. încă nu-şi văzuse socrul. Cipriano Algor ieşi din penumbra ultimei platforme şi rosti cu voce tare, Nu te speria, eu sînt. Marca! se ridică grăbit, vru să vorbească, dar vorbele i se încleştaseră în gît, nu era de mirare, doar nu ne aşteptam să spună cu tot calmul din lume, Bună, ce mai faci. Doar cînd socrul ajunse în faţa lui, Marcal, deşi cu greutate, reuşi să îngaime, Ce faci aici, ce idee prostească te-a făcut să vii, totuşi, invers decît ar cere logica, nu se simţea. supărare în glasul lui, ce se observa în schimb, dincolo de uşurarea firească a celui care vede că nu e, de fapt, atacat de o nălucă nefastă, era un soi de satisfacţie ruşinată, ceva ca un emoţionat sentiment de recunoştinţă care poate într-o zi va fi mărturisit. Ce faci aici, repetă, Am venit să văd, spuse Cipriano Algor, Şi nu te-ai gîndit la problemele pe care o sa le am dacă află cei de sus, nu te-ai gîndit că m-ar putea costa slujba, Vei spune că socrul tău e un idiot, un iresponsabil care ar trebui internat la casa de nebuni, băgat într-o cămaşă de forţă, Aş cîştiga mult cu asemenea explicaţii, fara îndoială. Cipriano Algor îşi întoarse ochii spre cavitate şi întrebă, Ai văzut ce e înăuntru, Am văzut, răspunse Marcal, Ce e, Judecă singur, ia lanterna, dacă vrei, Vii cu mine, Nu, şi eu am fost singur, E vreo cărare, vreun pasaj, Nu, trebuie să mergi mereu pe partea atingă şi să nu pierzi contactul cu peretele, în fund vei găsi ce-ai venit să cauţi. Cipriano Algor aprinse lumina şi intră. Am uitat să închid ochii, îşi zise. Lumina indirectă a lanternei îi permitea să vadă trei sau patru metri înainte, restul era negru ca
 
interiorul unui trup. Mergea pe o pantă nu foarte pronunţata, dar neregulată. Cu grija, pipăind peretele eu mîna stingă, Cipriano Algor începu să coboare. La un moment dat i se păru că, la dreapta, era o platformă şi un zid. îşi spuse că, la întoarcere, o să vadă despre ce era vorba, Probabil o lucrare ca să fixeze pămîntul, şi continuă sa coboare. Avea impresia că  mersese mult,  poate treizeci sau patruzeci de metri. Se uita în urmă, spre gura peşterii. Decupată de lumina reflectoarelor, părea într-adevăr departe, N-am mers aşa de mult, îşi spuse, dar încep să mă rătăcesc. îşi dădea seama că panica începuse, insidioasă, să-i zgilţîie nervii, atît de viteaz a crezut că este, superior lui Marcal, şi acum era pe punctul de a se întoarce cu spatele, luînd-o la fugă pe pantă în sus. Se rezemă de stîncă, respiră adînc, Şi dacă trebuie să mor aici, spuse, şi o porni din nou la drum. Deodată, ca şi cum s-ar fi rotit în unghi drept, peretele apăru în faţa lui. Ajunsese în fundul peşterii. Coborî lanterna pentru a se convinge de fermitatea solului, făcu doi paşi şi îi începuse pe al treilea cînd genunchiul drept se lovi de ceva tare care îl făcu să scoată im geamăt. Din pricina şocului, lumina oscilă, în faţa ochilor se ivi, într-o clipă, ceea ce părea o bancă de piatră, şi, imediat, în momentul următor, aliniate, nişte siluete nedefinite apărură şi dispărură. Un tremur violent zgudui membrele lui Cipriano Algor, curajul lui slăbi ca o frînghie din care se rupeau ultimele fire, dar înăuntrul său auzi un ţipăt care îl chema la ordine, Amin-teşte-ţi, chiar dacă mori. Lumina tremurătoare a lanternei mătură încet piatra albă, atinse uşor nişte pînze întunecate, urcă, şi se văzu corpul unui om aşezat. Lîngă el, acoperite tot cu pînze

întunecate, mai erau cinci trupuri, tot aşezate, drepte toate ca şi cum un cîrlig de fier le traversa craniul şi le ţinea înşurubate în piatră. Peretele neted din fundul peşterii se afla la zece palme de uruitele adîncite, unde globii oculari fuseseră reduşi la un grăunte de praf. Ce e asta, murmură Cipriano Algor, ce coşmar e ăsta, cine sînt oamenii ăştia. Se apropie mai mult, plimba încet lanterna peste capetele întunecate şi scofîlcite, ăsta e bărbat, asta e femeie, alt bărbat, altă femeie, încă un bărbat, şi altă femeie, trei bărbaţi şi trei femei, văzu resturi de legături care păreau că serviseră să le imobilizeze gîturile, apoi coborî lumina, alte legături la picioare. Atunci, încet, foarte încet, ca o lumină care nu se grăbea să apară, dar care venea să arate adevărul lucrurilor pînă în ascunzişurile lor cele mai dosmce şi întunecate, Cipriano Algor se văzu din nou intrînd în cuptorul olăriei, văzu banca de piatră pe care o uitaseră pietrarii şi se aşeză pe ea, şi din nou auzi glasul lui Marcal, totuşi cuvintele de acum sînt diferite, cheamă iar şi iar, neliniştite, de departe, Tată, mă auzi, răs-punde-mi. Vocea răsună înăuntrul peşterii, ecourile trec de la un perete la altul, se multiplică, dacă Marcal nu tace un minut nu vom putea auzi vocea lui Cipriano Algor spunînd, de departe, ca şi cum şi ea ar fi fost un ecou, Sînt bine, nu te îngrijora, vin acum. Teama dispăruse. Lumina lanternei mîngîie din nou nefericitele chipuri, mîinile numai piele şi os încrucişate pe picioare şi, mai mult, îi conduse mîna lui Cipriano Algor care atinse, cu un respect care ar fi religios, dacă n-ar fi pur şi simplu uman, fruntea uscată a primei femei. Nu mai era nimic de făcut aici, Cipriano Algor înţelesese. Ca drumul circular al unui calvar care mereu va
 
întîlni un calvar înainte, urcuşul a fost lent şi dureros. Marcal coborîse să-1 întîmpine, îi întinse mîna ca să-1 ajute, ieşind din întuneric în lumina erau îmbrăţişaţi şi nu ştiau de cînd. Secătuit de putere, Cipriano Algor se lăsă să cadă pe taburet, îşi înclină capul deasupra mesei şi, fără zgomot, abia se observa tremurul umerilor, începu să plîngă, Lasă, tată, şi eu am plîns, spuse Marcal. In curînd, revenindu-şi întrucîtva din emoţie, Cipriano Algor îşi privi în tăcere ginerele, ca şi cum, în clipa aceea, doar aşa îi putea arăta cît de mult îl respectă, apoi întrebă, Ştii ce e aia, Ştiu, am citit ceva pe vremuri, răspunse Marţial, Şi ştii că ce e acolo, fiind ce este, nu poate fi real, Ştiu, Şi totuşi am atins cu mîna aceasta fruntea unei femei, n-a fost o iluzie, n-a fost un vis, dacă acum m-aş întoarce acolo aş găsi aceiaşi trei bărbaţi şi aceleaşi trei femei, aceleaşi frînghii care îi leagă, aceeaşi bancă de piatră, acelaşi perete în faţă, Dacă nu sînt aceia, de vreme ce n-au existat, cine sînt, întrebă Marpal, Nu ştiu, dar după ce i-am văzut m-am gîndit ca poate ceea ce nu există în realitate este ceea ce numim inexistenţă. Cipriano Algor se ridică încet, picioarele încă îi tremurau, dar, în general, puterile trupului reveniseră. Spuse, Cînd coboram am avut impresia că văd la un moment dat ceva care ar putea fi un zid sau o platformă, dacă ai putea schimba orientarea unui reflector, nu trebui sâ termine fraza, Marcal începu să învîrtă o roată, acţiona o manetă, şi îndată lumina se întinse pe sol pînă la un zid care traversa peştera dintr-o parte într-alta, Iară să ajungă însă la pereţi. Nu era nici o platformă, ci doar un pasaj de-a lungul zidului. Mai lipseşte un lucru, murmură Cipriano Algor. Avansa cîţiva paşi şi deodată se opri, Aici e, spuse, Pe jos se vedea o pată mare, neagra, pămintul era ars în locul acela, ca şi cum multă vreme ar fi ars un foc. Nu mai are rost să ne întrebăm dacă au existat sau nu, spuse Cipriano Algor, dovezile sînt aici, fiecare va trage ce concluzii va crede de cuviinţă, eu le-am tras pe ale mele. Reflectorul se întoarse la locul lui, la fel şi întunericul, apoi Cipriano Algor întrebă, Vrei să stau cu tine, Nu, mulţumesc, întoarce-te acasă, Marta trebuie să fie supărată, gîndindu-se la ce e mai rău, Pe curînd, atunci, Pe curînd, tată, făcu o pauză şi, imediat, cu un zîmbet forţat, ca al unui adolescent care în aceeaşi clipa cînd se dăruieşte, se şi retrage, adăugă, Mulţumesc că ai venit.
Cipriano Algor se uită la ceas cînd ajunse la etajul zero-cinci. Era patru şi jumătate. Liftul îl duse la etajul treizeci şi patru. Nu-1 văzuse nimeni. Marta îi deschise uşa în tăcere, cu aceeaşi grijă o închise, Ce face Marcal, întrebă, E bine, n-ai de ce sa fii îngrijorată, ai un bărbat grozav, ascultă-mă pe mine, Ce e acolo jos, Lasă-mă mai întîi să mă aşez, mă simt de parcă aş fi bătut, eforturile astea nu mai sînt de vîrsta mea, Ce e acolo jos, repetă Marta după ce se aşezară, Sînt şase oameni morţi, trei bărbaţi şi trei femei, Nu mă surprinde, bănuiam că e vorba de rămăşiţe omeneşti, se întimplă adeseori în timpul săpăturilor, dar nu înţeleg de ce atîta mister, atîta secret, atîta supraveghere, oasele nu fug, şi nu cred că furtul lor ar merita efortul, Dacă ai fi coborît cu mine, ai fi înţeles, de altfel, mai ai timp să cobori, Nici nu mă gîndesc, Nu e uşor să nu te gîndeşti după ce-ai văzut ce-am văzut eu, Ce-ai văzut, cine sînt oamenii aceia, Oamenii aceia sîntem noi, zise Cipriano
 
Algor, eu, tu, Marcal, întreg Centrul, probabil lumea întreagă, Fii, to rog, mai clar, Fii atentă asculta. Povestea a durat o jumătate de oră. Marta a ascultat fără o vorbă. La sfîrşit, n-a spus decît, Ua, cred ca ai dreptate, noi sîntem. N-au mai vorbit pînă a sosit Marcal. Cînd a intrat, Marta 1-a îmbrăţişat cu putere, Ce-o să facem, întrebă dar Marca] n-a avut timp să răspundă. Cu glas hotant, Cipriano Algor spunea, Voi vă veţi hotărî viaţa, eu plec.

Lucrurile dumitale sînt aici, spuse Marta, nu erau multe, încăpeau fără probleme în valiza cea mai mică, parcă ar fi ştiut că venea doar pentru trei săptămîni, Vine un moment în viaţă cînd ar trebui să ne fie de ajuns că ne putem urni propriul trup, spuse Cipriano Algor, Fraza c frumoasă, da, domnule, dar mi-ar plăcea să-mi spui din ce vei trăi, Uită-te la crinii cîmpului, care nu torc şi nu ţes, Şi fraza asta e frumoasă, de aceea crinii nu sînt decît crini, Eşti o sceptică furibundă, o cinică respingătoare, Te rog, tată, vorbesc serios, Iar-ta-mă, înţeleg că a fost un şoc pentru dumneata, aşa cum a fost şi pentru mine, deşi n-am fost acolo, înţeleg că bărbaţii şi femeile acelea sînt mult mai mult decît nişte simpli oameni morţi, Nu continua, tocmai pentru că sînt mult mai mult decît nişte simpli oameni morţi nu vreau să mai trăiesc aici, Dar noi, dar eu, întrebă Marta, Voi vă veţi hotărî viaţa, eu am hotărît-o pe a mea, nu voi rămîne tot restul vieţii legat de o bancă de piatră privind un perete, Şi cum vei trăi, Am banii pe care mi i-au plătit pentru păpuşi, îmi ajung o lună sau două, apoi o să văd, Nu mă refeream la bani, într-un fel sau altul nu vei duce lipsă de alimente şi haine, ce vreau să spun e că va trebui să trăieşti singur, II am pe Găsit, şi voi o să mă vizitaţi din cînd în cînd, Tată, Ce c, Isaura, Ce are a face Isaura, Mi-ai spus ca situaţia dintre voi s-a schimbat, nu mi-ai explicat cum sau de ce, dar mi-ai spus-o, Şi o adevărat, In

acest caz, în acest caz, ce, Aţi putea trăi în.preună, vreau să spun. Cipriano Algor nu răspunse. îşi luă valiza, Am plecat, spuse. Fiica lui îl cuprinse în braţe, Venim în prima zi liberă a lui Marcal, pînă atunci da-ne veşti, cînd ajungi, telefonează-mi ca să-mi spui cum ai găsit casa, şi pe Găsit, să nu uiţi de Găsit. Din prag, Cipriano Algor mai spuse, îmbrăţişează-1 pe Marcal din partea mea, L-ai îmbrăţişat deja, ţi-ai luat rămas-bun de la el, Da, dar mai îmbrăţişează-1 o dată. Cînd ajunse la capătul coridorului, se întoarse, Fiica lui stătea în prag, îi făcea un gest de rămas-bun cu o mină în timp cc-şi astupa gura cu cealaltă ca să nu izbucnească în suspine. Pe curînd, spuse, dar ea nu-1 auzi. Liftul de mărfuri îl duse la garaj, acum trebuia să vadă unde lăsase furgoneta şi dacă ea mai pornea după trei săptămîni în care nu se mişcase, uneori bateria îi juca feste, Numai asta mi-ar mai lipsi, se gîndi, neliniştit. Dar teama lui nu se adeveri, furgoneta îşi făcu datoria. E adevărat că motorul n-a reuşit să pornească din prima încercare, nici din a doua, dar a treia oară demară cu un zgomot demn de alt motor. După cîteva minute, Cipriano Algor era pe bulevard, drumul nu era liber înaintea lui, dar ar fi putut fi mai rău, îl purta chiar curentul traficului, în ciuda încetinelii. Aglomeraţia n-avea de ce să-1 mire, automobilelor le place duminica şi stăpînului unei maşini îi este aproape imposibil să reziste la presiunea psihologică, automobilului îi c de ajuns că se află undeva, n-are nevoie să vorbească. In sfîrşit, oraşul a rămas în urmă, cartierele periferiei s-au dus, în curînd vor apărea barăcile, în trei săptămîni or fî ajuns la şosea, nu, mai au vreo treizeci de metri, şi imediat vine Centura Industrială,
 
aproape totul e oprit, doar cîteva fabrici care par a-şi fi făcut din activitatea continuă un soi de religie, şi acum trista Centură Verde, serele murdare, cenuşii, livide, de aceea trebuie să-şi fi pierdut culoarea căpşunile, nu mai e mult pînă vor fi albe şi pe dinafară aşa cum sînt pe dinăuntru, si fără nici un gust. Să întoarcem acum la stînga, acolo, departe, unde se văd nişte copaci, da, care sînt lipiţi ca într-un mănunchi, se află o importantă staţiune arheologică încă neexplorată, o ştiu din sursă sigură, nu primeşti în fiecare zi o asemenea informaţie chiar din gura fabricantului. Cipriano Algor se întreba cum de se lăsase închis timp de trei săptămîni fără să vadă soarele şi stelele, altfel decît sucindu-şi gîtul de la un al treizeci şi patrulea etaj cu ferestre care nu se puteau deschide, cînd avea aici acest rîu, sigur că urît mirositor şi cu ape puţine, acest pod, sigur că vechi şi prost întreţinut, şi aceste ruine ale unor case în care au locuit oameni, şi satul unde se născuse, crescuse şi lucrase, cu şoseaua la mijloc şi piaţa alături, cei care merg pe stradă, bărbatul şi femeia, sînt părinţii lui Marcal, încă nu i-am văzut în atîta timp de cînd durează povestea, la prima vedere nimeni n-ar crede că au firea nesuferită care li se atribuie şi pe care au dovedit-o de nenumărate ori, acesta este pericolul aparenţelor, cînd ne înşală e mereu spre mai rău. Cipriano Algor îşi scosese braţul pe geamul furgonetei şi le făcea semne ca şi cum îi erau prietenii cei mai buni, ar fi fost mai bine să n-o facă, acum vor crede probabil că şi-a bătut joc de ei, şi nu e adevărat, nu asta i-a fost intenţia, Cipriano Algor e pur şi simplu mulţumit, în trei minute o va vedea pe Isaura şi Găsit îi va sari în braţe, dacă

nu se va întîmpla exact pe dos, adică, Isaura îi va sări în braţe şi Găsit va ţopăi, aşteptînd să i se dea atenţie. Piaţa a rămas în urmă, deodată, fără veste, i s-a strîns inima lui Cipriano Algor, el ştie din viaţă, amîndoi ştiu, că nici o bucurie de azi nu va micşora amărăciunea de mîine, apa din acest izvor nu-ţi va putea potoli setea din deşertul acela, Nu am de lucru, nu am de lucru, murmură, acesta era răspunsul pe care ar fi trebuit să-1 dea, fără alte podoabe sau subterfugii, cînd Marta 1-a întrebat din ce va trăi, Nu am de lucru. Pe aceeaşi şosea, în acelaşi loc, ca în ziua cînd venise de la Centru cu vestea că nu-i vor mai cumpăra vasele, Cipriano Algor reduse viteza furgonetei. Nu voia să ajungă, voia să fi ajuns deja, dar iată colţul străzii pe care locuieşte Isaura Madruga, uite casa7 deodată furgoneta se opri, deodată sări din ea Cipriano Algor, deodată urcă treptele, deodată sună la uşă. Sună o dată, de două, de trei ori. Nimeni nu veni să deschidă uşa, nimeni nu se mişcă înăuntru, Isaura n-a venit, Găsit n-a lătrat, deşertul de mîine era astăzi. Ar trebui să fie amîndoi aici, azi e duminică, nu se lucrează, se gîndi. Nedumerit, se întoarse Ia furgoneta, îşi încrucişa braţele peste volan, normal ar fi să meargă să vorbească cu vecinii, dar nu i-a plăcut niciodată să-şi facă cunoscută viaţa, cînd întrebăm despre cineva spunem despre noi înşine mult mai mult decît s-ar putea imagina, noroc că oamenii întrebaţi, în majoritatea lor, nu au auzul pregătit ca să perceapă ce se ascunde în dosul cuvintelor aparent atît de inocente ca acestea, Aţi văzut-o din întîmplare pe Isaura Madruga. Două minute după aceea recunoştea că, gîndindu-se bine, avea un aer la fel.de suspect, stînd în faţa casei sau
întrebîndu-1 pe primul vecin, cu aere de falsă naturaleţe, dacă din întîmplare o văzuse plecînd pe Isaura. O să-i caut, îşi zise, poate că dau peste ei. Plimbarea prin sat a fost inutilă, Isaura şi Găsit păreau că dispăruseră de pe faţa pămîntului. Cipriano Algor se hotărî să se ducă acasă, se va întoarce pe seară, S-au dus undeva, se gîndi. Motorul furgonetei cîntă cîntecul întoarcerii acasă, şoferul vedea coroana înaltă a dudului, cînd, deodată, ca un fulger negru, Găsit veni de sus, latrînd, alergând pe pantă înnebunit, inima lui Cipriano Algor îi sări în piept gata să cedeze, şi n-a fost din pricina animalului, această iubire, oricît ar fi de mare, nu merge aşa de departe, ci pentru că se gîndi că Găsit nu putea fi singur, era o singură persoană pe lume care putea fi cu el. Deschise uşa furgonetei, dintr-un salt cîinele îi sări în braţe, pînă la urmă tot el a fost primul, şi îi lingea faţa şi nu-1 lăsa să vadă drumul, la capătul căruia apare, uimită, Isaura Madruga, să se suspende acum totul, vă rog, să nu vorbească nimeni, să nu se mişte nimeni, să nu se bage nimeni, aceasta este scena mişcătoare prin excelenţă, maşina care urcă pe alee, femeia care a făcut doi paşi şi deodată n-a mai putut merge, priviţi-o cum îşi ţine mîinile strînse la piept, Cipriano Algor a coborît din furgoneta ca şi cum ar intra într-un vis, Găsit vine după el şi i se încurcă printre picioare, dar nu se va întîmpla nimic rău, asta ar mai lipsi, să-I lăsăm sa cadă inestetic pe unul dintre personajele principale în punctul culminant al acţiunii, această îmbrăţişare şi acest sărut, aceste săruturi şi aceste îmbrăţişări, de cîte ori va trebui sa vă amintim că aceeaşi iubire care devorează implora să fie devorată,
aşa a fost întotdeauna, întotdeauna, dar uneori băgăm de seamă mai mult. între două săruturi, Cipriano Algor întrebă, Cum se face că eşti aici, dar Isaura nu răspunse imediat, mai erau săruturi de dat şi de primit, la fel de urgente ca şi primul dintre toate, în sfîrşit îşi recapătă suflul şi spuse, Găsit a fugit chiar în ziua cînd ai plecat, a făcut o gaura în gardul de la curte şi a venit aici, nu l-am putut sili să se întoarcă, era hotărît să te aştepte pînă nu ştiu cînd, n-am avut ce face, l-am lăsat aici, îi aduc mîncare şi apă, îi ţin puţin de urît, deşi nu cred că are nevoie. Cipriano Algor căuta în buzunare cheia casei, în timp ce se gîndea şi îşi imagina, Vom intra împreună, vom intra împreună, şi o avea în sfîrşit în mină cînd văzu că uşa era deschisă, aşa cum trebuie să fie uşile pentru cel care soseşte, venind de departe, n-a trebuit să întrebe de ce, Isaura îi spunea liniştită, Marta mi-a lăsat o cheie ca să vin din cînd în cînd să aerisesc casa, să şterg puţin praful, dar, din pricina lui Găsit, am început să vin în fiecare zi, dimineaţa, înainte să merg la magazin, şi după-amiaza, după ce-mi termin treaba. Părea că mai avea ceva de adăugat, dar buzele i se strînseră de parcă le-ar fi ferecat calea cuvintelor, Nu veţi ieşi de acolo, ordonau, dar ele se adunară, îşi uniră puterile, iar pudoarea nu reuşi decît s-o facă pe Isaura să-şi plece capul, transformîndu-i vocea într-un murmur, într-o noapte am dormit în patul tău, spuse. Să ne înţelegem, acest bărbat e olar, lucrător manual vasăzică, fără fineţuri de formaţie intelectuală şi artistică cu excepţia celor necesare exerciţiului profesiunii lui, cu o vîrstă mai mult decît matură, a crescut într-o vreme în care oamenii obişnuiau să-şi reprime expresia sentimentelor şi
dorinţele trupului la ei şi la toţi ceilalţi, şi dacă e adevărat că nu sînt mulţi cei care, în mediul Iui social şi cultural, ar fi putut să i-o ia înainte în materie de sensibilitate şi inteligenţă, auzind pe nepusă masă din gura unei femei cu care niciodată nu fusese intim, că a dormit, ea, în patul Iui, oricît do energic ar fi mers spre casa unde se petrecuse echivoca întîmplare, îşi va suspenda fără îndoială pasul, privind uluit îndrăzneaţă creatură, bărbaţii, s-o mărturisim o dată pentru totdeauna, nu vor reuşi niciodată să înţeleagă femeile, din fericire acesta a reuşit, fără să ştie prea bine cum, să descopere în mijlocul confuziei cuvintele exacte pe care le cerea momentul, N-o să mai dormi niciodată în altul. într-adevăr, fraza era aşa cum trebuia să fie, s-ar fi pierdut tot efectul dacă el ar fi spus, de exemplu, ca unul care îşi pune semnătura pe un contract de convenienţă, Bine, dacă tu ai dormit în patul meu, atunci şi eu o să dorm într-ai tău. Se îmbrăţişară din nou Isaura şi Cipriano Algor, după cele spuse de el, nu e greu de imaginat cu cît entuziasm, dar el tresari brusc, uitînd parcă de sentimentele pasionate, Am uitat să scot valiza din maşină, atît a spus. Fără să prevadă încă consecinţele prozaicului act, cu Găsit tropăind pe urmele lui, deschise uşa furgonetei şi luă valiza. Avu o primă intuiţie asupra a ce urma să se petreacă intrînd în bucătărie, a doua cînd intră în cameră, dar siguranţa absolută n-a avut-o decît atunci cînd Isaura, cu un glas care se străduia să nu tremure, îl întrebă, Ai venit ca să rămîi. Valiza era pe jos, aşteptînd s-o deschidă cineva, dar această operaţie, oricît de necesară, putea să rămînă pe mai tîrziu. Cipriano Algor închise uşa. Sînt momente din astea în
viaţă, ca să se deschidă cerul trebuie să s i închidă o uşă. Jumătate de oră mai tîrziu, deja în pace, ca o plajă de pe care se retrage mareea, Cipriano Algor povesti ce s-a întîmplat ia Centru, descoperirea peşterii, impunerea secretului, supravegherea, coborîreaîn excavaţie, bezna dinăuntru, spaima, morţii legaţi de banca de piatră, cenuşa focului. La început, cînd îl văzuse urcînd panta în furgonetă, Isaura se gîndise că Cipriano Algor se întorcea acasă pentru că nu mai putuse îndura separarea şi absenţa, şi această idee, cum ne putem închipui, i-a mîngîiat neliniştita ei inimă iubitoare, dar acum, cu capul odihnindu-se pe umărul lui, simţindu-i mîna pe mijloc, ambele raţiuni i s-au părut la fel de juste şi, pe lîngă asta, dacă ne vom da osteneala să observăm, există de obicei o faţă, a insuportabilului, în care amîndouă se ating şi devin comune, automat nu mai există o motivaţie serioasă pentru a afirma că cele două raţiuni sînt contradictorii între ele. Isaura Madruga nu este prea versată în poveşti de demult şi invenţii mitologice, dar au fost de ajuns două cuvinte simple ca să înţeleagă esenţialul chestiunii. Deşi le cunoaştem nu se pierde nimic dacă le mai scriem o dată, Sîntem noi.
Seara, aşa cum stabiliseră, Cipriano Algor îi telefona Martei ca sa-i spună că a ajuns cu bine, casa arăta de parcă de abia ieri plecaseră, Găsit mai-mai să înnebunească de fericire, iar Isaura îi îmbrăţişa. De unde vorbeşti, întrebă Marta, De acasă, evident, Şi Isaura, Isaura e aici, lîngă mine, vrei să vorbeşti cu ea, O să vorbesc, dar spune-mi mai întîi ce se petrece, La ce te referi, La asta, la faptul că Isaura e acolo, Te deranjează, Nu spune prostii şi nu te mai învîrti în jurul
cozii, răspunde-mi, Isaura rămîne cu mine, Şi dumneata, tată, cu cine rămîi, Rămînem unul cu celălalt, dacă asta voiai să auzi. De cealaltă parte se lăsă o tăcere. Apoi Marta spuse, Mi-ai făcut o mare bucurie, După tonul tău nu s-ar zice, Tonul n-are de-a face cu aceste cuvinte, ci cu celelalte, Care, Ziua de mîine, viitorul, Vom avea timp să ne gîndim la viitor, Nu te preface, nu-ţi închide ochii în faţa realităţii, ştii perfect că prezentul s-a terminat pentru noi, Voi sînteţi bine, noi o să ne descurcăm, Nici eu nu sînt bine, nici Marcal nu c bine, De ce, Dacă acolo nu e viitor, nici aici nu e, Explică-mi mai limpede, te rog» Am un copil care-mi creşte în burtă, dacă el va vrea vreodată, cînd va fi stăpîn pe acţiunile lui, să trăiască într-un loc ca acesta, o să facă după capul lui, dar, sa-1 nasc aici, nu, Ar fi trebuit să te gîndeşti la asta înainte, Nu e niciodată prea tîrziu ca să îndrepţi o greşeală, chiar cînd consecinţele nu se mai pot drege, şi încă mai pot apărea, Cum, Mai întîi va trebui să stăm îndelung de vorbă, Marcal şi cu mine, apoi vom vedea, Gîndeşte-te bine, nu te pripi, Greşeala, tată, poate fi consecinţa faptului că m-am gîndit bine, pe lîngă asta, din cîte ştiu, nu e nicăieri scris că graba duce neapărat la rezultate greşite, Sper să nu te înşeli niciodată, Nu sînt atît de ambiţioasă, n-aş vrea decît să nu mă înşel de astă dată, şi acum, dacă-mi dai voie, punct final în dialogul dintre tată şi fiică, cheam-o pe Isaura, am multe să-i spun. Cipriano Algor lăsă telefonul din mină şi ieşi în curte. Aici se află olăria unde se usucă un rest de lut solitar, aici e cuptorul unde trei sute de păpuşi se întreabă unele pe altele de ce naiba le-au făcut, aici e lemnul care va aştepta inutil să fie dus în foc. Şi
Marta care spune, Dacă acolo nu va fi viitor, nici aici nu e. Cipriano Algor a cunoscut azi fericirea, cerul senin al iubirii care, declarată, s-a consumat, şi acum iată au venit din nou norii de furtună, umbrele maligne ale îndoielii şi spaimei, suma plătită de Centru pentru statuete, chiar dacă strîng cureaua, nu le va ajunge mai mult de două luni, iar diferenţa între ce cîştigă vînzătoarea Isaura Madruga la magazin şi zero trebuie să fie practic un alt zero. Şi apoi, întrebă, privind dudul negru şi el răspunse, Apoi, bătrîne prieten, ca întotdeauna, viitorul.
După patru zile, Marta telefona din nou, Venim mîine după-amiază. Cipriano Algor făcu nişte socoteli rapide, Dar ziua liberă a lui Marcal nu trebuia să fie acum, Nu, Atunci, Păstrează-ţi întrebările pentru cînd ajungem, Vrei să vin după voi, N-are rost, luăm un taxi. Cipriano Algor îi spuse Isaurei că vizita i se părea ciudată, Doar dacă, adăugă, distribuirea zilelor libere n-o fi fost modificată din pricina vreunei confuzii birocratice pe care a provocat-o descoperirea peşterii, dar, în acest caz, ar fi fost firesc să-mi spună şi nu să-mi ceară să-mi ţin întrebările pentru cînd sosesc. O zi trece repede, spuse Isaura, mîine o să ştim. Fînă la urmă, ziua n-a trecut chiar aşa de repede cum credea Isaura. Douăzeci şi patru de ore de gînduri sînt multe, douăzeci şi patru se zice pentru că visul nu e totul, noaptea, probabil, sînt şi alte gînduri în capul nostru care trag o cortină şi continuă să gîndeaseă fără să ştie nimeni. Cipriano Algor nu uitase categoricele cuvinte ale Martei despre copilul nenăscut, Să-1 nasc aici, nu, o frază absolut explicită, fără ocolişuri, nu una dintre acele adunări de cuvinte mai mult sau mai puţin
organizate care, chiar şi cînd afirmă, par că se îndoiesc de ele însele. Concluzia, aşadar, după logică, nu putea fi decît una, Marta şi Marcal vor părăsi Centrul. Dacă o fac, e o prostie, spunea Cipriano Algor, din ce vor trăi după aceea, Aceeaşi întrebare ni s-ar putea pune şi nouă, spuse Isaura, şi totuşi nu vezi că mă frămînt. Crezi în divina providenţă care se îngrijeşte de nevoiaşi, Nu, ce cred eu e că sînt momente în viaţă cînd trebuie să ne lăsăm purtaţi de curentul a ceea ce se întîmplă, ca şi cum n-am avea forţe să ne împotrivim, dar deodată ne dăm seama că rîul ne e favorabil, nimeni altcineva n-a observat, doar noi, cine se uită ar crede că sîntem pe punctul de a naufragia, şi cînd colo n-am navigat niciodată mai bine, Să sperăm că momentul în care ne aflam este unu] din acestea. Nu vor întîrzia să afle. Marcal şi Marta coborîră din taxi, descărcară din portbagaj cîteva pachete, mai puţine decît duseseră înainte la Centru, Găsit îşi revărsă emoţia în două entuziaste alergături în jurul dudului negru şi, cînd maşina coborî aleea ca să se întoarcă în oraş, Marcal spuse, Nu mai sînt angajat al Centrului, mi-am dat demisia. Cipriano Algor şi Isaura n-au considerat ca ar trebui să se arate surprinşi, ceea ce pe deasupra ar suna şi fals, dar cel puţin n întrebare trebuiau să pună, una dintre acele întrebări inutile fără de care se pare că nu putem trăi, Eşti sigur că e cel mai bine pentru voi, iar Marcal a răspuns, Nu ştiu dacă e cel mai bine sau cel mai rău, am făcut ce trebuia făcut, şi n-am fost singurul, şi-au dat demisia şi alţi doi colegi de-ai mei, un extern şi un rezident, Şi Centrul, ei cum au reacţionat, Cine nu se ajustează nu foloseşte şi nu mă mai ajustam, ultimele două

fraze au fost spuse după cină, Şi cînd ai simţit că nu te mai ajustai, întrebă Cipriano Algor, Peştera a fost ultima picătură pentru rame, aşa cum a fost şi pentru dumneata, Şi pentru colegii tăi, Da, şi pentru ei. Isaura se ridicase şi începuse sa strîngă masa, dar Marta spuse, După aceea stringent amîndouă, acum trebuie să hotărîm ce vom face, Isaura, spuse Cipriano Algor, e de părere că ar trebui să ne lăsăm purtaţi de curentul a ceea ce se întîmplă, vine mereu un moment cînd ne dăm seama că rîul ne este favorabil, N-am spus mereu, corectă Isaura, am spus uneori, oricum nu daţi importanţă, e doar o fantezie care mi-a trecut prin cap, Mie mi se pare bună, aprobă Marta, cel puţin seamănă cu tot ce ni s-a întâmplat, Ce vom face atunci, întrebă tatăl, Marcal şi cu mine ne vom căuta norocul departe de aici, am hotărît, am terminat-o cu Centrul, olăria s-a terminat, de la o oră la alta am devenit ca nişte străini pentru lumea asta, Şi noi, întrebă Cipriano Algor, Nu trebuie să te aştepţi să vă spun eu ce aveţi de făcut, înţeleg bine dacă cred ca propui să ne separăm, înţelegi prost, ce spun eu e că motivele unora pot să nu fie motivele tuturora, Pot să am o părere, să sugerez o idee, întrebă Isaura, în realitate nu ştiu dacă am acest drept, sînt în familie de nici şase zile, şi totuşi mă simt ca şi cum aş fi venit la încercare, ca şi cum aş fi intrat pe uşa din dos, Eşti deja aici de cînd cu faimosul urcior, spuse Marta, cît despre restul cuvintelor pe care le-ai spus să-ţi răspundă tatăl meu, In afară de faptul că are o părere, o idee de sugerat, n-am mai auzit nimic, aşadar orice apreciere a mea în acest moment ar fi cu siguranţă în afara dezbaterii, spuse Cipriano Algor, Despre ce
 
idee vorbeai, întrebă Marta, Are legătură cu fantezia aceea despre curentul care ne poartă, spuse Isaura, Explică-te, E lucrul cel mai simplu din lume, Ştiu care e ideea, întrerupse Cipriano Algor, Care e, întrebă Isaura, Să mergem şi noi, Exact. Marta respiră adînc, Pentru idei folositoare, nu e nimeni ca o femeie, E bine sa nu ne pripim, spuse Cipriano Algor, Ce vrei să spui, întrebă Isaura, Ai o casă, o slujbă, Şi ce dacă, Laşi totul baltă, întorci spatele, Am mai lăsat totul baltă şi înainte, am mai întors şi înainte spatele, cînd am strîns urciorul la piept, îţi aduci aminte, într-adevăr trebuia să fii bărbat ca să nu înţelegi că te strîn-geam pe tine, ultimele cuvinte aproape că se pierdură într-o subită izbucnire de suspine şi lacrimi. Cipriano Algor întinse timid mîna, o atinse pe braţ, şi ea nu-şi putu stăpîni plînsul care se înteţi, sau poate avea nevoie de asta, uneori nu sînt suficiente lacrimile pe care le-am plîns, trebuie să le cerem vă rugăm să continuaţi.
Pregătirile le luară toată ziua care a urmat. Mai întii dintr-o casă, apoi din cealaltă, Marta şi Isaura aleseră ce li se părea necesar pentru o călătorie care nu are o destinaţie cunoscută şi care nu ştie nici cum nici unde se va termina. Furgoneta a fost încărcată de bărbaţi, ajutaţi de lătrăturile încurajatoare alo Iui Găsit, deloc neliniştit azi de ceea ce era, cu o limpezime totală, o nouă mutare, pentru că mintea lui de cîine nici măcar nu-şi punea problema că va fi din nou abandonat. Dimineaţa plecării aduse un cer cenuşiu, plouase în cursul nopţii, în curte erau, ici şi colo, băltoace de apă, iar dudul negru, pe vecie prins de pâmînt, încă mai picura. Mergem, întrebă Marcal, Mergem, răspunse Marta. Se urcară în
furgonetă, bărbaţii în faţă, femeile în spate, cu Găsit între ele, şi cînd Marca] se pregătea să pornească maşina, Cipriano Algor spuse brusc, Aşteaptă. Ieşi din furgonetă şi se îndreptă spre cuptor, Unde te duci, întrebă Marta, Ce are de gînd, murmură Isaura. Uşa cuptorului a fost dată la o parte, Cipriano Algor a intrat. Cînd a ieşit peste citeva clipe era doar în cămaşă, iar în haină transporta ceva greu, cîteva păpuşi, nu putea fi altceva, Vrei să le iei ca amintire, spuse Marcal, dar se înşela. Cipriano Algor se apropie de uşa casei şi începu să pună statuetele pe pămînt, în picioare, ferme pe pămîntul ud, şi cînd îe puse pe toate, se întoarse în cuptor, în momentul acela, ceilalţi călători coborîră din maşină, nici unul nu puse întrebări, unul după altul intrară şi ei în cuptor şi aduseră păpuşile afară, Isaura dădu fuga la furgonetă ca să aducă un coş, un sac, ceva, şi păpuşile ocupară treptat spaţiul din faţa casei, şi atunci Cipriano Algor intră în olărie şi retrase cu mare grijă de pe raft statuetele defectuoase pe care le adunase acolo, şi le alătură surorilor lor corecte şi sănătoase, ploaia le va transforma în noroi, iar apoi soarele le va usca, preschimbîndu-le în praf, dar acesta e destinul fiecăruia dintre noi, acum statuetele nu mai fac de gardă doar în faţa casei, apără şi intrarea în olărie, la sfîrşit vor fi peste trei sute de păpuşi privind drept înainte, măscărici, bufoni, eschimoşi, mandarini, infirmiere, asirieni cu barbă, pînă acum Găsit n-a răsturnat nici una, Găsit e un cîine conştient, sensibil, aproape uman, n-are nevoie să i se explice ce se întîmplă aici. Cipriano Algor închise uşa cuptorului, spuse, Acum putem pleca. Furgonetă făcu o manevră şi coborî panta.
 
Ajungînd în şosea o coti la stînga. Marta plîngca cu ochii uscaţi, Isaura o îmbrăţişa, în timp ce Găsit se încolăcise într-un colţ al scaunului, nestiind pe cine sa ajute. După cîţiva kilometri, Marcal spuse, Lo voi scrie părinţilor mei cînd ne oprim sa luăm prînzul. Şi imediat, adresîndui-se Isaurei şi socrului, Era un afiş, din acelea mari, pe faţada Centrului, smteţi în stare să ghiciţi ce spunea întrebă, Nu avem idee, răspunseră amîndoi, si atunci Marcal spuse, ca şi cum ar fi recitat ÎN CURÎND SE DESCHIDE PUBLICULUI PEŞTERA LUI PLATON, ATRACŢIE EXCLUSIVĂ, UNICĂ ÎN LUME, CUMPARAŢI-VĂ BILET DIN TIMP.