Terapie. Tratarea tulburărilor sau a maladiilor fizice, mintale sau sociale. Collins English Dictionary
„Ştii ceva, S0ren ? N-ai păţit nimic, atîta doar că ai obiceiul ăsta prostesc de-a sta gîrbovit. îndreaptă-te de şale, ridică-te şi-o să vezi că s-a zis cu boala ta."
Christian Lund, unchiul lui S0ren Kierkegaard
„Scrisul este o formă de terapie." Graham Greene

UNU
Bun, să-i dăm bătaie.
Luni dimineaţă, 15 feb., 1993. Ziua blîndă de februarie le-a scos din hibernare pe veveriţe. Folosesc copacii desfrunziţi din grădină ca pe un teren de joacă şi un loc al aventurilor. M-am uitat cum se hîrjoneau două dintre ele chiar în dreptul ferestrei biroului personal: urcînd într-o spirală grăbită pe trunchiul de copac, ferindu-se şi prefăcîndu-se că atacă printre ramuri, pe urmă gonind pe o cracă şi sărind în copacul de alături, după aceea coborînd ca în picaj, cu capul înainte şi cu ghearele înfipte adînc în scoarţa scrijelită, îngheţînd lajumătatea drumului, iar apoi aterizînd şi pierzîndu-se în iarbă, pe cînd una încerca să scape de cealaltă luînd viteză, înde-părtîndu-se rapid şi întorcîndu-se brusc, pînă au ajuns la trunchiul unui plop canadian pe care s-au suit amîndouă cît ai clipi din ochi, poposind pe crengile elastice şi subţiri, legănîndu-se uşor şi uitîndu-se mulţumite una la alta. o joacă în stare pură, fără discuţie. Se ţineau de pozne, controlîndu-şi agilitatea de amorul artei. Dacă există reîncarnare, zău că mi-ar plăcea să mă întrupez în veveriţă. Cred că au articulaţiile rotuliene din oţel călit.
Prima oară cînd am simţit durerea a fost cam acum un an. Mă pregăteam să plec din apartamentul din Londra şi mă grăbeam să prind trenul de 18.1o de la Euston, zorind de colo-colo prin cele patru camere, îndesîndu-mi scenarii şi şosete murdare în servietă, închizînd geamurile, stingînd luminile, reprogramînd centrala termică, golind la chiuvetă laptele rămas
11

prin cutii, spălînd closetul cu dezinfectant - pe scurt, parcurgînd operaţiunile prealabile plecării, pe care Sally le aşternuse pe hîrtie şi mi le fixase de frigider cu nişte piticuţi magnetici de culoare galbenă, cînd am simţit-o: o durere ascuţită, pătrunzătoare, de parcă mi s-ar fi împlîntat un ac înroşit în foc în partea dinăuntru a genunchiului drept, iar apoi mi s-ar fi scos, lăsînd în urmă o arsură care avea să dispară în scurt timp. Am scos un ţipăt strident şi surprins, după care m-am prăvălit pe pat (la momentul cu pricina eram în dormitor). „Dumnezeule! am spus cu voce tare, deşi eram singur. Ce mă-sa a fost asta ?"
Grijuliu, m-am ridicat în picioare. (Ar fi trebuit să spun „în mod grijuliu" ? Nu, m-am uitat adineauri în dicţionar, adjectivul şi adverbul au aceeaşi formă.) Grijuliu, m-am ridicat în picioare, mi-am sprijinit greutatea pe un genunchi şi am făcut cîţiva paşi în faţă (ciudat cuvînt, dacă stau să mă gîndesc, n-are nici o legătură cu ghimbirul1 ; întotdeauna mi-am zis că înseamnă felul cum guşti ghimbirul măcinat, foarte atent, cu un deget umezit şi încercîndu-l apoi pe vîrful limbii, dar nu, cică ar veni din franceza veche, de la genson, adică finuţ, sau gent, adică de viţă nobilă, dintre care nu mi se potriveşte nici unul). Am făcut cîţiva paşi în faţă fără să păţesc nimic, am dat din umeri şi am pus totul pe seama vreunui nerv care mi s-a răsucit aiurea, ca un cîrcel neaşteptat şi teribil de dureros pe care îl simţi uneori la gît, cînd te întorci să iei ceva de pe bancheta din spate a maşinii. Am ieşit din apartament, am prins trenul şi nu m-am mai gîndit la asta.
Cam după o săptămînă, pe cînd lucram la mine în birou, mi-am încrucişat picioarele sub masă şi am simţit-o din nou - aceeaşi durere neaşteptată în interiorul genunchiului drept, care m-a făcut să gîfii scurt, trăgînd aer în piept şi eliminîndu-l apoi cu tot cu o înjurătură: „Afd-sa-Ti cuuuur!" De atunci am
1. în original „ginger", care, ca substantiv, înseamnă ghimbir. 12
început să simt durerea din ce în ce mai des, chit că nu avea nimic previzibil. Mă apuca foarte rar cînd mă aşteptam, ca de pildă cînd jucam golf sau tenis, dar putea să apară imediat dupăjoc, în barul clubului, în vreme ce mă întorceam acasă cu maşina, cînd stăteam nemişcat în birou sau după ce mă întindeam pe pat. Mă făcea să urlu în toiul nopţii, aşa încît Sally credea că am coşmaruri. De fapt, coşmarurile sînt singurele lucruri pe care nu le am la capitolul ăsta. Am depresii, stări anxioase, atacuri de panică, transpiraţii nocturne şi insomnh, dar nu coşmaruri. Niciodată n-am visat mult. Ceea ce înseamnă, din cîte înţeleg, că pur şi simplu nu-mi amintesc visele, fiindcă de visat visăm tot timpul cît dormim, sau cel puţin aşa se spune. E ca şi cum aş avea un televizor la care nu se uită nimeni şi care îmi pîlpîie în cap cît e noaptea de lungă. Canalul viselor. Aş vrea să pot să trag toată povestea asta pe video. Poate că atunci mi-aş da cît de cît seama ce se întîmplă cu mine. Şi nu mă refer la genunchi, ci la cap. La minte. La suflet.
Mi s-a părut cam mult ca, pe lîngă atîtea cîte am pe cap, să mă pricopsesc şi cu o misterioasă durere de genunchi. Ce-i drept, ţi se pot întîmpla şi lucruri mai rele, din punct de vedere fizic. De pildă, cancerul, scleroza multiplă, tulburările neuromotorii, emfize-mul, Alzheimer şi SIDA. Plus lucrurile cu care te naşti, cum ar fi distrofia musculară, paralizia cere-brală, hemofilia şi epilepsia. Plus războiul, ciuma şi foametea. Chestia ciudată e că, nici dacă ştii toate astea, nu suporţi mai uşor durerea de genunchi.
Poate că aşa-nurqita „saturaţie de compasiune", ideea că media ne împinge sub ochi atîta suferinţă în fiecare zi, încît parcă ne-au amorţit simţurile, ne-am epuizat toate rezervele de milă, furie sau revoltă şi nu ne mai putem gîndi decît la durerea din genun-chiul nostru. N-am ajuns în etapa asta, nu încă, dar ştiu ce înseamnă. Primesc o mulţime de apeluri pentru
13

donaţii prin poştă. Cred că organizaţiile astea îşi trec unele altora numele şi adresele: cum ai donat ceva pentru una, cum încep să te potopească plicurile, de nu mai ai timp nici să le ridici. OXFAM, CAFOD, UNICEF, Salvaţi Copiii, Institutul Regal pentru Ajutorarea Orbilor, Crucea Roşie, Lupta împotriva Cancerului sau a Distrofiei Musculare, Fundaţia Adăpost ete. ete., toate conţinînd scrisori tip şi fluturaşi tipăriţi pe hîrtie reciclată, cu imagini neclare, în alb-negru, ale unor bebeluşi de culoare înfometaţi, cu membrele ca nişte rămurele şi capete de bătrîni, adolescenţi în cărucioare de invalizi, refugiaţi cu priviri halucinate sau amputaţi care se sprijină în cîrje. Cum poţi să pui stavilă unei asemenea maree de suferinţă umană ? Să vă spun ce fac eu. Contribui cu o mie de lire pe an în contul unei organizaţii care îmi emite un cec special prin intermediul căruia pot să fac donaţii pentru cine vreau. Tot ei recuperează şi impozitul pe auma respectivă, ceea ce, în cazul meu, urcă suma totală la 140o de lire. Aşa că în fiecare an renunţ la 140o de lire defalcate pe bucăţele mici: 5o de lire pentru copiii care mor de foame în Somalia, 3o de lire pentru victimele violurilor din Bosnia, 45 de lire pentru o pompă de apă din Bangladesh, 25 de lire pentru un centru de dezintoxicare a narcodependenţilor din Basildon, 3o de lire pentru cercetarea în domeniul prevenirii SIDA şi aşa mai departe, pînă se goleşte contul. E ca şi cum ai încerca să ştergi apa din oceanele lumii cu nişte batiste de hîrtie, dar măcar te fereşte de saturaţia de compasiune.
Bineînţeles, mi-aş permite să donez incomparabil mai mult. Din veniturile actuale, aş putea contribui cu zece mii de lire pe an fără să mă doară capul. Şi chiar dacă aş dona tot ce cîştig, efectul ar fi tot cel al unui pachet de batiste. Aşa că păstrez cea mai mare parte a banilor şi-i cheltui, printre altele, pentru un tratament medical privat pentru genunchi.
Mai întîi m-am dus la generalist. Acesta mi-a recomandat fizioterapie. După un timp, fizioterapeutul
14
m-a sfătuit să văd un specialist. Specialistul mi-a recomandat o artroscopie. Asta e un fel de micro-chirurgie ultimul răcnet, unde totul se face prin moni-toare TV şi fibre optice. Chirurgul îţi pompează apă în picior ca să creeze acolo un fel de studio, iar pe urmă îţi introduce trei instrumente subţiri ca firul de păr. Unul are o cameră la un capăt, al doilea efectuează tăierea şi al treilea e o minipompă de sucţiune. Sînt atît de fine, încît cu ochiul liber nici nu vezi vreo deosebire între ele, iar după operaţie chirurgul nu mai trebuie să coasă nimic. Omul vede ce-a păţit articulaţia rotuliană mişcînd-o încoace şi încolo şi urmărind totul pe un monitor TV, după care taie cartilajul desprins, porţiunea de ţesut sau ciocul osos care creează probleme. Auzisem că unii pacienţi preferă anestezia locală, ca să-şi privească întreaga operaţie pe monitor chiar în timp ce se desfăşoară, dar n-am avut chef de aşa ceva şi i-am spus-o pe şleau medicului. Nizar a zîmbit ca să mă liniştească. (Aşa îl cheamă pe consultantul meu ortoped, domnul Nizar. Eu îi spun Abdul Rotul. Nu cînd e de faţă, normal. E din Orientul Apropiat, din Liban, Siria sau aşa ceva şi, din cîte ştiu, nu-l bate gîndul să se întoarcă.) Mi-a spus că o să-mi facă anestezie generală, dar o să-mi dea caseta video cu operaţia ca s-o iau cu mine acasă. Şi n-a glumit. Ştiam că oamenii ajunseseră să-şi înregistreze nunţile, botezurile şi concediile, dar nu mi-a trecut prin cap că trecuseră la operaţii. Bănuiesc că poţi să-ţi faci un montaj şi să-ţi inviţi prietenii să-l vizioneze, la un vin şi-o brînză. ^Asta e operaţia de apendicită, am făcut-o în 1984 sau '85... miştocuţ, nu?... lar aici e trebuşoara aia pe cord deschis, hop-aşa, a tremurat niţel camera... Acuşi vine liposucţia lui Dorothy..." [De notat: e de scos ceva pentru The People Next Door?] I-am spus lui Nizar; „Cred că poţi să-ţi deschizi un centru de închi-rieri pentru cei care n-au avut nici o operaţie la viaţa lor." Medicul a rîs. Avea mare încredere în artroscopie.
Zicea că procentajul de reuşită e de 95%. Dar trebuie să existe şi niscai ghinionişti pentru restul de 5%.
Am fost operat la Rummidge General. Fiind pacient privat, în mod normal ar fi trebuit să ajung la The Abbey, spitalul BUPA de lîngă terenul de crichet, dar cei de acolo erau în criză de spaţiu la momentul respectiv - schimbau dotările la unul dintre blocurile operatorii, ceva de genul ăsta - iar Nizar mi-a spus că poate să-mi facă loc mai repede dacă vin la Municipal, unde lucrează o zi pe săptămînă pentru sistemul de stat. Mi-a promis că o să am rezerva mea şi, cum trebuia să rămîn acolo o singură noapte, am fost de acord. Voiam să se termine totul cît mai repede.
De îndată ce am ajuns la Municipal cu taxiul, la ora nouă a unei dimineţi de iarnă, am început să-mi doresc să fi aşteptat să se elibereze un pat la The Abbey. Municipalul este o măgăoaie victoriană mohorîtă, care în exterior are cărămidă înnegrită, iar pe dină-untru o vopsea verde şi crem care-ţi face scîrbă. Principala zonă de primiri era deja plină de o mulţime de oameni prăvăliţi în nişte scaune de plastic tip, cu acel aer de speranţe abandonate pe care eu unul îl asociez întotdeauna spitalelor de stat. Unui bărbat îi dăduse sîngele printr-un bandaj strîns în jurul frunţii. Un bebeluş ţipa ca din gură de şarpe.
Nizar îmi dăduse un petic de hîrtie pe care trecuse numele meu, data şi ora programării - un document de intemare cu totul ridicol, mi-am spus, dar persoana de la primiri a părut că-l recunoaşte şi mi-a indicat un pavilion de la etajul trei. Am luat liftul, iar la etajul unu s-a suit o asistentă medicală cu o faţă colţuroasă, care mi-a spus că singurii care aveau acees la liftul ăla erau angajaţii spitalului. „Unde mergeţi?" m-a întrebat apoi. „La pavilionul 3J, am răspuns. Am o operaţie mică. Domnul Nizar." „Aha, oţi fi unu' din pacienţii privaţi, ai?" s-a interesat ea, ricanînd abia stăpînit. Am avut impresia că nu era deloc de acord cu tratarea pacienţilor privaţi în spitalele de stat.
16
„Rămîn doar o noapte", am spus ca s-o îmbunez. A scos un rîset scurt ca un lătrat, care m-a neliniştit. Pînă la urmă s-a dovedit că ea răspundea de pavilionul 3J. Mă întreb uneori dacă nu cumva a pus la cale cu bună ştiinţă calvarul fără pereche de care am avut parte în următoarea oră şijumătate.
La intrarea în pavilion se găsea un şir de scaune negre de plastic, aliniate şi sprijinite de perete, iar eu am stat acolo vreo douăzeci de minute, înainte ca o asiatică tînără şi trasă la faţă, îmbrăcată cu un halat alb, să vină şi să-mi noteze datele personale. Femeia m-a întrebat dacă sînt alergic la ceva şi pe urmă mi-a prins de încheietură o plăcuţă pe care era scris numele meu. După aceea m-a condus într-o cameră mică, unde se aflau două paturi. Intr-unul dintre ele stătea un bărbat cu o pijama vărgată, întors cu faţa la perete. Eram pe punctul să protestez şi să-i spun că mi se promisese o rezervă numai a mea, cînd bărbatul s-a răsucit ca să se uite la noi şi am văzut că era negru, probabil de prin Caraibe. Cum nu voiam să par rasist, am renunţat să mai spun ceva. Doctoriţa mi-a ordonat să mă dezbrac de tot şi să pun pe mine unul dintre halatele alea din spital care se deschid la spate şi care stătea împăturit pe patul liber. Mi-a mai ordonat să-mi scot dinţii falşi, ochii de sticlă, protezele sau alte asemenea aceesorii pe care le-aş fi putut avea asupră-mi, iar pe urmă a plecat. M-am dezbrăcat şi mi-am pus halatul, privit cu invidie de caraibean. Acesta mi-a spus că fusese internat cu trei zile în urmă, pentru o operaţie de hernie, iar de atunci nu mai dăduse nimeni pe la el. Părea să fi fost absorbit de un fel de gaură neagră a sistemului.
M-am aşezat pe marginea patului în halat, simţind că mă trage curcntul la picioare. Caraibeanul s-a întors din nou cu faţa la perete şi a părut că se cufundă într-un somn nu prea adînc, gemînd şi scîncind ca pentru sine din cînd în cînd. Tînăra doctoriţă asiatică a revenit în cameră şi mi-a comparat numele de pe
17

plăcuţă cu cel din notiţele personale, de parcă nu m-ar mai fi văzut pînă atunci. M-a întrebat încă o dată dacă sînt alergic. îmi pierdeam rapid încre-derea în acest spital. „Omul ăsta spune că-i aici de trei zile şi nu l-a băgat nimeni în seamă", am zia. „Măcar a apucat să doarmă, eu de treizeci şi şase de ore habar n-am ce-i ăla somn", a răspuns doctoriţa. A ieşit din nou. Timpul trecea foarte încet. Soarele jos al iernii strălucea prin fereastra îmbîesită. M-am uitat la umbra cercevelei, care se deplasa încet pe podeaua acoperită cu linoleum. Pe urmă o soră şi un infirmier care împingea o targă pe rotile au venit să mă ducă în blocul operator. Infirmierul era un tînăr de prin partea locului, cu o figură palidă şi impa-sibilă de pocherist, iar sora, o irlandeză durdulie, a cărei uniformă apretată părea cu un număr mai mic decît trebuia, făcînd-o să aibă un aer vag frivol. Infir-mierul mi-a aruncat obişnuitul salut al localnicilor -„îi bine?" - şi mi-a spus să mă sui pe targă. „Să ştii că pot să merg şi singur aşa, în halat. Nu mă doare nimic." De fapt, nu mai simţisem nici o împunsătură în genunchi de mai bine de o săptămînă, lucru tipic pentru toate suferinţele de felul ăsta: cum te hotă-răşti să te tratezi, cum dispar simptomele. „Nu, tre' să fiţi cărat. Aşa-i regulamentu'", a spus el. Ţinîndu-mi cu grijă poalele halatului, ca o doamnă din societatea edwardiană care îşi îndreaptă rochia, m-am aşezat pe targă şi m-am întins. Sora m-a întrebat dacă sînt neliniştit. „Ar trebui?" am întrebat. A chicotit, dar n-a făcut nici un comentariu. Infirmierul mi-a veri-ficat numele de pe plăcuţă. „Passmore, da. Amputare dreptu', corect?" „Nu!" am exclamat, ridicîndu-mă îngrijorat în capul oaselor. „Doar o intervenţie uşoară la genunchi." „Işi bate joc de dumneavoastră, a spus sora. Termină, Tom." „V-am luat peste picior", a zis Tom cu o fizionomie imobilă. M-au acoperit cu o pătură pe care mi-au aranjat-o atent, fixîndu-mi bra-ţele pe lîngă corp. „Vă fereşte de lovituri cînd trecem prin uşile batante", a explicat Tom. Caraibeanul s-a
18
trezit şi s-a ridicat într-un cot ca să mă vadă plecînd. „Cu bine", i-am spus. Nu l-am mai văzut niciodată.
Te simţi ciudat de neputincios cînd stai întins cu faţa în sus pe o targă, fără pernă sub cap. Nu-ţi dai seama nici unde eşti, nici unde te duci. Vezi doar tavanele, iar cele de la Spitalul Municipal erau urîte din cale-afară: tencuială crăpată, vopsea scorojită, pînze de păianjen pe la colţuri şi muşte moarte pe lîngă tuburile de neon. Mi se părea că făcuserăm deja cîţiva kilometri pe coridoare. „Azi tre' să vă scot în peisaj, a spus Tom din spatele capului meu. Liftu' de la blocu' operator s-a stricat, nu? Tre' să vă duc la subsol cu liftu' de marfă, dup-aia în aripa ailaltă, de-acolo cu liftu' ălălalt şi pe-urmă înapoi." Liftul de marfă era foarte mare, cavernos, prost luminat şi păstra un iz de varză fiartă şi de rufe. Cînd am fost împins peste prag, roţile s-au prins în ceva şi m-am trezit uitîndu-mă în sus, la spaţiul dintre cabină şi puţ, la cablurile negre şi unsuroase şi la roţile zimţate ale acestei maşinării străvechi. Parcă eram într-unul dintre filmele alea dichisite unde totul se filmează din unghiuri nefireşti.
Tom a închis uşa cu două canaturi, sora a apăsat pe un buton, iar liftul a început să coboare foarte încet, scîrţîind şi trosnind din toate cele. Avea un tavan şi mai deprimant decît cele ale coridoarelor. însoţitorii mei s-au apucat să discute vrute şi nevrute, fără ca eu să-i văd. „Ai o ţigară?" a întrebat sora. „Nu, a răspuns Tom. M-am lăsat. De marţea trecută." „De ce?" „Sănătatea". „Şi ce faci în schimb?" „Sex în draci", a spus Tom cu o voce plată. Sora a chicotit. „Hai să-ţi vînd un pont, totuşi, a adăugat Tom. Cînd m-am lăsat, am ascuns ţigări prin tot spitalul, în caz că m-apucă vreodată rău de tot. Am pus una şi la subsol." „De care?" „Benson's. Dac-o vrei, ia-o." „Bine, mersi", a zis sora. Liftul s-a oprit brusc.
Aerul din subsol era cald şi uscat din cauza cen-tralei termice, aşa că am început să transpir pe sub pătură, în timp ce Tom mă manevra printre pereţii
19

din ambalaje de carton, cutii şi lăzi cu provizii. Pînzele de păianjen atîrnau groase de tavanul boltit şi semă-nau cu excrementele liliecilor. Roţile s-au poticnit de o denivelare a pardoselii pe care am simţit-o imediat în şira spinării. Tom s-a oprit cîteva clipe ca să dea la iveală una dintre ţigările ascunse. A dispărut cu sora în spatele unui munte de rufe şi am auzit un ţipăt scurt şi nişte zgomote amestceate, semn că infirmierul ceruse ceva în schimbul ţigării Benson&Hedges. Nu-mi venea să cred că mi se întîmpla aşa ceva. Cum putea un pacient să fie supus unor asemenea mizerii? Era ca şi cum aş fi plătit pentru clasa lux şi m-aş fi trezit pe un loc paradit, în partea din spate a avionului, lîngă toaletă şi cu fumătorii tuşindu-mi în faţă (e o figură de stil - sora n-a mers cu tupeul pînă la a-şi aprinde ţigara). Colac peste pupăză, ştiam că nu aveam să mă bucur de nici un strop de compasiune din partea lui Sally cînd aveam să-i povestesc: nu priveşte cu ochi buni medicina privată din principiu, iar cînd m-am înscris la BUPA a refuzat să mi se alăture.
Ne-am pus din nou în mişcare, cotind şi învîr-tindu-ne prin labirintul spitalului, pînă am ajuns la un lift la fel de mare, aflat la capătul îndepărtat al subsolului, şi am urcat încet la lumina zilei. A urmat o călătorie îndelungată pe coridoare - iar după aceea totul s-a schimbat dintr-o dată. Prin uşile batante, am trecut din secolul al nouăsprezecelea în douăzeci şi din goticul victorian în era modernă a tehnologiei de ultimă oră. Era ca şi cum ai fi nimerit pe un platou de filmare luminat puternic, după ce orbe-căiseşi prin întuneric şi te împiedicaseşi de cabluri în culise. Totul era alb şi argintiu, fără cea mai mică pată şi lucind în lumina care se revărsa de sus, iar personalul medical m-a primit cu zîmbete amabile şi voci blînde, cultivate. Am fost ridicat cu îndemînare de pe targă şi pus pe un pat mobil mai sofisticat, cu care am fost dus într-o încăpere unde mă aştepta anestezistul. Acesta m-a rugat să îndoi mîna stîngă si m-a prevenit pe un ton liniştitor că o să simt
20
o uşoară împunsătură chiar cînd mi-a introdus un fel de tub de plastic într-o venă a braţului. Nizar a intrat agale în sală, îmbrăcat într-o salopetă bleu şi cu părul prins într-o plagă, semănînd cu o gospodină dolofană în pijama, care abia se dădusejos din pat şi nu avusese timp să-şi scoată bigudiurile. „Bună dimi-neaţa, bătrîne, m-a salutat el. Tbtul e ţac-pac?" Nizar vorbeşte o engleză impecabilă, dar cred c-a avut o perioadă cînd a citit prea mult P.G. Wodehouse. Am dat să-i spun că nu, deocamdată nu fusese deloc ţac-pac, dar m-am gîndit că nu era momentul să mă plîng de felul cum fusesem primit. In plus, începusem deja să mă las în voia unei somnolenţe plăcute. Nizar se uita la radiografiile pe care le ţinea în faţa unui ecran luminat. „A, da", a murmurat ca pentru sine, de parcă ar fi recunoscut fotografia cuiva pe care îl ştia vag din trecut. S-a apropiat şi s-a oprit lîngă pat, faţă în faţă cu anestezistul. Mi-au zîmbit amîndoi. „Un împreunător", a comentat anestezistul. N-am ştiut ce vrea să spună. Pătura fusese dată jos de pe mine şi, neştiind ce să fac cu mîinile, mi le împreunasem strîns pe burtă. Anestezistul m-a bătut uşor pe mîini. „E bine, e foarte bine, a spus el ca să mă liniştească. Unii îşi încleştează pumnii, alţii îşi rod unghiile." Nizar mi-a ridicat poalele halatului şi mi-a strîns încet genun-chiul. Am ricanat şi am vrut să fac o glumă despre hărţuirea sexuală, dar mi-am pierdut cunoştinţa.
Cînd mi-am revenit, eram înapoi în camera cu două paturi, însă caraibeanul plecase, fără să-mi poată spune cineva unde. Piciorul meu drept, înfăşurat în bandaje, era cît o labă de elefant. Lui Sally, care mi-a făcut o vizită în drum de la serviciu spre casă, i s-a părut că arăt foarte caraghios. Aşa cum antici-pasem, n-am avut parte de înţelegere cînd i-am descris ce păţisem dimineaţă. „Să te-nveţi minte să te mai bagi în faţă, a spus ea. Tuşica Emily aşteaptă de doi ani să o opereze la şold." Nizar a apărut mai tîrziu şi m-a rugat să-mi ridic încet piciorul de pe pat cîţiva
21

centimetri. Am făcut-o cu mare atenţie - grijuliu, ca să zic aşa - fără să mă doară nimic, iar medicul a părut mulţumit. „Bravo, a spus el. Perfeetisim."
După cîteva zile în cîrjc, în care am aşteptat să mi se dezumfle genunchiul, precum şi cîteva săptămîni de fizioterapie şi exerciţii sub supraveghere, ca să-mi readuc cvadricepsul la forţa iniţială, am început să simt exact aceeaşi durere intermitentă de dinaintea operaţiei. Mă-sa-n cuuuur! Nu-mi venea să cred. Nici lui Nizar nu i-a venit. Credea că descoperise problema - o mică porţiune de ţesut, o cută care se freca de articulaţie - şi că o îndepărtase. Am urmărit împreună înregistrarea video a operaţiei, la un tele-vizor de la el din birou. Pînă atunci nu reuşisem să-mi iau inima în dinţi si să mă uit de unul singur. Era o imagine cu o luminozitate foarte mare, colorată şi circulară, ca şi cum te-ai fi uitat pe hubloul unui submarin cu o lanternă. „Uite-o, vezi?!" a strigat Nizar. Vedeam doar un ţipar argintiu şi zvelt care smulgea bucăţele din carnea moale a unei scoici. Micile maxilare de oţel ronţăiau vîrtos şi fragmente din genunchiul meu se desprindeau şi erau absorbite de o pompiţă. N-am rezistat să mă uit prea mult. Niciodată nu mi-a plăcut violenţa de la telcvizor.
— Ei, bine? am întrebat, după ce Nizar a închis videocasetofonul.
— Ei bine, sincer să fiu, bătrîne, sînt nedumerit, a spus cl. Ai văzut cu ochii tăi cuta de ţesut care îţi crea probleme şi-ai văzut cum am tăiat-o. Nu există nimic care să arate o smulgere de menisc sau vreo degenerare artritică a încheieturii. Nu ai, fir-ar să fie, nici un motiv să te mai doară genunchiul.
— Dar mă doare, am spus.
— Da, întocmai. E nemaipomenit de enervant.
— Mai ales pentru mine, am precizat.
— Trebuie să fie o patella chondromalacia idio-patică, a spus Nizar.
După ce i-am cerut să explice, a adăugat:
22
— Patella chondromalacia înseamnă durere de genunchi, iar idiopatic înseamnă că te priveşte doar pe tine, bătrîne.
A surîs de parcă mi-ar fi decernat un premiu. L-am întrebat ce era de făcut şi mi-a spus, ceva mai puţin încrezător ca pînă atunci, că ar putea să repete artroscopia, ca să vadă dacă nu cumva îi scăpase ceva în timpul primeia, sau că puteam să încerc cu aspirină şi fizioterapie. I-am zis că le prefer pe cele din urmă.
— Bineînţeles, data viitoare te-aş opera la spitalul BUPA, a rostit el.
Işi dăduse seama că nu fusesem încîntat de nivelul asistenţei de la Municipal.
— Chiar şi aşa, nu vreau să mai intru o dată la cuţit, am spus.
Cînd i-am povestit lui Roland - aşa îl cheamă pe fizioterapeutul meu - cînd i-am povestit lui Roland cum a arătat în linii mari consultul, mi-a adresat zîmbetul lui sardonic şi strîmb şi mi-a zis ;
— Ai Hernio-Nevroză Articulară. Aşa-i spun chi-rurgii ortopezi între ei. Hernio-Nevroză Articulară. H.N.A. Habar N-Am.
Apropo, Roland e orb. Uite încă un lucru pe care poţi să-l păţeşti şi care e mai rău decît durerea de genunchi. Orbirea.
Marţi după-amiază, 16 feb. leri, imediat după ce-am scris rîndurile astea, m-am gîndit să închid niţel ochii, ca să-mi fac o idee despre ce înseamnă să fii orb şi ca să-mi aduc aminte ce băftos sînt în compa-raţie cu bietul Roland. Ba chiar mi-am acoperit ochii, folosindu-mă de o pereche de ochelari de somn pe care mi i-a dat cîndva British Airways cu ocazia unui zbor de la Los Angeles. Am fost curios să văd ce înseamnă să faci un lucru simplu şi obişnuit, ca de pildă un ceai, fără să vezi. Experimentul n-a durat mult. încercînd să ies din birou, m-am lovit cu
23

genunchiul, ăla drept, normal, de sertarul deschis al unui fişier. Mi-am smuls ochelarii de somn ai am ţopăit prin cameră înjurînd şi blasfemiind atît de urît, încît pînă la urmă m-am şocat singur şi am tăcut. Eram convins că-mi paradisem genunchiul definitiv. Dar după un timp durerea s-a potolit, iar în dimineaţa asta articulaţia nu pare să arate mai rău ca înainte. Ce-i drept, nici mai bine.
Faptul că ai o Hernio-Nevroză Articulară comportă şi un avantaj, şi anume că, dacă te caută cineva şi te întreabă ce mai faci, iar tu nu vrei să spui „sînt în ultima fază de depresie", dar nici nu-ţi vine să te prefaci că dai pe-afară de fericire, poţi oricînd să te plîngi că te doare genunchiul. Jake Endicott, agentul meu, m-a sunat adineauri ca să confirme prînzul de mîine, iar mai întîi i-am spus cum stau lucrurile cu genunchiul. In după-amiaza asta se întîlneşte cu tipii de la Heartland ca să decidă dacă mai con-tractează o serie din The People Next Door. A produs ultimul episod din seria actuală cu doar cîteva săptă-mîni în urmă, dar lucrurile astea trebuie hotărîte din timp, fiindcă nu peste multă vreme o să fie nevoie de prelungirea contractelor cu actorii. Jake e convins că Heartland o să mai ceară minimum o serie, pro-babil chiar două. „Cu ratingul pe care-l aduci, ar fi tîmpiţi dacă n-ar face-o." Mi-a spus că o să-mi comu-nice rezultatul întîlnirii mîine la prînz. M-a invitat la Groucho's. Ca întotdeauna.
A trecut un an de la artroscopie, şi tot mă doare. Să risc încă o operaţie? Habar N-Am. Nu pot să mă hotărăsc. Zilele astea îmi e imposibil să iau cea mai mică decizie. Nu ştiu nici ce cravată o să port în dimineaţa asta. Dacă nu pot să iau decizii despre lucruri simple, cum ar fi o cravată, cum să hotărăsc dacă să mă operez sau nu? Am ezitat atît de mult în faţa cravatelor, încît a fost cît pe-aci să întîrzii la întîlnirea cu Alexandra. N-am putut să aleg între una închisă şi sobră şi o alta modernă, în culorii vii.
24
Pînă la urmă am avut de optat între una bleumarin tricotată de la Marks&Spencer şi una italienească de mătase, pictată manual cu portocaliu, maro şi roşu. Insă nici una nu se asorta cu cămaşa pe care o purtam, aşa că a trebuit să fac şi aici o schimbare. Am intrat în criză de timp: mi-am pus cravata de mătase la gît, iar pe cea de lînă am vîrît-o în buzunarul sacoului, în caz că mă răzgîndeam în drum spre biroul Alexandrei, Şi chiar m-am răzgîndit - m-am oprit sub un semafor şi mi-am pus-o pe cea tricotată. Alexandra e psihiatrul meu, psihiatrul meu actual. Doctoriţa Alexandra Marbles. Nu, de fapt o cheamă Marples. li spun Marbles1 în glumă. Dacă o să se mute vroodată sau o să iasă la pensie, o să pot să spun că am rămas cu capul pe umeri. Nu ştie că-i spun aşa, dar chiar dacă ar prinde de veste, nu s-ar supăra. S-ar supăra, în schimb, dacă ar şti că mă refer la ea numind-o psihiatrul meu. Nu-i place să fie considerată psihiatru, ci terapeut specializat în comportamentul cognitiv.
Fac foarte multă terapie. în fiecare luni mă duc la Roland pentru fizioterapie, marţea mă duc la Alexandra pentru terapie prin comportament cognitiv, iar vinerea am fie aromaterapie, fie acupunctură. Miercurea şi joia sînt de obicei la Londra, dar atunci mă întîlnesc cu Amy, iar asta cred că e tot un fel de terapie.
Care-i diferenţa dintre un psihiatru şi un terapeut prin comportament cognitiv ? Păi, din cîte-am înţeles, psihiatrul încearcă să descopere cauza ascunsă a nevrozei pacientului, pe cînd terapeutul prin com-portament cognitiv tratează simptomele care te fac nefericit. De exemplu, e posibil să ai claustrofobie cînd eşti în autobuz sau în tren, situaţie în care psihiatrul s-ar strădui să descopere acea experienţă
1. Joc de cuvinte intraductibil. în engleză „to lose one's marbles" înscamnă a-ţi pierde minţile, a-ţi pleca mintea cu sorcova.
traumatizantă din trecut care ţi-a provocat-o. Să zicem că în copilărie ai mers cu trenul şi ai fost agresat sexual la intrarea într-un tunel de către bărbatul de lîngă tine ; să zicem că s-a dat la tine, profitînd de întuncricul din compartiment, iar ţie ţi-a fost frică şi ruşine, n-ai avut curajul să i-o spui verde în faţă individului după ce trenul a ieşit din tunel şi nu le-ai povestit nici părinţilor, nici alteuiva, suprimîndu-ţi în schimb cu desăvîrşire amintirea acelui episod. Ei bine, dacă psihiatrul te face să-ţi reaminteşti experienţa şi să-ţi dai seama că n-ai fost tu de vină, nu vei mai suferi nici de claustrofobie. Teoretic, cam asta ar fi. Problema este că, aşa cum arată terapeuţii prin comportament cognitiv, descope-rirea experienţei traumatizante suprimate - admiţînd că a existat aşa ceva - poate să dureze o veşnicie. S-o luăm pe Amy, de pildă. De trei ani îşi tot analizează viaţa şi merge la psihiatru în fiecare zi, de luni pînă vineri, dimineaţa de la nouă la zece fără zece, în drum spre serviciu. închipuiţi-vă cît trebuie s-o coste. o dată am întrebat-o cum o să ştie cînd s-a vindecat. Mi-a spus : „Cînd n-o să mai simt nevoia să-l văd pe Karl". Karl e psihiatrul ei, doctorul Karl Kiss. Din punctul meu de vedere, Karl a dat de bine.
Prin urmare, probabil că un terapeut prin com-portament cognitiv îţi va recomanda un program de recuperare prin călătorii cu transportul în comun, să zicem cu metroul, pe Inner Circle, tu vei merge la început doar o staţie, pe urmă două, pe urmă trei şi tot aşa, în faza iniţială la o oră mai liniştită, ulterior la o oră de vîrf, el te va răsplăti într-un fel de fiecare dată cînd îţi prelungeşti durata călătoriei, ba cu un pahar, ba cu o masă la restaurant, ba cu o cravată nouă, mă rog, de la caz la caz, şi pînă la urmă îţi va plăcea atît de mult că faci progrese şi că primeşti mici cadouri, că uiţi de spaimă şi îţi dai seama că de fapt nici nu mai ai de ce să te temi. Cam aşa arată lucrurile în teorie. Amy n-a fost impresionată cînd am încercat să-i explic. Mi-a spus : „Şi dacă într-o
26
bună 7Ă te violează unul în Inner Circle?" Amy e o fire prozaică, nu prea poţi să-i vorbeşti la figurat.
Pe de altă parte, în prezent sînt destule persoane violate în Inner Circle. Chiar bărbaţi.
Generalistul a fost cel care m-a trimis la Alexandra. „E foarte bună, m-a asigurat. Foarte practică. Nu pierde vremea sondîndu-ţi inconştientul, nu te-ntreabă verzi şi uscate şi n-o interesează dacă ţi-ai surprins părinţii trosnindu-se sau alte chestii de-astea." Mi s-a luat o piatră de pe inimă auzindu-l. Şi e limpede că Alexandra mi-a fost de ajutor. Exercitiile alea de respiraţie îmi prind tare bine cam cinci minute după ce le fac. Şi întotdeauna mă simt mai calm după ce-o văd, cel puţin două-trei ore. S-a specializat în ceva căruia îi zice terapie emotiv-raţională - pe scurt, TER. Ideea e să-l faci pe pacient să vadă că temerile sau fobiile lui sînt provocate de o interpretare incorectă sau nejustificată a faptelor. Intr-un fel, ştiu deja lucrul ăsta, dar îmi face bine să-l aud şi de la Alexandra. Totuşi, am momente cînd tînjesc după niţică analiză de modă veche, în stil vienez, şi cînd aproape c-o invidiez pe Amy pentru raţia ei zilnică de Kiss. (De fapt, numcle tipului se pronunţă „kiş", fiindcă e ungur, dar prefer să-i spun „Kiss"1.) Necazul e că n-am fost dintotdeauna nefericit. îmi aduc aminte de o vreme cînd eram fericit. Mulţumit în limite rezonabile, ceea ce poate că e totuna cu a fi fericit. Undeva, cîndva însă, am pierdut obiceiul ăsta de a trăi pur şi simplu, fără să mă simt neliniştit şi deprimat. Cum ? Habar N-Am.
— Cum te simţi astăzi? m-a întrebat Alexandra, aşa cum face la începutul fiecărei şedinţe.
Stăm faţă în faţă, în două fotolii între care se întinde un covor gri deschis de trei metri şi ceva, în biroul ei elegant, cu tavanul înalt, care - cu excepţia secretaire-ului de lîngă fereastră şi a unui fişierînalt şi funcţional dintr-un colţ - e mobilat mai degrabă ca
1. In engleză „sărut"
27

un salon. Fotoliile încadrează un şemineu unde focul produs de nişte cărbuni de imitaţie arde vesel în lunile de iarnă şi pe care vara se află o vază cu flori proaspete. Alexandra e înaltă, zveltă şi poartă haine uşoare, plinc de graţie - bluze de mătase şi fuste din lînă de calitate, suficient de lungi ca să-i acopere genunchii cînd stă jos. Are o faţă îngustă, cu oase delicate, şi un gît foarte lung şi subţire, iar părul îl poartă strîns la spate într-un fel de chignon. Imaginaţi-vă o girafă frumuşică şi cu gene lungi, desenată de Walt Disney.
Pentru început i-am povestit de nehotărîrea mea patologică în legătură cu cravatele.
— Patologică? a făcut ea. De ce foloseşti cuvîntul ăsta?
întotdeauna se cramponează de cuvintele cu cono-taţie negativă pe care le pronunţ în legătură cu propria persoană.
— Păi, pentru Dumnezeu, era doar o cravată! Mi-am pierdut o jumătate de oră din viaţă făcîndu-mi sînge negru pentru... chiar în halul ăsta am ajuns?
Alexandra m-a întrebat de ce-mi venise atît de greu să aleg între cele două cravate.
— Mi-am zis că dacă o pun pe-aia bleumarin, o să crezi că e un semn că sînt deprimat, că de fapt cedez în faţa depresiei, în loc s-o combat. După ce mi-am pus-o pe cea în culori vii m-am gîndit c-o să crezi c-am scăpat de depresie, ceea ce nu-i adevărat. Mi s-a părut că, indiferent ce cravată aş purta, într-un fel tot te-aş minţi.
Alexandra a zîmbit, iar eu am simţit acel înşelă-tor puseu de bună dispoziţie pe care îl încerci adeseori la şedinţele de terapie cînd dai un răspuns corect, ca un elev isteţ.
— Puteai să renunţi de tot la cravată.
— M-am gîndit şi la asta. Dar la şedinţele astea vin întotdeauna cu cravată. Aşa am fost crescut: de fiecare dată cînd te duci la doctor, îmbracă-te frumos. Dacă aş renunţa brusc la cravate, s-ar putea să
28
interpretezi lucrul ăsta ca pe altceva - lipsă de respect, nernulţumire — iar eu nu sînt nemulţumit. Mă rog, sînt, dar numai de mine.
Acum cîteva săptămîni, Alexandra m-a pus să-mi fac un scurt autoportret în scris. Mi s-a părut un exerciţiu foarte interesant. Cred că de-acolo mi-a venit şi mic ideea de a pune pe hîrtie povestea asta. Jurnal, caiet intim, mărturie sau cum vreţi să-i spuneţi. Pînă acum am scris exclusiv în format teatral- schiţe, scenarii, adaptări TV. Bineînţeles, există un element descriptiv în fiecare scenariu -indicaţiile scenice, însemnările despre personaje pe care le face directorul de distribuţie („JUDY este o blundă arătoasă şi spălăcită de douăzeci şi ceua de ani") -, dar în afara acestor rînduri nu găseşti nimic detaliat sau analitic. La asta se reduce televiziunea-la rînduri şi linii. Rîndurile pe care le rostesc oamenii şi liniile tubului catodic care compun imaginea. Totul se află fie în imaginea care îţi spune unde eşti, fie în dialogul care te lămureşte ce cred şi ce simt perso-najele, iar de multe ori pentru aşa ceva nici n-ai nevoie de cuvinte - e suficientă o ridicare din umeri sau o dilatare a pupilelor. Pe cînd dacă scrii o carte nu ai la îndemînă decît cuvinte pentru tot: com-portament, priviri, gînduri, sentimente şi toate alea. îmi scot pălăria în faţa scriitorilor, pe cuvînt.
29
Laurence Passmore
Autoportret
Am cincizeci şi opt de ani, 1,74 m înălţime şi optzeci şi două de kilograme - cu opt kile în plus faţă de cît scrie în tabelul din exemplarul nostru îndoit pe la colţuri din The Family Books ofHealth. M-am trezit cu porecla „Tubby" în armată şi am rămas cu ea. Insă dintotdeauna am fost niţel cam solid pentru cît eram de înalt, chiar şi în tinereţe, cînd am jucat fotbal, cu un tors ca un butoi bombat uşor de la piept pînă în locul unde intra tricoul în şort. Pe atunci eram un pachet de muşchi, lucru care îmi prindea bine fiindcă îi dislocam pe adversari în disputa pentru minge, dar, pe măsură ce am îmbătrînit şi în ciuda exerciţiilor regulate, muşchii s-au trans-format în carne flască, iar grăsimea a început să-mi acopere şoldurile şi spatele, aşa că la ora asta arăt mai mult ca o pară decît ca un butoi. Cică în fiecare grăsan se află cîte-un slăbănog care se luptă să iasă la lumină, iar eu unul îi aud strigătele înăbuşite ori de cîte ori mă uit în oglindă. Pînă la urmă însă, nu mă deranjează doar forma torsului şi - dacă mă gîndesc bine - nu doar torsul. Pe piept sînt atît de păros, că zici că m-a acoperit cineva cu nişte cîlţi cît preşul de la uşă, care mi se opresc chiar în mărul lui Adam: dacă îmi pun o cămaşă deschisă la gît, cîrceii sîrmoşi îmi ies pe deasupra, ca una dintre ciupercile alea care veneau din afara cosmosului în serialele vechi cu Nigel Kneale. Şi, ca o cruntă ironie a desti-nului genetic, aproape că nu am păr deloc mai sus de mărul lui Adam. La fel ca taică-meu, am o chelie ca
30
un bec electric, în afara cîtorva smocuri pe la urechi şi a cîtorva fire de pe ceafă pe care le las foarte lungi, cît să-mi atîrne peste guler. Mă fac să arăt ca un neisprăvit, dar fiecare firicel e atît de preţios, că n-aş suporta să mi le taie şi pe alea. N-aş rezista să le văd căzînd pe pardoseala frizeriei - am senti-mentul că ar trebui să mi le pună într-o pungă de hîrtie, ca să le iau acasă. Odată am încercat să-mi las mustaţă, dar m-am trezit cu o combinaţie destul de caraghioasă, pe jumătate căruntă, pe jumătate brun-roşcată, aşa că mi-am ras-o rapid. M-am gîndit să-mi las barbă, însă m-am temut că o să arate ca o continuare a ceea ce aveam pe piept. Prin urmare, n-am ce să fac ca să-mi maschez faţa asta ca atîtea altele: un oval rozaliu şi buhăit, zbîrcit şi încreţit ca un balon care se dezumflă încet, cu obraji bucălaţi, un nas cărnos, uşor borcănat, şi nişte ochi albaştri, apoşi şi trişti. Nici cu dinţii nu stau din cale-afară de bine, dar măcar cei care se văd sînt ai mei (am o lucrare în dreaptajos, unde îmi lipsesc cîţiva molari). Am gîtul gros ca un trunchi de copac, însă braţele sînt destul de scurte şi din cauza asta găsesc cu greu nişte cămăşi care să-mi vină bine. In cea mai mafe parte a vieţii am avut cămăşi ale căror manşete îmi acopereau mîinile pînă la articulaţiile degetelor, dacă nu aveam grijă să le restrîng fie printr-un sveter cu mînecă lungă, fie printr-o bandă elastică pe care o prindeam înjurul cotului. Pe urmă am fost în America, unde s-a descoperit că unii oameni au braţele mai scurte decît media (nu ştiu de ce, dar în Anglia ţi se permite să ai doar braţe mai lungi decît media) şi am cumpărat de la Brooks Brothers douăsprezece cămăşi cu mîneci măsura 32. îmi completez garde-roba prin comenzi poştale pe adresa unei firme ameri-cane care de cîţiva ani desface roărfuri şi în Anglia. Bineînţeles, la ora asta aş putea să-mi fac cămăşi de comandă, dar atelierele snoabe din Piceadilly unde se produc îmi cam taie cheful, iar poplinurile cu dungi din vitrine sînt prea austere pentru gustul meu. In
orice caz, nu pot să sufăr mersul la cumpărături. Sînt nerăbdător din fire. Sau cel puţin am devenit. înainte nu eram aşa. Să luăm statul la coadă, de pildă. în tinereţe, statul la coadă era un mod de viaţă şi nu mi-am făcut probleme din cauza lui. Stă-team la coadă la urcarea în autobuz, la cinematograf, la magazine. Acum nu mai merg deloc cu autobuzul, majoritatea filmelor le văd acasă pe video, iar dacă intru într-un magazin şi văd mai mult de două per-soane care aşteaptă să fie servite, mai mult ca sigur că mă răsucesc pe călcîic şi plec. Prefer să renunţ la ce doream să cumpăr. Detest mai ales băncile şi oficiile poştale unde au culoarele alea delimitate de cordoane ca la ghişeele pentru imigranţi din aero-porturi, unde trebuie să avansezi încet, tîrşîindu-ţi picioarele, şi unde, odată ajuns în faţă, trebuie să-ţi mişti capul întruna ca să vezi care ghişeu se elibe-rează primul, chestie care pînă la urmă tot nu-ţi iese, aşa că te trezeşti că te-nghionteşte vreun deştept din spate şi-ţi spune : „Tu urmezi, vere". La ora asta, îmi rezolv cît mai multe din treburile de la bancă printr-un sistem telefonic computerizat, îmi trimit majoritatea scrisorilor prin fax sau le cer celor de la Datapost să vină ei la mine dacă am de trimis vreun script prin poştă, numai că uneori se întîmplă să am nevoie de timbre, şi-atunci trebuie să mă duc şi să stau la una dintre cozile alea interminabile de la poştă, la un loc cu o mulţime de babete şi de mame divorţate, cu copii care se smiorcăie în cărucioare, aşteptîndu-şi pensiile sau ajutorul de stat, iar cîte-odată zău că nu mă mai pot abţine şi-mi vine să strig: „N-ar fi cazul să deschideţi un ghişeu doar pentru oamenii care vor să cumpere timbre? Sau să pună ceva la poştă? In fond, sîntem într-un oficiu poştal, nu?" Fireşte, a fost o exagerare, mă abţin fără probleme, nici în ruptul capului nu m-aş apuca să zbier ceva într-un loc public, dar asta simt. In general, nu mă exteriorizez. Majoritatea cunoscuţilor ar fi surprinşi dacă le-aş spune că sînt nerăbdător.
32
In lumea televiziunii mi s-a dus buhul că sînt placid, greu de luat pe nepregătite, şi că ştiu să rămîn cu capul pe umeri cînd ceilalţi şi-l pierd. Ceilalţi s-ar mira şi dacă ar prinde de veste că nu-mi place cum arăt. Au impresia că-mi place să mi se spună Tubby. Am scăpat vreo două-trei aluzii cum că n-aş avea nimic împotrivă să-mi zică Laz, dar degeaba. Singurele părţi ale corpului de care sînt într-adevăr mulţumit sînt extremităţile, mîinile şi picioarele. Am picioare mici, mărimea 38, înguste şi cu glezne înalte. Arată bine în pantofii italicneşti pe care mi-i cumpăr mai des decît am nevoie. Am fost dintotdeauna un tip destul de agil, mai ales pentru greutatea mea, şi nu m-am făcut de rîs nici cu mingea pe teren, nici la ceaiurile dansante. Prin casă mă deplasez foarte uşor, speriind-o uneori pe nevastă-mea cînd se întoarce şi vede că sînt chiar în spatele ei. Am şi mîinile destul de mici, însă cu nişte degete lungi şi fru-moase, de pianist, chit că nu mi le pot plimba decît pe tastatura unui IBM.
I-am dat autoportretul Alexandrei, iar ea i-a arun-cat o privire şi m-a întrebat: „Asta-i tot?" I-am spus că era cel mai lung fragment de proză pe care-l scri-sesem în ultimii ani. „N-are nici un paragraf, de ce?" s-a interesat ea, la care a trebuit să-i explic că mă dezobişnuisem să scriu cu paragrafe, de atîţia ani scriam doar replici, aşa că pînă şi autoportretul ieşise ca un fel de monolog. Am adăugat: „Pot să scriu doar ca şi cum m-aş adresa cuiva". Chiar aşa şi este. Uitaţi-vă la jurnalul ăsta, de exemplu - n-am de gînd să las pe nimeni să-l citească, dar îl scriu ca şi cum s-ar adresa unui „tu". Habar n-am cine ar putea fi acest „tu". o ureche imaginară, plină de compasiune. Alexandra a vîrît autoportretul într-un sertar, ca să-l citească mai tîrziu. La următoarea şedinţă mi-a spus că e interesant, dar foarte negativ. „Vorbeşti mai mult despre ce nu-i în regulă cu corpul tău, sau

despre ce crezi tu că nu-i în regulă, şi pînă şi cele două lucruri bune de care aduci vorba, mîinile şi picioarele, sînt subminate de trimiteri la faptul că-ţi cumperi prea mulţi pantofi şi că nu ştii să cînţi la pian." Alexandra crede că mi-am pierdut stima de sine. Probabil că are dreptate, deşi am citit prin ziare că multă lume suferă de aşa ceva. Este o ade-vărată epidemie de pierdere a stimei de sine în Anglia la ora asta. Poate că are legătură şi cu recesiunea. Mă rog, în cazul meu nu se pune problema. Sînt aproape bogat. The People Next Door, care rulează de cinci ani, este privit săptămînal de treisprezece milioane de oameni, iar pe lîngă asta există o adaptare americană care se bucură de acelaşi sucees, plus versiuni prin alte limbi pretutindeni pe glob. Banii din subcontractările astea îmi curg în contul bancar ca apa de la robinet. Şi-atunci ce se întîmplă cu mine? De ce nu sînt mulţumit? Habar n-am.
Alexandra pune totul pe seama faptului că sînt perfecţionist. îmi fixez nişte standarde inaceesibile, de-aia sînt pîndit de dezamăgiri la tot pasul. S-ar putea să fie ceva adevărat. Majoritatea celor din industria divertismcntului sînt perfecţionişti. Chiar dacă produc rahaturi, joacă în rahaturi sau scriu rahaturi, îşi dau silinţa ca rahaturile astea să fie perfecte. lată diferenţa esenţială dintre noi şi alţi oameni. Dacă te duci la poştă să cumperi timbre, funcţionarul nu-şi propune să-ţi ofere servicii perfecte. Eventual eficiente, dacă ai noroc, dar perfecte în nici un caz. Şi la ce bun să încerce ? Ce rost ar avea ? Nu e nici o deosebire între un timbru de categoria întîi şi un altul, şi există foarte puţine modalităţi în care să desprinzi un timbru şi să-l împingi pe tejghea. Omul face aceleaşi operaţiuni zi de zi şi an de an, prins în morişca unei repetări neîntrerupte. Insă fiecare episod dintr-un siteom are ceva special, indi-ferent cît de neimportant este acel ceva, iar asta din două motive. Primul ar fi că nimeni nu are nevoie de
34
un siteom, aşa cum ar putea să aibă mai devreme sau mai tîrziu de timbre, aşa că singura lui raţiune de a fi este să producă plăcere, lucru pe care n-are cum să-l realizeze dacă este exact ca episodul din săptămîna anterioară. Al doilea ar fi că toţi cei impli-caţi sînt conştienţi de primul motiv şi ştiu că ori fac o treabă cît pot de bună, ori rămîn fără serviciu. V-ar surprinde cîte idei şi eforturi colective intră în fiecare replică, în fiecare gest, în fiecare cadru. în toate repetiţiile, pînă la înregistrare, toată lumea se întreabă: cum să fim mai tăioşi aici, cum să îmbună-tăţim acolo, cum să mai băgăm un hohot de rîs după replica aia... Şi pe urmă vin criticii şi transformă totul în zgură cu două-trei fraze preţioase. Ăsta e marele dezavantaj al televiziunii ca mediu: criticii TV. Vedeţi, deşi îmi lipseşte stima de sine, asta nu înseamnă că nu vreau să fiu stimat de alţii. Mai mult, mă deprimă rău de tot dacă nu mă stimează. Insă pînă la urmă ajung oricum la depresie, din cauză că nu mă autostimez. Vreau ca toată lumea să mă considere perfect, deşi eu unul nu mă văd aşa. De ce? Habar n-am. H.N.A.
In prima fază a tratamentului, Alexandra mi-a spus să iau o foaie de hîrtie şi să scriu într-o coloană toate lucrurile bune de care am parte în viaţă, iar în cealaltă, toate lucrurile rele. La coloana de „bune" am trecut:
1. Sucees profesional
2. Venituri consistente
3. Sănătate bună
4. Căsătorie solidă
5. Copii intraţi cu bine în viaţa adultă
6. Casă frumoasă
7. Maşină grozavă
8. Concedii la discreţie.
La coloana de „rele" am scris un singur lucru:
1. Mă simt nefericit mai tot timpul.

După cîteva săptămîni am mai adăugat unul:
2. Mă doare genunchiul.
Nu mă enervează atît durerea în sine, cît felul în care îmi restrînge gania de exerciţii fizice. Sportul era principala mea formă de terapie, deşi nu-i spuneam aşa. Pur şi simplu îmi plăcea să urmăresc şi să lovesc mingea - mi-a plăcut dintotdeauna, încă de mic copil, pe cînd mă jucam pe străzile dosnice ale Londrei. Presupun că am făcut impresie fiindcă eram mai bun decît se aşteptau oamenii, iar corpul meu îndesat şi neatrăgător era capabil de o agilitate surprin-zătoare, ba chiar şi de graţie, dacă avea o minge cu care să se joace. (Mingea era indispensabilă: fără ea sînt la fel de graţios ca un hipopotam.) Bineînţeles, ştie toată lumea că sportul este o modalitate inofensivă de detensionare şi de eliminare a adrenalinei din organisiD. însă cel mai grozav e că te ajută să dormi. în ce mă priveşte, nimic nu se compară cu oboseala aceea chinuitoare şi aprinsă pe care o simţi după o partidă îndîrjită de squash, un golfsau cinci seturi de tenis, nimic nu se compară cu luxul de a-ţi întinde ciolanele în aşternut cînd te duci la culcare, ştiind că eşti pe punctul de-a te cufunda fără efort într-un somn lung şi profund. Sexul nu e nici pe departe atît de eficient. Iţi schimbă starea de spirit vreo două ore, dar asta-i tot. Am făcut dragoste cu Sally azi-noapte (la sugestia ei, ca de obicei în ultimul timp) şi am adormit imediat după aceea, de parcă mi-ar fi dat cineva una în cap, ţinînd-o goală în braţe. Insă m-am trezit de-a binelea pe la două jumate, înfrigurat, cu Sally respirînd regulat lîngă mine într-unul din tri-courile foarte largi pe care le foloseşte pe post de cămaşă de noapte şi, deşi m-am dus să fac pipi şi mi-am pus pijamaua, n-am mai adormit la loc. Am rămas întins, cu mintea învîrtindu-mi-se sau, mai bine zis, coborînd întruna pe un fel de spirală a întunericului. Gînduri urîte. Gînduri negre. Genunchiul îmi pulsa -cred că din cauza sexului -, aşa că am început să mă
36
întreb dacă nu era primul semn de cancer osos, gîndindu-mă totodată la cum aveam să primesc ideea amputării unui picior, dacă pentru o simplă Hernio-Nevroză Articulară mă frămîntam atît de mult.
Astea sînt gîndurile care-ţi vin în minte în toiul nopţii. Nu pot să sufăr perioadele acestea de veghe involuntară, cînd stau întins pe întuneric, treaz, cu Sally dormind liniştită alături, întrebîndu-mă ce ar fi mai bine: să aprind veioza de la capul patului şi să citesc puţin, să cobor şi să-mi prepar o băutură tare, sau să iau un somnifer, cumpărîndu-mi cîteva ore în care să pot să uit de toate, cu preţul unei zile urmă-toare în care să mă simt de parcă mi-ar fi scos cineva măduva din oase şi mi-ar fi înlocuit-o cu plumb. Alexandra spune c-ar trebui să citesc pînă mi se face somn la loc, dar nu-mi place să aprind veioza fiindcă risc s-o deranjez pe Sally, şi oricum, Alexandra pre-tinde că e bine să te dai jos din pat şi să citeşti în altă cameră, numai că nu-mi dă inima ghes să cobor în spaţiul acela pustiu şi tăcut al casei, simţindu-mă ca un intrus în propria locuinţă. Aşa că de obicei mă mulţumesc să rămîn întins în pat, aşa cum am făcut-o azi-noapte, sperînd să aţipesc din nou, sucindu-mă şi întorcîndu-mă în căutarea unei poziţii conforta-bile. M-am lipit de Sally cîtva timp, dar la un moment dat i s-a făcut cald şi m-a împins în somn. Drept care mi-am încrucişat strîns braţele la piept, cu fiecare mînă prinzîndu-mă de umărul opus, ca un om în cămaşă de forţă. Dacă vreţi să ştiţi, cred că aşa ceva ar trebui să port în loc de pijama.
***
Miercuri, 17 feb., 2.05. în noaptea asta n-am făcut sex şi m-am trezit şi mai devreme: la 1.40. M-am uitat îngrozit la cifrele roşii de pe cadranul ceasului meu deşteptător cu cristale lichide, care împrăştiau o lumină venită parcă din iad pe suprafaţa lucioasă a noptierei. De data asta m-am hotărît să încerc să mă ridic, aşa că mi-am căutat repede papucii cu

picioarele, ca nu cumva să mă răzgîndesc. Jos mi-am pus un trening peste pijama şi mi-am făcut un ibric cu ceai pe care mi l-am dus în birou. Şi iată-mă acum aşezat în faţa computerului şi scriind exact povestea asta. Unde rămăsesem ieri? A, da. La sport.
Roland spune că ar trebui să nu mai fac sport deloc pînă nu dispar simptomele, cu sau fără a doua operaţie. Am voie să folosesc cîteva dintre aparatele din sala de forţă a clubului, pe cele care nu solicită genunchiul, şi pot să înot cît vreau, cu condiţia să n-o dau pe bras - se pare că mişcările picioarelor nu fac bine articulaţiei genunchiului. Dar nu mi-a plăcut niciodată să trag de fiare - în ce mă priveşte, legătura dintre aiureala asta şi sportul autentic e exact aceea dintre masturbare şi sexul de-adevăratelea; cît despre înot, brasul e singurul stil care îmi iese cum trebuie. Squash-ul iese din discuţie, din motive lesne de înţeles. La fel şi golful, din păcate; răsucirea laterală a genun-chiului drept ca mişcare de urmărire a loviturii e fatală. însă puţin tenis tot maijoc, chiar dacă port un bandaj care îmi fixează mai mult sau mai puţin arti-culaţia. Trebuie să-mi trag puţin piciorul ca Long John Silver cînd acopăr terenul, dar e mai bine decît deloc. La club au terenuri acoperite şi oricum, poţi să joci în aer liber aproape tot anul, mulţumită iernilor ăstora blînde din ultima vreme - am impresia că e unul dintre puţinele efecte pozitive ale încălzirii globale.
La clubjoc cu alţi trei şontorogi între două vîrste. Unul e Joe, care are probleme mari cu spatele, poartă tot timpul un corset şi nu poate să facă extensia braţului cînd serveşte; al doilea e Rupert, care a avut un aceident de maşină foarte urît cu cîţiva ani în urmă şi şchiopătează cu ambele picioare, dacă e cu putinţă aşa ceva; iar al treilea e Humphrey, care are artrită la picioare şi o proteză de plastic în locul unuia dintre şolduri. Ne exploatăm reciproc handi-capurile fără milă. De exemplu, dacă joc cu Joe şi vine la fileu, îi trimit loburi fiindcă ştiu că nu poate
38
să ridice racheta deasupra capului, pe cînd dacăjoc de pe fundul terenului, mă plimbă cu retururile dintr-un colţ în altul, pentru că îşi dă seama că nu pot să mă mişc foarte repede din cauza bandajului. Ţi-ar da lacrimile dacă ne-ai vedea - ori de rîs, ori de milă.
Fireşte că nu mai pot să fac pereche cu Sally la dublu mixt şi e mare păcat, pentru că ne descurcăm mai mult decît onorabil la turneele de veterani ale clubului. Uneori mai schimbăm cîteva mingi, dar nu vrea săjucăm unul împotriva altuia la single fiindcă spune că aş fi gata să-mi distrug genunchiul ca s-o înving şi probabil că are dreptate. De obicei o băteam cînd eram în formă, numai că acum jocul ei e tot mai bun, pe cînd eu bat pasul pe loc. leri mă aflam la club cu handicapaţii mei cînd şi-a făcut apariţia direct de la serviciu, ca să se antreneze puţin. Am fost destul de mirat cînd am văzut-o mergînd pe linia de fund a terenului acoperit alături de Brett Sutton, antrenorul clubului, pentru că nu mă aşteptam să dau de ea acolo. Nu ştiam că-şi programase o lecţie, sau probabil că-mi spusese, iar mie îmi intrase pe-o ureche şi-mi ieşise pe cealaltă. în ultima vreme am tot mai des obiceiul ăsta şi încep să-mi fac griji: oamenii stau de vorbă cu mine, eu mă fac că-i ascult şi chiar răspund, dar, după ce termină, îmi dau seama că habar n-am ce mi-au spus, din cauză că-mi fugise mintea la niate chestii de-ale mele. E un alt fel de Hernio-Nevroză. Sally se enervează - pe bună dreptate - cînd îi fac şi ei figura, aşa că, în clipa cînd mi-a făcut semn cu mîna de dincolo de fileu, i-am răspuns la fel de degajat, prefăcîndu-mă că ştiam că îşi programase antrena-mentul pentru după-amiaza cu pricina. Sincer să fiu, preţ de cîteva minute n-am recunoscut-o, iar retina a înregistrat-o doar ca pe o blondă înaltă şi atrăgătoare. Purta un echipament alb cu nişte dungi de un roz şocant, pe care nu-l mai văzusem, iar cu noua culoare a părului ei tot nu mă obişnuisem. Intr-o bună zi, înaintea Crăciunului, a plecat de dimineaţă căruntă şi s-a întors după-masă blondă.
Cînd am întrebat-o de ce nu mă prevenise, mi-a răspuns că voia să-mi vadă reacţia spontană. I-am zis că arată grozav. Dacă nu m-am extaziat, motivul a fost doar invidia. (Am încercat cîteva tratamente anticalviţie, dar fără sucees. La ultimul trebuia să stau cu susul în jos cîteva minute bune, ca să mi se ducă sîngele la cap. Cică îi zicea terapie de inversare.) Cînd mi-am dat seama că ea era blonda de la clubul de tenis, am simţit un fior de mîndrie posesivă faţă de silueta ei suplă şi buclele acelea blonde. Ceilalţi au observat-o şi ei.
— Ar fi bine să nu-ti scapi din ochi domniţa, Tubby, mi-a spus Joe la schimbul de teren dintre ghemuri. Cînd o să fii iar în formă, o să te zvînte-n bătaie.
— Aşa crezi ? am întrebat.
— Da, omu' e meseriaş ca antrenor. Am auzit că nici la altele nu-i de lepădat.
Joe le-a făcut cu ochiul celorlalţi doi şi bineînţeles că Humphrey i-a ţinut hangul.
— Ştie cum să le ia, asta-i sigur. L-am văzut ieri la duş. Cred că e din categoria 25 de centimetri.
— la zi, Tubby, tu cum stai prin comparaţie?
— o să fii obligat să-ţi îmbunătăţeşti prestaţia.
— Intr-o bună zi o să te ia poliţia, Humphrey, am zis. Fiindcă tragi cu ochiul la duşuri.
Ceilalţi au hohotit.
Şicanările astea reciproce sînt la ordinea zilei. Nu se supără nimeni. Humphrey e burlac, locuieşte cu maică-sa şi n-ar nici o prietenă, dar nu-l bănuieşte nimeni că-i homosexual. Şi chiar dacă am face-o, nu i-am lansa nici un fel de aluzii. Valabil şi pentru trimiterile la Brett Sutton şi Sally. Glumim întruna pe seama felului cum se udă în chiloţei toate femeile de la club cînd îl văd - e înalt, brunet şi suficient de arătos ca să-şi lege părul într-o coadă de cal fără să arate a proxenet - dar nimeni nu crede cu adevărat că se pretează la porcării.
Nu ştiu cum, dar mi-am adus aminte de discuţia asta aseară, pe cînd ne pregăteam de culcare, şi i-am relatat-o şi lui Sally. A pufnit şi m-a întrebat:
40
— Nu-i cam tîrziu să vă preocupe cît de mari vă sînt puţulicile?
I-am răspuns că pentru un alarmist veritabil nu era niciodată prea tîrziu.
Totuşi, unul dintre lucrurile pentru care nu mi-am făcut griji niciodată este fidelitatea lui Sally. Bine-înţeles, în aproape treizeci de ani de căsnicie, am avut amîndoi suişuri şi coborîşuri, dar întotdeauna ne-am fost credincioşi unul altuia. Şi asta nu fiindcă n-am fi avut ocazia, cel puţin în ce mă priveşte, dat fiind că lumea divertismentului este aşa cum este, şi îndrăznesc să spun că şi din punctul ei de vedere, deşi nu mi se pare că e expusă aceloraşi tentaţii profesionale. Colegii ei de la Poli - mă rog, de la Universitate, aşa cum trebuie să le spun mai nou - nu prea au cum să te excite. Dar nu asta-i problema. întotdeauna ne-am fost credincioşi unul altuia. Cum pot să fiu atît de sigur? Sînt şi basta. Sally era virgină cînd am cunoscut-o, aşa cum erau cam toate fetele de ispravă pe vremea aceea, şi nici eu nu eram din cale-afară de experimentat. Palmaresul meu sexual era extrem de subţire şi consta în acuplări sporadice cu ştoarfele pe care le agăţam în armată, cu fetele care îşi beau minţile la petrecerile din liceu şi cu cîteva proprietărese singuratice, în nişte locuinţe promiscue şi ciudate. Cred că nu m-am culcat cu nici una dintre ele mai mult de două ori, şi de fiecare dată totul s-a consumat rapid, în poziţie clasică. Ca să te bucuri de sex ai nevoie de confort - cearşafuri curate, saltele bune, dormitoare încălzite - şi de continuitate. Sally şi cu mine am învăţat împreună cum să facem dragoste şi am pornit aproape de la zero. Dacă ar avea pe cineva, sînt convins că mi-aş da seama din ceva nou în felul ei de-a fi, din poziţia nefamiliară în care şi-ar ţine picioarele, din uşoara variaţie a mîngîierilor. Intotdeauna mi-a displăcut adulterul, mai ales cînd unul dintre parteneri îl tră-dează pe celălalt de ani de zile. Cum Dumnezeu să
41

nu-ţi dai seama? Normal, Sally nu ştie de Amy. Ce-i drept însă, nu am o aventură cu Amy. Şi-atunci ce am cu ea? Habar n-am.
Am cunoscut-o pe Amy cu şase ani în urmă, cînd a fost angajată pentru distribuirea primei serii din The People Next Door. Inutil de spus, a făcut o treabă nemaipomenită. Unii oameni din domeniu susţin că 90% din suceesul unui siteom rezidă în distribuţie. Ca scenarist, fireste că nu sînt de acord cu o asemenea părere, dar e adevărat că nici cel mai bun scenariu din lume n-are cum să prindă dacă actorii sînt nepotri-viţi. lar pe cei potriviţi nu-i văd toţi ca prima opţiune. De pildă, a fost ideea lui Amy s-o distribuie pe Deborah Radeliffe în rolul Priscillei, mama provenită din clasa de mijloc, Deborah fiind o actriţă clasică la care Royal Shakespeare renunţase şi care nu jucase în viaţa ei în siteow-uri. Nimănui în afară de Amy nu i-ar fi dat prin cap s-o pună în rolul Priscillei, care însă i s-a potrivit mănuşă. Acum a devenit un numc consacrat, care cîştigă cinci miare pentru un spot de treizeci de secunde.
Ciudată chestie şi distribuirea asta. E un dar, la fel ca ghicitul, dar ai nevoie şi de o memorie organizată. Amy are o minte ca o agendă de birou: cînd îi cen sfatul cu privire la repartizarea unui rol, intră într-un fel de transă, îşi propteşte ochii în tavan şi aproape că auzi foşnetul paginilor din memorie pe care se află date esenţiale despre toţi actorii şi toate actriţele pe care le-a văzutjucînd. Cînd se duce la un spectacol, n-o interesează doar actorii în rolurile care le-au fost încredinţate, şi-i imaginează mereu în alte partituri, iar la sfirşitul spectacolului şi-a făcut idee nu numai despre prestaţia din seara respectivă, ci şi despre potenţialul lor pentru o sumedenie de alte roluri. Poţi să te duci cu Amy să vezi Macbeth la RSC1, să-i spui în drum spre casă: „N-a fost grozavă Deborah
1. Royal Shakespeare Company.
42
Radeliffe în Lady Macbeth?" şi să te trezeşti că-ţi răspunde: „Hm, mi-ar plăcea să văd cum o joacă pe Judith Bliss în Hay Fever". Uneori mă întreb dacă reflexul ăsta mintal n-o împiedică să savureze ceea ce i se petrece în faţa ochilor. Poate că ăsta e lucrul pe care-l avem în comun: nici unul dintre noi nu e în stare să trăiască în prezent, amîndoi căutăm cine ştie ce fantomă a perfecţiunii în altă parte. o dată chiar i-am spus ce părere am.
— Coieli, iubitule, mi-a spus ea. Cu tot respectul, cojones sută la sută. Uiţi că din cînd în cînd revin în prezent. Treaba mea e să realizez îmbinarea perfectă dintre actor şi rol. Abia atunci savurez spectacolul şi nimic altceva. Pentru momentele astea trăiesc. Şi de fapt şi tu. Trăim pentru ca tot ce se petrece într-un episod să meargă exact cum trebuie. Stai în faţa televizorului, îţi ţii răsuflarea, îţi spui că e imposibil să reziste chestia aia şi că acuşi o să se ducă naibii totul, după care constaţi că totul merge strună şi că nu se surpă nimic - cam despre asta e vorba, n'est-cepas ?
—Nu mai ţin minte cînd am avut ultima oară impresia că un episod a fost chiar atît de bun, am zis.
— De ăla cu afumarea ce părere ai?
— Da, ăla cu afumarea a fost bun.
— Pe dracu'. A fost bestial.
Asta îmi place la Amy - întotdeauna face să-mi crească respectul de sine. Sally are un stil mai direct:
lasă moşcăielile şi trăieşte-ţi viaţa. De fapt, sînt antitetice din toate punctele de vedere. Sally e o roză englezească blondă, înaltă, suplă şi atletică. Amy e genul mediteranean (taică-său era cipriot grec): bru-netă, scundă şi durdulie, cu părul negru, cîrlionţat, şi ochii ca două stafide. Fumează, se machiază abun-dent, iar dacă poate să evite mersul pe jos (şi cu atît mai mult alergatul), o face cu dragă inimă. o dată a trebuit să fugim ca să prindem trenul: eu am luat-o la goană de unul singur şi i-am ţinut uşa deschisă, iar ea a străbătut peronul cu pantofii cu tocuri cui, de ziceai că e o raţă intrată în panică, în timp ce
43

toate mărgelele, cerceii, eşarfele, genţile şi parafernele femeieşti tremurau şi se zgîlţîiau, pînă n-am mai rezistat şi m-a apucat rîsul. Mi-a fost imposibil să mă abţin. Amy m-a întrebat care-i poanta după ce s-a urcat în tren cu răsuflarea tăiată, iar după ce i-ain spus n-a mai vorbit cu mine pînă am ajuns la destinaţie. (întîmplător, m-am uitat adineauri în dictionar la „paraferne", ca să fiu sigur că l-am scris corect, şi am descoperit că provine din latinescul paraphema, care înseamnă „bunurile personale ale unei femei, în afara zestrei". Interesant.)
A fost una din rarele noastre ciondăneli. In general ne înţelegem foarte bine, ne punem la curent cu bîrfele din lumea noastră, facem schimb de nelinişti, ne încurajăm unul pe celălalt şi ne comparăm tera-piile. Amy e divorţată şi are de crescut o fată de paisprezece ani, Zelda, care tocmai a început să-i descopere pe băieţi şi o bagă în boală pe Amy din cauza hainelor, a statului pînă noaptea tîrziu, a mer-sului prin discoteci dubioase şi aşa mai departe. Amy se teme că, dintr-o clipă în alta, Zelda o să înceapă cu sexul şi cu drogurile, iar pe lîngă asta nu are încredere în fostul ei soţ, Saul, un director de teatru la care fata stă un week-end pe săptămînă şi care, zice Amy, nu are nici un fel de criterii morale sau, ca s-o citez exact, „n-ar şti ce-i aia morală nici dacă l-ar muşca de nas". Cu toate acestea, se simte vinovată de destrămarea căsătoriei şi se teme că Zelda o s-o ia pe mirişte din cauză că nu simte prezenţa unui tată în casă. Amy a început să meargă la psihiatru în primul rînd ca să afle ce n-a mers în relaţia cu Saul. într-un fel, ştia deja: sexul. Saul voia să facă lucruri cu care ea nu era de acord, aşa că pînă la urmă şi-a găsit pe alteineva în compania căreia să le practice. Dar Amy tot încearcă să înţeleagă dacă a fost vina lui sau a ei şi nu pare să fi ajuns la nici o concluzie. Analiza psihică are un fel aparte de-a scoate la lumină eul: cu cît insişti mai mult, cu atît găseşti mai multe hibe.
44
o văd pe Amy săptămînal cînd mă duc la Londra. Uneori mergem la un spectacol, dar cel mai ades petrecem o seară liniştită împreună, în apartament, şi/sau mîncăm ceva la unul dintre restaurantele dm zonă. Nu s-a pus niciodată problema sexului în relaţia noastră, fiindcă Amy nu prea şi-l doreşte, iar eu n-am nevoie de el. Am parte de sex berechet acasă. La ora asta Sally pare să aibă un apetit erotic remarcabil -cred că de la terapia de substituţie hormonală pe care o face pentru menopauză. Uneori, ca să-mi scot pro-priul libido din trîndăvie, îi sugerez nişte chestii pe care voia să le facă Saul cu Amy, iar pînă acum Sally nu m-a refuzat niciodată. Cînd mă întreabă de unde-mi vin ideile astea, îi spun că din reviste şi cărţi şi mă crede. Dacă ar afla că am fost văzut cu Amy prin Londra, nu ar deranja-o, fiindcă nu-i ascund că ne mai întîlnim din cînd în cînd. Sally e convinsă că o facem din motive profesionale, şi într-un fel aşa şi este.
Aşa stînd lucrurile, aţi zice că m-am scos, nu? Am rezolvat problema monogamiei, adică a mono-toniei, fără vina infidelităţii. Am o soţie sexy acasă şi o amantă platonică la Londra. Ce motive oi mai avea să mă plîng? Habar n-am.
E trei şi jumătate. Cred c-o să mă întorc în pat, ca să văd dacă prind cîteva ore de somn înainte să se băsească de ziuă.
Miercuri, ora 11. Am adormit cîteva ceasuri, dar n-a fost un somn odihnitor. M-am trezit mai obosit decît mă culcasem, aşa cum păţeam în armată după ce făceam de gardă: două ore pază, patru ore somn cît era noaptea de lungă, iar dacă era week-end şi peste zi. Dumnezeule, le-am pus pe hîrtie şi uite că le văd de parc-ar fi fost ieri: somnul iepuresc pe o băncuţă, îmbrăcat complet, încălţat cu bocancii care îmi învineţeau gleznele şi învelit cu mantaua, iar pe urmă trezirea bruscă sub luciul unui bec fără abajur, ca să dau pe gît un ceai călîu şi dulceag, eventual

două ouă reci şi nişte fasole la conscrvă, înainte de-a ieşi în noapte poticnindu-mă, căscînd şi tremurînd, ca să stau două ore la intrarea în cazarmă sau să mă plimb de unul singur pe lîngă barăcile şi depozitele cu obloanele trase, ascultîndu-mi zgomotul propriilor paşi şi privindu-mi umbra care se lungea sau se scurta pe sub lămpile cu arc. Staţi să mă concentrez puţin asupra amintirii ăsteia, să închid ochii şi să încerc să storc toată nefericirea care mustea acolo, şi-o să-mi pot aprecia răsfăţurile prezente. Am încercat. Degeaba. Nu ţine.
Rîndurile astea le scriu pe laptop, în drum spre Londra. La clasa întîi, normal. Definiţia omului pros-per: cineva care îşi plăteşte un bilet de clasa întîi din buzunar. Suma se scade din impozit, bineînţeles, dar oricum... Majoritatea tovarăşilor de drum din vagon au biletul plătit de firmă. Oameni de afaceri cu serviete-diplomat cu cifru şi telefoane mobile sau femei lansate în carieră, purtînd sacouri cu umeri laţi. Cîte-un tip mai provincial, cu costum de tweed. Astăzi şi eu sînt la costum în cinstea lui Groucho, dar cîteodată, cînd port o pereche de ginşi şi ojachetă de piele, cu părul de vagabond acoperindu-mi gulerul, oamenii se uită curios la mine, parcă bănuind că am greşit vagonul. In afara controlorilor, care mă cunosc. Fac foarte des drumul ăsta.
Să nu credeţi că mă dau în vînt după serviciile din inter city-ul British Rail care merge la Londra. Au contraire, după cum ar spune Amy (îi place să folosească expresii străine cînd stă de vorbă). Există o puzderie de lucruri care nu-mi plac la trenul ăsta. De exemplu: nu-mi place mirosul de chiflă cu costiţă şi roşie care puluează aerul din vagon ori de cîte ori cineva aduce aşa ceva de la vagonul restaurant şi deschide casoleta de polistiren în care e vîrîtă în cuptorul cu microunde. Nu-mi place stratul de pro-tecţie al frînelor de care dispune materialul rulant marca Pullman, care. cînd se încinge, emite nişte
46
aburi sulfuroşi, teoretic inofensivi pentru sănătate, care se strecoară în vagon, combinîndu-se cu mirosul de chiflă cu costiţă si roşie. Nu-mi place gustul chiflei cu costiţă şi roşie cînd sînt suficient de tîmpit ca să-mi cumpăr aşa ceva, uitînd ca un făcut ce rea a fost ultima oară. Nu-mi place faptul că, dacă te duci la vagonul restaurant şi ceri o cafea, ţi se dă un pahar de plastic uriaş, în afara cazului cînd soliciţi expres o porţie mică (adică normală). Nu-mi place felul cum se zgîlţîie trenul dintr-o parte în alta cînd prinde viteză, făcînd să-ţi sară cafeaua din pahar tocmai cînd îl duci la gură, ca să-ţi opărească dege-tele şi să-ţi picure în poală. Nu-mi place faptul că, dacă se strică instalaţia de aer condiţionat, cum se întîmplă destul de des, vagonul nu se mai poate aerisi, din cauză că geamurile nu se deschid. Nu-mi place faptul că se întîmplă relativ frecvent (dar nici-odată cînd se defectează instalaţia de aer condiţionat) ca uşile automate glisante să se blocheze în poziţia deschis şi să nu poată fi închise manual, sau - dacă pot fi închise - să se redeschidă încet, de capul lor, ori să fie deschise de pasagerii aflaţi în trecere, care le lasă aşa, presupunînd că se închid automat, şi te obligă fie să te ridici o dată la cîteva minute ca să le închizi, fie să stai tot timpul în curent. Nu-mi plac mînerele din toalete, menite să ţină colacul closetului în poziţie verticală, care sînt acţionate de arcuri, dar de multe ori sînt stricate sau blocate, aşa că exact în timp ce te pişi cu o mînă încleştată pe mîner şi cu cealaltă fixîndu-ţi mătărînga, capacul şi colacul closetului, abătute de la poziţia verticală de hurducă-turile violcnte ale trenului, se prăbusesc brusc în faţă, deviindu-ţi jetul de urină pe pantaloni. Nu-mi place felul cum goneşte trenul întotdeauna cu viteză maximă cînd merge paralel cu Drumu.l Naţional 1, depăşind toate maşinile şi camioanele parcă pentru a face reclamă superiorităţii transportului feroviar, pentru ca, după cîteva minute, în mijlocul cîmpului, undeva lîngă Rugby, să se oprească la semnal.

Au ! Văleu! Măiculiţă! Un junghi neaşteptat de durere în genunchi, fără un motiv anume.
Sally mi-a spus ieri că durerea asta e un fel de ghimpe în coastă pentru mine. M-am întrebat de unde o fi scos expresia asta şi m-am dus s-o caut prin cărţi. (Caut o grămadă de chestii - e felul meu de a-mi completa lacunele de educaţie. Am biroul plin cu cărţi de referinţă, cum văd una, cum o cumpăr.) Am descoperit că expresia era din Epistola a doua către Corintieni a Sfintului Apostol Pavel: „Şi pentru ca să nu mă trufesc cu măreţia descoperirilor, datu-mi-s-a mie un ghimpe în trup, un înger al satanei, să mă bată peste obraz..." M-am întors în bucătărie cu Biblia, mîndru de mine, şi i-am citit versetul cu voce tare lui Sally. M-a ţintuit cu privirea, mi-a spus: „Bine, dar exact asta ţi-am zis şi eu" şi mi-am dat seama că avusesem iarăşi unul din momentele alea cînd îmi pleca mintea cu sorcova şi că, tocmai în timp ce mă întrebam de unde era expresia, ea nu făcuse decît să-mi dea răspunsul. „A, da, ştiu c-ai zis Sfintul Pavel, am minţit. Dar ce legătură are cu genunchiul meu? Textul pare puţin cam obscur." „Tocmai asta e, a spus ea. Nimeni nu ştie care era ghimpele din trupul lui Pavel. E un mister. La fel ca genunchiul tău." Sally ştie o mulţime de chestii din religie, incompa-rabil mai multe ca mine. Taică-său a fost vicar.
Fidel obiceiului, trenul s-a oprit, fără un motiv anume, în plină cîmpie. In liniştea care s-a aşternut brusc în vagon, observaţiile unui bărbat în cămaşă, aflat în partea cealaltă a intervalului, care vorbeşte la un telefon mobil despre un contract pentru nişte spaţii de depozitare, sînt enervant de sîcîitoare. Zău că aş prefera să merg la Londra cu maşina, dar traficul e imposibil o dată ce ieşi de pe DNl, ca să nu mai vorbim de ce se întîmplă pe DNl, iar parcatul în West End e o treabă atît de chinuitoare, că pînă la urmă nu merită osteneala. Aşa că merg cu maşina pînă la gara Rummidge Expo, care se află la doai
48
cincisprezece minute de casă, şi o las în parcarea de acolo. De fiecare dată cînd mă întorc, mă tem să n-o găsesc zgîriată sau chiar ciobită, deşi are cele mai noi sisteme de alarmă şi de siguranţă. E un automobil minunat, cu un motor V6 de trei litri şi cu 24 de valve, transmisie automată, sistem de navigaţie, con-trol al deplasării, aer condiţionat, sistem de frînare cu air-bag-uri, radiocasetofon cu şase boxe, acoperiş rabatabil electric şi toate adaosurile tehnice la care te poate duce mintea. Merge ca vîntul, lin şi incre-dibil de silenţios. Lucrul care mă dă pe spate e tocmai forţa asta tăcută, pe care o produce fără nici un efort. Niciodată nu m-am dat în vînt după maşinile sport zgomotoase, după cum n-am priceput nicicînd obsesia englezilor pentru schimbătoarele de viteză manuale. Mă tot întreb, oare statul la nesfirşit cu mîna pe capul schimbătorului de viteză şi apăsatul perma-nent al ambreiajului or fi vreun înlocuitor al sexului? Cică dacă ai schimbător de viteză automat nu mai ai aceeaşi aceelerare cînd intri într-a treia, dar mie mi se pare suficientă dacă motorul are puterea celui din maşina mea. In plus, e un automobil de o frumuseţe incredibilă, care face să ţi se oprească inima-n piept.
M-am îndrăgostit la prima vedere de maşina asta, cînd am văzut-o parcată în faţa magazinului de pre-zentare, cu o linie joasă şi dinamică, sculptată din ceva ce semăna cu un abur, şi cu soarele învăluind-o în strălucirea lui, de un gri argintiu foarte deschis şi cu un luciu metalizat ce te trimitea cu gîndul la o perlă. Mi-am tot găsit motive să trec cu maşina prin dreptul magazinului de prezentare ca să mă uit din nou la ea, şi de fiecare dată am simţit un fior de dorinţă. Indrăznesc să spun că mulţi oameni care treceau pe acolo simţeau acelaşi lucru, dar, spre deosebire de ei, eu ştiam că pot să intru bine mersi în magazin şi s-o cumpăr fără să mă gîndesc dacă mi-o pot permite. însă am ezitat şi am bătut în retra-gere. De ce? Fiindcă pe vremea cînd nu-mi permi-team asemcnea maşini le dezaprobam total - e vorba
de maşinile rapide, dichisite, cu consum mare şi japoneze. Intotdeauna mi-am spus că n-o să cumpăr niciodată o maşină japoneză, nu atît din patriotism ceonomic (conduceam Ford-uri despre care desco-peream de obicei că fuseaeră fabricate în Belgia sau Germania), cît din raţiuni emoţionale. Sînt suficient de în vîrstă ca să-mi amintesc de al doilea război mondial şi am avut un unchi care a murit ca prizo-nier de război, în timp ce muncea la o cale ferată pe undeva prin Siam. Am trăit cu impresia că o să mi se întîmple ceva rău dacă o să cumpăr maşina asta, sau că - în cel mai bun caz - o să mă simt vinovat şi nefericit ori de cîte ori o să mă instalez la volan. Cu toate acestea, am rîvnit la ea. A devenit una dintre „chestiile" mele - chestii asupra cărora nu pot să mă hotărăsc, pe care nu pot să le uit, pe care nu pot să le las deoparte. Chestii care mă trezesc în toiul nopţii şi mă pun pe gînduri.
Am cumpărat toate revistele auto, sperînd să găsesc vreo critică infamantă la adresa masinii, care să-mi dea un motiv să n-o cumpăr. Degeaba. Unele rapoarte de testare erau vag condescendente - folosind epitete de genul „cuminte", „docilă" sau chiar „enig-matică" - dar îţi dădeai seama că nimeni nu putea să-i găsească vrco hibă. o săptămînă aproape că n-am pus geană pe geană, frămîntîndu-mă întruna. Vă vine să credeţi ? Războiul făcea ravagii în lugoslavia, mii de oameni mureau zilnic de SIDA în Africa, bom-bele explodau în Irlanda de Nord, numărul şomerilor creştea inexorabil în Anglia şi singurul lucru la care mă gîndeam eu era dacă să cumpăr sau nu maşina.
Am început s-o calc pe nervi pe Sally. „Pentru Dumnezeu, du-te, testeaz-o şi, dacă-ţi place, cum-păr-o", mi-a zis. (Ea una conduce un Escort, îl schimbă o dată la trei ani, după o discuţie telefonică de două minute cu angajatul reprezentanţei, şi rezolvă pro-blema fără să stea pe gînduri.) Aşa că am efectuat testul auto. Şi bineînţeles că maşina mi-a plăcut. Ain iuhit-o. M-a sedus şi m-a vrăjit. Dar agentului
50
de vînzări i-am spus că mă mai gîndesc. „La ce, Doamne iartă-mă, te mai gîndeşti ? m-a întrebat Sally după ce-a ajuns acasă. îţi place şi ţi-o poţi permite, de ce n-o cumperi?" I-am zis că noaptea e un sfetnic bun. Asta a însemnat, fireşte, că n-am închis un ochi toată noaptea şi că mi-am făcut toate grijile din lume. Diituncaia, la micul dejun, am anunţat că mă hotărîsem. „Zău? a făcut Sally, fără să-şi ridice ochii din ziar. Şi asta ce înseamnă?" „Am decis să n-o cumpăr, am spus. Indiferent cît de irationale sînt scrupulele pe care le am, n-o să scap niciodată de ele, aşa c-ar fi mai bine să stau cuminte." „în regulă, a zis Sally. Şi ce cumperi în loc?" „N-am nevoie să cumpăr nimic în loc, am răspuns. Maşina pe care-o am acum mai merge un an sau doi." „Bine", a spus Sally. Dar mi s-a părut dezamăgită. Am început iar să mă frămînt şi să mă întreb dacă luasem decizia corectă.
După cîteva zile, am trecut cu maşina prin dreptul magazinului de prezentare, iar automobilul nu mai era acolo. Am intrat şi l-am luat de guler pe agentul de vînzări. Practic l-am prins de revere şi l-am smuls de pe scaun, ca în filme. Cineva îmi cumpărase maşina! Nu-mi venea să cred. Mă simţeam de parcă mi s-ar fi furat mireasa în ajunul nunţii. Am spus că vreau maşina. Trebuia neapărat să o am. Agentul de vînzăn mi-a zis că poate să-mi facă rost de una peste două-trei săptămîni, dar, după ce-a verificat în computer, a constatat că în toată ţara nu mai există nici un model absolut identic şi de aceeaşi culoare. Nu era unul dintre producătorii niponi care deschiseseră fabrici în Anglia - maşinile erau importate direct din Japonia pe comandă fermă. Mi-a spus că mai era una la bordul unui cargobot care se afla undeva în larg, numai că pînă la livrare aveau să mai treacă vreo cîteva luni. Ca să n-o mai lungesc, am ajuns să plătesc o mie de lire sterline peste preţul de catalog ca să-l conving pe individul care-mi cumpărase maşina să renunţe.
Nu mi-a părut rău niciodată. Maşina asta îţi bucură sufletul cînd o Conduci. Singurul meu regret e că
/                               51

nu-i mai am pe mami şi pe tati ca să-i scot la o plimbare. Am nevoie de cineva care să se facă ecoul mîndriei mele de proprietar. Sally nu e bună la aşa ceva - pentru ea automobilul e doar o maşinărie funcţională. Amy n-a văzut-o niciodată, fiindcă nu merg cu ea la Londra. Copiii mei o privesc, cînd mai dau pe la noi, cu un amestec de batjocură şi deza-probare - Jane îi spune „Richmobilul"1, iar Adam susţine că e un fel de compensaţie pentru faptul că am chelit. Am nevoie de un pasager care s-o aprecieze, asta e. Cineva ca Maureen Kavanagh, de exemplu, prima mea prietenă. In zilele alea de demult, nici una dintre familiile noastre nu-şi putea permite să-şi ia maşină. o plimbare la bordul oricărui autoturism era un răsfăţ extrem de rar, o experienţă intensă, plină de inedit. Ţin minte că Maureen era să leşine de fericire cînd unchiul Bert ne-a dus la Brighton într-o zi de bank holiday2, în vechiul lui Singer ante-belic care mirosea a benzină şi a piele şi se hîţîna din cauza suspensiilor, de ziceai că eşti în landou. Imi imaginez că trec cu maşina pe care-o am acum prin dreptul casei ei şi o văd la fereastră, cu gura căscată de uimire; pe urmă o zbugheşte afară pe uşa din faţă, coboară treptele în viteză, sare în maşină, nu-şi găseşte locul de plăcere şi se joacă bucuroasă cu toate comenzile, rîzînd, încreţindu-şi nasul în felul acela al ei şi uitîndu-ae adoratoare la mine în timp ce o iau din loc. Asta făcea Maureen pe vre-muri: se uita adoratoare la mine. De atunci nu m-a mai învrednicit nimeni cu un asemenea tratament, nici Sally, nici Amy, nici Louise şi nici o altă femeie care s-a întîmplat să se dea cîndva pe lîngă mine. N-am mai văzut-o pe Maureen de aproape patruzeci de ani - Dumnezeu ştie pe unde e, ce face sau cum
1. Automobil pentru bogătaşi.
2. Bank holiday, sărbătoare bancară din Anglia şi Irlanda, cu zile libere de lunea Paştilor, de Sfinta Treime, în prima zi de luni din august şi pe 26 decembrie.
52
arată. Cînd mi-o închipui lîngă mine în maşină are tot şaisprezece ani si e îmbrăcată cu cea mai fru-moasă rochie de vară, una albă, brodată cu tran-dafiri roz, chit că eu sînt ca acum, gras, chel şi de cincizeci şi opt de ani. N-are nici un dram de logică, dar probabil că ăsta e tot hazul fantazărilor.
Trenul se apropia de Euston. Controlorul şi-a cerut scuze la difuzor pentru întîrzierea „provocată de o eroare de semnalizare lîngă Tring". In sinea mea, am susţinut privatizarea British Rail-ului, înainte ca ministrul transporturilor să-şi anunţe intenţia de a separa compania care asigură întreţinerea şinelor de cea care dirijează mersul trenurilor. Vă daţi seama cum or să meargă treburile şi ce alibiuri minunate or să apară pentru întîrzierile trenurilor. Şi-au pierdut minţile? E la mijloc vreo Hernio-Nevroză Guvernamentală?
Chiar am citit undeva că John Major are probleme la un genunchi. Se pare că a trebuit să renunţe la crichet. Ei, vezi, asta explică multe.
Miercuri, 22.15. Amy tocmai a plecat. Ne-am întors la apartament de la Gabrielli's ca să ne uităm la Ştirile de la zece. la Sony-ul meu sport şi să ne punem la curent cu drama planetară (atrocităţile din Bosnia, inundaţiile din Bangladesh, seceta din Zimbabwe, prăbuşirea iminentă a economiei ruse şi cel mai mare deficit comercial din istoria Angliei), după care am suit-o într-un taxi care s-o ducă înapoi la St John's Wood. Preferă să nu ajungă foarte tîrziu acasă din motive legate de Zelda, cu toate că are o chiriaşă, Miriam, care e logoped, are o viaţă socială foarte discretă şi are grijă de fată în serile cînd Amy e plecată.
Acum sînt singur în apartament şi probabil că în toată clădirea. Ceilalţi proprietari de genul meu stau aici doar din cînd în cînd - e vorba de o stewardesă pe curse foarte lungi, de un om de afaceri elveţian pe
53

care treburile îl obligă să călătorească mereu de la Londra la Ziirich şi înapoi, însoţit de secretară şi/ sau amantă, şi de uh cuplu de americani homosexuali, un fel de cadre universitare, care vin aici doar cînd iau studenţii vacanţă. Două apartamente au rămas nevîndute din cauza recesiunii. Astăzi n-am văzut pe nimeni nici în lift, nici pe hol, dar nu mă simt niciodată singur, aşa cum mi se întîmplă uneori acasă peste zi, cînd Sally e la serviciu. Pe străzile astea de la margine de oraş e teribil de linişte. Zgomotul surd al autobuzelor şi al taxiurilor care îşi croiesc drum pe Charing Cross Road în viteza întîi se aude foarte slab prin geamurile duble, fragmentat uneori de sirena stridentă a unei maşini de poliţie sau a unei salvări. Dacă mă duc la fereastră, mă uit înjos la trotuarele forfotind de oamenii care ies de la teatru sau cinema-tograf, din restaurante sau din baruri, precum şi de cei care molfăie mîncare luată la pachet sau beau fie bere, fie Coca-Cola la doză, în timp ce aburul respi-raţiei li se condensează în aerul rece al noptii. Se întîmplă foarte rar să-şi ridice cineva privirea de la parterul clădirii, unde s-a deschis un restaurant cu specific de pizza şi paste, ca să observe că deasupra se află şase apartamente de lux, lar la fereastra unuia dintre ele stă un bărbat care a tras draperiile şi se uită la lume. Nu e un loc unde te-ai putea aştepta să trăiască efectiv cineva, şi nici n-ar prea avea haz s-o facă trei sute şaizeci şi cinci de zile pe an. Este prea zgomotos şi prea murdar. Gălăgia nu e cauzată doar de trafic, ci şi de huruitul instalaţiei de aerisire a restaurantului, care se găseşte în spatele clădirii şi nu pare să se oprească vreodată, în timp ce mizeria nu se află numai în aer, lăsînd un strat fin de pulbere neagră pe toate lucrurile din casă (deşi în cea mai mare parte a timpului ţin geamurile închise), ci şi pejos, pe trotuarul acoperit permanent de o patină cleioasă de noroi, flegme, lapte vărsat, resturi de bere şi vomă, întinse peste tot la un loc cu o mulţime de pungi de hamburgeri făcute ghem, doze
54
de băutură strivite, ambalaje de celofan şi pachete aruncate, serveţele murdare şi bilete de autobuz folosite. Eforturile măturătorilor din Westminster Borough devin pur şi simplu inutile din cauza numă-rului imens de trecători care fac mizerie în această parte a Londrei. lar gunoaiele umane sînt la fel de vizibile: beţivanii, boschetarii, nebunii şi indivizii cu mutre de borfaşi abundă. Cerşetorii îţi ţin calea la tot pasul, iar la zece seara pe pragul fiecărui magazin se află un ocupant adormit. „Louc/ie" a fost verdictul lui Amy cu privire la ambient (sau, ca s-o citez, cu privire la ambience) cînd am adus-o pentru prima dată aici, dar nu sînt sigur că e cuvîntul potri-vit. (L-am căutat în dicţionar, înseamnă alunecos şi îndoielnic şi vine de la un cuvînt francez cu sensul de oblic.) Zona cinematografelor porno şi a cluburilor de striptease se află la vreo trei sferturi de kilo-metru. Aici anticariatele şi teatrele celebre se iau la întrecere cu localurile fast-food şi cu multiplex-urile. Categoric, nu e un cartier convenţional, dar ca bază metropolitană pentru un extraorăşean ca mine situ-aţia e cum nu se poate mai bună. Oricum, Londra e o cloacă. Şi dacă tot trebuie să trăieşti aici, e mai bine să te cocoţi în vîrful strălucitorului morman de băligar decît să te îngropi în straturile de căcat vechi şi com-pactat în fiecare dimineaţă şi seară. Ştiu cum stă treaba: la vremea mea, am facut şi eu naveta la Londra.
Cînd ne-am mutat din Londra la Rummidge, cu doisprezece ani în urmă, din cauza serviciului lui Sally, toţi prietenii m-au privit cu o compătimire prost camuflată, de parcă aş fi fost exilat în Siberia. Sincer să fiu, şi eu m-am temut puţin, fiindcă n-am locuit niciodată la nord de Palmer Green (în afară de armata făcută în Yorkshire si de turneele de pe vremea cînd eram un tînăr actor, ceea ce nu înseamnă cu adevărat „a locui"), dar mi-am spus că aşa era corect, s-o las pe Sally să-şi fructifice şansa de a avansa în carieră şi de a trece de la învăţămîntul preuniversitar
55

la cel universitar. Trăsese din greu, avînd un post cu jumătate de normă în rmnister şi fiind totodată direc-tor adjunct al unui liceu din Stoke Newington, iai postul de lector scos la concurs la Rummidge Poly S( potrivea la fix cu specializarea ei, psiholingvistica şi deprinderea limbajului (nu-mi cereţi să explic). Aşa că s-a înseris şi a primit postul. Acum e leetor princi-pal. Poate că într-o bună zi o să ajungă profesor p1in, dat fiind că Politehnica s-a transformat în Universitate. Profesor Sally Passmore : nu sună rău deloc. Păcat de numele Universităţii. N-au putut să-i spună University of Rummidge, fiindcă exista deja una cu numele ăsta, motiv pentru care au botezat-o The James Watt University, după numele •ilustrului inventator născut aici. Pot să pariez cu averea mea că nu peste multă vreme denumirea asta incomod de lungă o să se rediică la „Watt University" şi daţi-vă seama ce încurcături or să iasă de aici cînd or să stea oamenii de vorbă între ei. „La ce universitate ai fost ?" „Watt University"1. „Exact, la ce universitate ?" „Watt University". Şi tot aşa.
în orice caz, la momentul respectiv am avut nişte stringeri de inimă faţă de mutarea asta, ai de fapt nu doar eu, ci noi toţi, inclusiv copiii, care locuiseră întotdeauna în sud-cst. Insă primul lucru pe care l-am descoperit a fost că preţul obţinut pe vechea casă interbelică şi cu un perete comun din Palmer's Green ne-a permis să ne cumpărăm o spaţioasă vilă edwardiană deocamdată, cu cinci dormitoare, într-o zonă din Rummidge, aşa că am reuşit să am şi eu -pentru prima dată de cînd m-am căsătorit - un birou personal care dădea spre un gazon străjuit de nişte copaci masivi, în locul bovindoului pe care-l aveam înainte în vestibul şi care dădea spre o casă absolut identică, aflată vizavi; al doilea lucru pe care l-am descoperit a fost că Sally şi copiii puteau să ajungă
1. In engleză, numele propriu Watt şi pronumele rela-tiv-interogativ what (ce) se pronunţă identic.
56
la colegiu sau la şcoală într-un timp de două ori mai scurt şi cu nervi de două ori mai puţini; în fine, al treilea lucru pe care l-am constatat a fost că, în afara Londrei, oamenii sînt politicoşi unul cu altul, că vînzătoarele îţi spun „ce bine" cînd le dai bani potriviţi, că taximetriştii par plăcut impresionaţi cînd le laşi bacşiş şi că muncitorii care vin să-ţi schimbe maşina de spălat, să-ţi redecoreze casa sau să-ţi repare acoperişul sînt amabili, eficienţi şi paro-lişti. Pe vremea aceea calitatea superioară a vieţii britanice din afara Londrei era încă un secret bine păzit, iar Sally şi cu mine de-abia ne-am abţinut să nu rîdem la gîndul tuturor prietenilor rămaşi în capitală, care ne plîngeau de milă în timp ce pierdeau orc întregi din cauza blocajelor rutiere, abia prindeau un loc agăţaţi de bare prin trenurile de navetişti sau încercau zadarnic să găsească un instalator la telefon înweek-end. o dată cu mutatul la Rummidge, norocul s-a întors cu faţa spre noi din mai multe puncte de vedere. Cine ştie dacă The People Next Door ar fi văzut vreodată lumina unui studio dacă nu l-aş fi cunoscut pe Ollie Silver la o recepţie la care fusese invitată si Sally, tocmai cînd cei de la Heartland căutau o idee nouă pentru un siteom.
După ce Jane şi Adam au plecat de-acasă şi s-au dus la Universitate, ne-am mutat la Hollywell, o suburbie semirurală din partea sudică a oraşului -în sud-est cred că i s-ar spune cartierul agenţilor de bursă, numai că în Midlands nu prea găseşti agenţi de bursă. Majoritatea vecinilor sînt directori generali de combinate, contabili, medici şi avocaţi. Toate casele sînt moderne, fără pereţi comuni, reprezintă stiluri diferite, se află la o distanţă destul de mare de stradă şi sînt împînzite de sisteme antifurt. E o zonă liniştită, cu copaci şi verdeaţă multă. In timpul săptămînii cel mai puternic zgomot este cel al căruciorului cu lactate, care aduce lapte bătut, iaurt organic şi ouă proaspete pentru toţi doritorii. In week-end-uri se aude uneori tropotul poneilor sau scrîşnetul scos de roţile
Range-Rover-urilor pe asfalt. Country Club-ul, care are un teren de golf cu optsprezece găuri, terenun de tenis, piscine acoperite şi în aer liber, precum şi bazine cu ape termale, se află la doar zece minute. Acesta e principalu] motiv pentru care ne-am mutat în Hollywell - ăsta şi faptul că e cît trebuie de aproape de gara Expo Rummidge.
Gara a fost construită relativ recent, ca să deser-vească Centrul de Expoziţii şiAeroportul Internaţional. E foarte modernă şi are dotări de ultimul tip, în afară de principala toaletă a bărbaţilor. Nu se ştie de ce, dar se pare că au reconstruit cu tot dragul un closet British Rail clasic în plină armonie a mar-murh, sticlei şi cromului, inclusiv pisoarele din zinc la carc îţi faci nevoile în picioare, plăcile albe de faianţă crăpată şi chiar un loc unde pute de-ţi mută nasul din loc din cauza ţevăriei înfundate. Dincolo de astea, lucrurile arată mult mai bine decît în City Centre, iar pentru mine gara de aici înseamnă că sînt cu douăsprezece minute mai aproape de Londra. Căci e limpede că, dacă lucrezi în divertisment, nu poti să renunţi cu totul la Londra. Cei de la Heartland îsi fac înregistrările în studiourile de la Rummidge fiindcă asta e una dintre clauzele contractului de franciză - chestia cu crearea de locuri de muncă în regiune - dar au birourile la Londra şi tot acolo fac majoritatea repetiţiilor, fiindcă cei mai mulţi dintre actori si regizori locuicsc în capitală. Aşa că nu-mi rămîne decît să plec şi să mă întorc la Euston cu vechile trenuri ale lui British Rail. Apartamentul l-am cumpărat cu trei ani în urmă, pe de o parte ca să investesc nişte bani (deşi preţurile proprietăţilor au tot scăzut), dar în principal ca să scap de oboseala pe care o presupune o călătorie dus-întors într-o singură zi, precum şi de stresul ocupării şi eliberării camerelor de hotel. Bănuiesc că, într-un cotlon al minţii, mi-am zis de asemenea că o să am un loc numai al meu unde să mă întîlnesc cu Amy.
în ultima vreme am ajuns să preţuiesc şi mai mult discreţia şi anonimatul pe care mi le conferă
58
locul ăsta. Nimeni de pe trotuar nu ştie că sînt aici, în cuibul meu intim, ca mcălzTre centra\ă şi tu geamuri duble. lar dacă ies în stradă să cumpăr ziarul sau să iau ojumătate de litru de lapte de la băcănia asiatică non-stop de la colţ şi să mă amestec printre turişti, printre boschetari, printre tinerii fugiţi de acasă şi băieţii de cartier care au ieşit în oraş, printre funcţio-narii care au terminat programul, se opresc la un pahar în drum spre casă şi se hotărăsc s-o facă lată, printre actori, angajaţi de la firmele de catering, cîntăreţi ambulanţi, poliţişti, cerşetori şi vînzători de ziare - privirile lor or să treacă pe lîngă mine fără să se focalizeze, nimeni n-o să mă recunoască, nimeni n-o să mă salute şi n-o să mă întrebe ce mai fac, iar eu n-o să fiu obligat să mă prefac în faţa nimănui că sînt fericit.
Amy a ajuns la apartament direct de la serviciu şi am băut cîteva gin tonic-uri înainte de a ieşi după colţ pînă la Gabrielli's ca să mîncăm. Uneori, dacă vine aici de acasă, aduce mîncare de la ea din congelator -musaca, vită cu măsline sau coq au vin — şi o încăl-zeşte în cuptorul cu microunde, însă de obicei luăm masa la un loca1. De foarte puţine ori mă invită să mănînc 1a ea şi pregăteşte un adevărat festin, niimai că de fiecare dată e de fapt o petrecere şi mai vine şi altă lume. Amy nu vrea ca Zelda să-şi bage în cap că există ceva special în relaţia ei cu mine, deşi nu-mi vine să cred că puştoaica nu bănuieşte nimic, mai ales că îşi vede mama plecînd uneori de acasă îmbrăcată trăsnet şi ţinînd în mîna vîrîtă într-o mănuşă elegantă o tăviţă de plastic cu mîncare congelată. „O ascund în geantă, stupido", mi-a spus Amy la un moment dat, cînd mi-am luat inima în dinţi şi am întrebat-o. E adevărat că are o geantă extraordinar de încăpă-toare, un fel de sacoşă italienească din piele moale, plină de paraferne femeieşti (sau trebuie să spun doar paraferne ?) - rujuri şi dermatografe, pudră şi parfum, ţigări şi brichete, pixuri şi creioane, blocnotesuri şi
59

agende, aspirine şi Elastoplasturi, Tampax-uri şi absorbante, un veritabil set de supravicţuire în care o tavă de plastic cu musaca din congelator ar putea fi ascunsă fără mari eforturi.
Tocmai schimbam un bec care se arsese cînd Amy a umblat la interfon, aşa că au trecut cîteva secunde bune pînă am apăsat pe butonul care i-a adus figura caraghios de distorsionată - numai gură, nas şi ochi -pe ecranul din vestibulul meu microscopic. „Repede, Lorenzo, abia aştept să trag o pişare şi-o duşcă, în ordinea asta", a zis ea. Unul dintre lucrurile care îmi plac la Amy este că nu-mi spune niciodată Tubby. Foloseşte o mulţime de alte nume familiare, însă niciodată pe ăsta. Am apăsat pe butonul de deschidere a uşii din faţă şi după cîteva secunde am primit-o în apartament. Şi-a lipit obrazul rece de al meu cînd ne-am îmbrăţişat, iar eu am inhalat masiv aroma parfumului ei preferat, un Givenchy, care i se simţea pe gît şi după urechi. I-am atîrnat pardesiul în cuier şi am pregătit băuturile, în timp ce ea s-a dus la baie. A ieşit după cîteva minute, cu buzele stră-lucindu-i de rujul cu care tocmai se dăduse, s-a cufun-dat într-un fotoliu, picior peste picior, aşa dolofană cum era, şi-a aprins o ţigară, şi-a luat băutura şi mi-a spus:
—Noroc, iubitule. Ce-ţi face genunchiul? I-am spus că mă înjunghiase o dată rău, în timp ce eram în tren.
— Dar cu Angst-uî cum stai ?
—Ce-iăla?
— Haida-de, scumpule! Nu te mai preface că nu ştii ce-iAngst-uî. Aşa se spune în germană la anxietate. Sau poate la angoasă?
— Nu mă-ntreba. Ştii că sînt afon la limbile străine.
— Mă rog, cum ţi-a mers? In afară de povestea cu genunchiul.
— Oestul de rău.
I-am descris cu lux de amănunte starea de spirit în care fusesem în ultimele cîteva zile.
60
— E din cauză că nu scrii, mi-a spus ea, referindu-se la scenarii.
— Ba acriii, cum să nu, am zis. Ţin un jurnal. Amy şi-a mijit ochii negri, luată prin surprindere.
— De ce Dumnezeu? Am ridicat din umeri.
— Habar n-am. A început de la un lucru pe care l-am făcut pentru Alexandra.
— Ar trebui să scrii ceva care să te îndepărteze de tine însuţi, nu să te afunde şi mai mult în introspecţie. o să mai fie şi altă serie?
— Iţi spun mai tîrziu, am răspuns. Azi am luat prînzul cu Jake pe tema asta. Tu cum ţi-ai petrecut ziua?
— 0, groaznic, groaznic, a spus ea cu o strîmbătură. Zilele lui Amy sînt invariabil groaznice. Nici nu cred că s-ar simţi bine dacă n-ar fi.
— M-am certat cu Zelda la micul dejun din cauza camerei ei, care arată ca o cocină. Mă rog, c'est normal. Dar pe urmă a sunat secretara lui Karl ca să-mi spună că nu poate să mă primească azi fiindcă îl doare gîtul, deşi habar n-am de ce contramandează aedinţa doar pentru aşa ceva, fiindcă uneori nici nu deschide gura cu bună ştiinţă, numai că secretara mi-a spus că are şi temperatură. Aşa că bineînţeles că toată ziua am stat ca pe ghimpi, ca drogatul care nu şi-a luat doza. Plus că Michael Hincheliffe, al cărui agent mi-a comunicat că e „practic disponibil" pentru serialul ăla de spionaj al BBC-ului, si care ar fi făcut un rol grozav, a aceeptat o ofertă pentru un lung-metraj, jigodia. Ca să nu mai vorbesc de ultima boacănă a lui Harriet.
Harrîet e asociata lui Amy la agenţia de distri-buire. Relaţia ei de lungă durată cu un bărbat pe nume Norman tocmai s-a destrămat, motiv pentru care femeia nu mai poate gîndi cum trebuie şi-o apucă plînsul dintr-o dată la telefon cînd stă de vorbă cu clienţii. Amy m-a anunţat c-o să-mi povestească despre ultima boacănă a lui Harriet după ce-o s-o
pun la curent pe tema discuţiei de la prînz cu Jake, aşa că întîi şi-ntîi am ieşit din apartament şi ne-am luat în primire masa obişnuită de la Gabrielli's.
Jake Endicott e singurul agent pe care l-am avut vreodată, M-a contactat pentru prima oară acum o veşnicie, cînd a auzit la radio o schiţă pe care o scrisesem, şi mi-a propus să mă reprezinte. Ani în şir nu s-a întîmplat nimic, însă pe urmă a dat lovitura cu The People Next Door şi nu m-aş mira dacă la ora asta aş fi clientul lui numărul unu. Rezervase o masă în salonul din spate de la Groucho's, sub cupola de sticlă. E genul de local care i place. Toată lumea vine ca să vadă şi să fie văzută, şi nimeni nu recunoaşte că de fapt ăsta e singurul motiv al prezenţei sale acolo. Există o căutătură specială pe care obişnuiţii localului au perfecţionat-o, căreia eu îi spun „baleiajul rapid ă la Groucho" şi care constă în trecerea în revistă grăbită şi pe sub sprîncene a asistenţei, pentru reperarea celebrităţilor, în paralel cu rîsul hohotitor stîrnit de ceea ce a spus însoţitorul, indiferent dacă e sau nu vorba de ceva amuzant. îmi închipuisem că avea să fie un prînz conjunctural, ca să mai schimbăm o bîrfă şi să ne felicităm reciproc, dar s-a dovedit că Jake avea să-mi spună lucruri serioase.
După ce am comandat (eu am ales un piept de raţă afumat cu o cupă caldă de salată şi lollo rosso, iar pe urmă nişte cîrnaţi cu piure, la un preţ care le-ar fi provocat alor mei cîte un infarct de căciulă), Jake a spus:
— Vestea bună e că Heartland vrca să mai contrac-teze două serii.
— Şi vestea rea? am întrebat.
— Vestea rea e că Debbie vrea să renunţe. Jake m-a privit cu nelinişte, aşteptîndu-mi reacţia. Nu era o lovitură de teatru. Ştiam că seria în curs era ultima pentru care Debbie semnase con-tractul şi mi se părea normal să se sature de filmat The People Next Door mai bine de şase luni pe an.
62
Actorii trag din greu pentru siteom-w\. E corvoada ritmului săptămînal al televiziunii. Programul de la The People Next Door arată astfel: lectura scenariului marţi, repetiţii de miercuri pînă vineri la Londra, deplasare la Rummidge sîmbăta, repetiţia generală şi înregistrarea acolo duminica, zi liberă lunea şi totul de la capăt cu episodul următor marţea. Actorii nu mai au week-end-uri, iar uneori trebuie să renunţe şi la ziua liberă fiindcă au de filmat în locaţii speciale. Sînt bine plătiţi, dar rutina e înfiorătoare şi n-au voie sub nici o formă să se îmbolnăvească. Ca să fiu mai bine înţeles: pentru o actriţă ca Deborah Radeliffe, probabil că personajul Priscilla Springfield a încetat să mai fie o provocare cu mult timp în urmă. Ce-i drept, poate să-şi vadă de teatrul ei patru luni pe an, între serii, dar asta nu înseamnă suficient de mult pentru o producţie din West End şi oricum, după legile lui Murphy, nu i s-ar oferi nici un rol pe care să şi-l dorească în perioadele cînd e disponibilă. Aşa stînd lucrurile, nu m-a surprins deloc că voia să-şi recîştige libertatea. Inutil să spun că Jake avea o cu totul altă optică.
— Cîtă nerecunoştinţă c în breasla aata..., a oftat el, clătinînd din cap, înfigîndu-şi furculiţa într-o bucă-ţică de friptură şi muind-o în sosul de mărar din farfurie. Cine auzise de Deborah Radeliffe înainte de The People Next Door, în afară de cîţiva oameni care primeau invitaţii de la RSC ? Am făcut-o vedetă şi ea ne-ntoarce spatele. Mai ştie cineva ce-i aia loialitate?
— Lasă-te de bancuri, Jake, am spus. Am avut noroc c-a stat atît de mult.
— Mie să-mi mulţumeşti pentru asta, băiete, a zis Jake. (E cu zece ani mai mic decît mine, dar îi place să joace rolul tatălui în raporturile cu mine.) Eu am insistat pe lîngă Heartland să-i treacă o clauză obligatorie de prelungire pe patru ani în noul contract, după prima serie. Ei s-ar fi mulţumit şi cu trei.
— Ştiu, Jake, ai fost grozav, am zis. Bănuiesc că nu-i doar o cacealma a agentului ei ca să ridice preţul?
63

— La asta m-am gîndit şi eu, normal, dar Debbie spune că nu mai continuă nici -pentru de două ori mai inulţi bani.
— Şi cum putem să facem o serie nouă fără Debbic ? am întrebat. Nu avem cum să distribuim pe alt-cineva. N-ar aceepta publicul. Din punctul lui de vedere, Debbie este Priscilla.
Jake l-a lăsat pe ospătar să ne umple la loc paha-rele cu vin, după care s-a aplecat spre mine şi şi-a coborît glasul.
— Am vorbit cu cei de la Heartland despre asta. Cu David Treece, Mel Spacks şi Ollie. Să nu uit, toate astea sînt strict confidenţiale, Tubby. Te duci mîine la repetiţie? Atunci să nu sufli o vorbuliţă. Ceilalţi din distribuţie habar n-au că Debbie pleacă. Tipii de la Heartland vor să rescrii ultimul episod.
— Păi, ce nu le-a plăcut?
— Nu-i vorba de asta. Dar o să trebuiască s-o scoţi din scenă pe Debbie.
—Adică s-o ucid pe Priscilla?
— Doamne sfinte, nu. E un serial comic, pentru Dumnezeu, nu o dramă. Nu, Priscilla trebuie să-l părăsească pe Edward.
—Să-l părăsească? De ce?
— Ei bine, asta-i bucătăria ta, iiule. Cunoaşte pe alteineva, să zicem.
— Nu fi tîmpit, Jake. Priscillei nici nu i-ar da prin cap să-l lase pe Edward. Nu-i stă în fire.
— Să ştii că femeile fac o groază de ciudăţenii. Uită-te la Margaret, M-a părăsit şi pace bună.
— Te-a părăsit fiindcă te cuplaseşi cu Rhoda.
— Atunci, să zicem că se cuplează şi Edward cu cineva, ca s-o determine pe Priscilla să divorţeze. Cu ocazia asta introduci şi noul personaj!
— Nici Edward nu-i genul ăsta. El şi cu Priscilla reprezintă arhetipul cuplului monogam. Au la fel de puţine şanse să se despartă ca Sally şi cu mine.
Ne-am mai contrazis cîtăva vreme. Am subliniat că, în ciuda părerilor lor modern-liberale şi a
64
rafinamentului lor cultural, soţii Springfield sînt de fapt profund convenţionali, pe cînd vecinii lor, soţii Davis, cu toată atitudinea lor vulgară şi filistină, sînt în realitate mult mai toleranţi şi emancipaţi. Jake ştia lucrurile astea, fireşte.
— In regulă, a spus el într-un tîrziu. Atunci ce propui?
— Poate că n-ar fi rău să-i punem cruce, am răs-puns fără să stau pe gînduri.
Jake era să se înece cu momiţele de viţel sote cu mămăligă.
— Adică să terminăm de tot după seria asta?
— Poate că atît i-a fost dat să trăiască. Nici eu nu credeam foarte tare în chestia asta, dar,
spre surprinderea mea, am descoperit că perspectiva
nu mă deranja foarte mult.
Totuşi, lui Jake nu-i convenea deloc. înainte de a
vorbi, s-a şters la gură cu şerveţelul de pînză.
— Tubby, nu-mi face una ca asta. Spune-mi că glumeşti. The People Next Door poate să continue bine mersi încă trei serii. Gîsca mai are o mulţime de ouă de aur. Nu faci decît să-ţi tai craca de sub picioare.
— Să ştii că are dreptate, a spus Amy la cină, cînd i-am relatat discuţia (în lumina prînzului de la Groucho's, m-am limitat ca un virtuos la un singur fel de mîncare, canelloni cu spanac, dar am ciugulit din desertul lui Amy, un tiramisu de-a dreptul voluptuos). Asta dacă nu cumva ţi-a venit vreo idee pentru o altă serie.
— Nu mi-a venit, am recunoscut. Dar aş putea să trăiesc frumuşel din banii cîştigaţi deja de pe The People Next Door.
— Adică să te pensionezi? ! Ţi-ai pierdut minţile.
— Mi le pierd oricum, am spus.
— Nu, da' de unde, a zis Amy. Habar n-ai ce înseamnă să înnebuneşti.
După ce am discutat despre avantajele şi deza-vantajele încercării de a continua The People Next
65
Door fără Deborah Radeliffe, a fost rîndul lui Amy să-mi povestească în detaliu cum îşi petrecuse ziua. Insă îmi crapă obrazul de ruşine fiindcă acum, cînd mă străduiesc să consemnez şi partea aceea din con-versaţia noastră, îmi dau scama că nu-mi aduc aminte mare lucru. Ştiu că ultima boacănă a lui Harriet a fost că a trimis o actriţă nepotrivită la un interviu la BBC, provocînd un val de atitudini ofensate şi stîn-jenite, dar mă tem că încă din prima parte a relatării n-am mai fost atent şi n-am ţinut minte numele de familie al actriţei, aşa că în momentul cînd am revenit la chestiune, iarAmy tocmai îmi spunea cît de furioasă fusese Joanna, habar n-am avut despre care Joanna era vorba şi era prea tîrziu s-o întreb, fhndcă m-aş fi dat de gol că pînă atunci n-o ascultasem. Aşa că nu mi-a rămas decît să înclin sau să clatin din cap ştiutor, să scot nişte sunete înţelegătoarc şi sa rostesc cîteva generalităţi de bun-simţ, cu toate că Amy nu a părut să observe, iar dacă totuşi a observat, cel puţin n-a deranjat-o. Pe urmă a vorbit de Zelda şi nici de data asta nu ţin minte nimic, chit că aici pot să pun de la mine liniştit, fiindcă motivele de nemulţumire ale lui Amy faţă de Zclda sînt cam aceleaşi de fiecare dată.
Nu i-am relatat lui Amy toată discuţia cu Jake. La sfirşitul mesei, pe cînd îl aşteptam pe ospătar să revină cu nota de plată şi cu cartea de credit platinum a lui Jake, acesta a spus pe un ton degajat, îmbrăţişînd din nou salonul cu o privire rapidă şi făcîndu-i un semn discret lui Stephen Frey, care tocmai pleca:
— Poţi să-mi laşi apartamentul săptămîna viitoare,
Tubby? '
Am presupus că-i sosea vreun client din străină-tate şi nu avea unde să-l culce, pînă cînd a adăugat:
— Doar o după-amiază. Cînd îţi convine.
Mi-a interceptat privirea şi mi-a adresat un zîmbct
perfid.
— Ne-aducem cearşafuri de-acasă. Am fost şocat. N-au trecut nici doi ani de cînd căsătoria lui Jake cu Margaret s-a încheiat cu un
66
divorţ plin de arţag, după care el s-a însurat cu Rhoda, secretara lui de atunci. De-a lungul anilor Margaret devenise un fel de prietenă, sau cel puţin o prezenţă familiară, şi abia în ultimul timp am început să mă obişnuiesc cu faptul că Jake participă la recepţii sau îşi petrece din cînd în cînd week-end-urile cu Rhoda şi nu cu ea. Şi-a dat seama după expresia mea că nu-mi picase bine.
— Sigur, dacă nu-ţi convine, nu trebuie decît să-mi spui...
— Nu-i vorba dacă-mi convine sau nu-mi convine, Jake, am zis. Atîta doar că n-aş mai fi în stare să mă uit la Rhoda.
— Rhoda n-o să sufere cîtuşi de puţin, crede-mă, mi-a spus el sincer. Nu e o aventură. Fiecare are o căsnicie fericită. Ne-ar plăcea un strop de sex de dragul sexului, atîta tot.
— Prefer să nu mă amestec, am rostit.
— Nici o problemă, a spus el făcînd un gest cu mîna, semn că închisese subiectul. Uită că te-am rugat. După cîteva secunde a adăugat, cu o urmă de nelinişte în voce:
— N-o să-i spui lui Sally?
— Nu, nici vorbă. Dar nu crezi c-ar fi cazul s-o mai ţii în pantaloni?
— Mă face să mă simt tînăr, a răspuns el cu un aer încrezut.
La drept vorbind, arată într-adevăr tînăr pentru vîrsta lui, ca să nu zic imatur. Are o figură despre care lumea spune uneori că e „copilăroasă": obraji bucălaţi, ochi uşor exoftalmici, nasul în vînt şi un surîs ştrengăresc. Nu poţi să spui că-i arătos. E greu de înţeles cum de are un asemenea cîrlig la fete. o fi de la energia asta nestăvilită pe care o are întot-deauna, ca un căţeluş care dă întruna din coadă.
— Ar trebui să-ncerci şi tu, Tubby, a spus el. Pari cam ofilit de la o vreme.
După ce ne-am aşezat împreună pe canapea ca să ne uităm la Ştirile de la zece, mi-am trecut un braţ
67
pe după gîtul lui Amy, iar ea şi-a sprijinit capul de umărul meu. Ăsta e pragul de sus al intimităţii noastre fizice, în afara sămtului de rămas-bun, care e întot-deauna pe buze; cum tot ne despărţim, nu riscăm nimic dacă împingem lucrurile puţin mai departe. Nu ne giugiulim cînd stăm pe canapea şi nici n-am încercat vreodată s-o mîngîi sau s-o pipăi mai jos de gît. Recunosc că uneori mă întreb cum ar arăta Amy goală. Imaginea care îmi vine în minte este ver-siunea uşor supraponderală a nudului ăluia vestit al lui cum îl cheamă, un spaniol de demult, a pictat de două ori aceeaşi femeic întinsă pe un pat, o dată îmbrăcată, o dată nu, trebuie să caut prin cărţi. Amy e întotdeauna atît de îmbrăcată, cu toţi nasturii închişi şi toate fermoarele trase, învelită în straturi de veşminte atent combinate între ele, încît e greu să ţi-o imaginezi complet dezbrăcată, poate doar în baie, deşi paricz că pînă şi acolo se acoperă cu spumă. Dezbrăcarea lui Amy ar fi o treabă lentă şi incitantă, ca desfacerea unui ambalaj scump şi sofisticat pe întuneric, avînd în urechi foşnetul straturilor aromate ale şerveţelelor de hîrtie. (Ar trebui să se petreacă obligatoriu pe întuneric - mi-a mărturisit că una dintre problemele pe care le avea cu Saul era provo-cată de insistenţa lui de a face dragoste cu lumina aprinsă.) Asta în timp ce hainele lui Sally sînt nepre-tenţioase, uşor de dat jos şi atît de puţine şi func-ţionale, încît se poate dezbrăca în zece secunde, lucru pe care îl face frecvent cînd se întoarce de la serviciu, urcînd la etaj goală puşcă şi ocupîndu-se de diverse lucruri de prin casă, cum ar fi schimbatul aşternu-turilor sau sortarea rufelor.
Faptul că mă gîndesc la lucrurile astea mă stîrneşte destul de mult, dar fără folos, dat fiind că Sally nu-i aici ca să-mi domolească poftele, iar Amy n-ar face-o nici dacă ar fi de faţă. De ce mă excit în ultima vreme doar cînd sînt la Londra, unde prietena mea îşi trăieşte mulţumită castitatea, şi niciodată acasă în Rummidge, unde am o parteneră cu un apetit sexual insaţiabil ? Habar n-am.
68
„Ar trebui să-ncerci şi tu, Tu.bby." De unde ştia Jake că n-am încercat. Probabil că mă trădează limbajul corporal într-un fel. Sau poate faţa, privirea. Ochii lui Jake se aprind ca un scanner cu infraroşii ori de cîte ori se apropie de el o fată drăguţă.
Presupun că încercarea cea mai semnificativă de care îmi aduc aminte a fost cea făcută cu Louise, acum trei-patru ani, la Los Angeles, unde am fost plecat o lună ca să-mi dau cu părerea despre versiunea americană a lui The People Next Door. Louise era „director executiv de creaţie" al companiei ameri-cane de producţie, un fel de vicepreşedinte, de fapt, ceea ce nu suna foarte impresionant pentru urechea unui englez, dar nu era rău deloc pentru o femeie care nu avea mult peste treizeci de ani. I-am fost dat în grijă, ca asigurînd şi legătura cu echipa de scena-rişti. La episodul pilot lucrau opt oameni. Opt. Stăteau aşezaţi la o masă lungă, beau cafele şi Coca-Cola fără zahăr şi îşi citeau cu voce tare replicile şi poantele. Din moment ce compania cumpărase drepturile, puteau să-mi schimbe scenariul cum voiau, ceea ce au şi făcut, renunţînd aproape de tot la ideea şi la dialo-gurile originale şi păstrînd doar motivul de bază al vecinilor incompatibili. Am avut impresia că mi se plăteau mii de dolari aproape pe de-a moaca, dar nu m-am plîns. La început am participat conştiincios la discuţii pe marginea scenariului şi la sesiunile de brainstorming, însă după o vreme am început să-mi spun că prezenţa mea acolo nu făcea decît să-i stînje-nească şi să-i distragă pe oamenii ăia, care păreau angajaţi într-o întrecere disperată, din care, spre norocul meu, fusesem exclus, aşa că aportul meu s-a redus la a sta întins pe un şezlong lîngă piscina de la Beverly Wilshire şi a le citi ciornele scenariilor pe care Louise Linghtfoot mi le aducea în geanta ei elegantă de pînză cu bride din piele. Venea spre sfirşitul zilei în maşinuţa eijaponeză sport ca să-mi ia însemnările, după care beam un cocteil şi de multe ori luam masa împreună. Tocmai se despărţise de
69
partenerul de viată, „nu avea pe nimeni", iar eu, surghiunit în Beverly Hills, eram foarte bucuros că-mi ţinea companie. M-a dus la restaurantele „bazate" din Hollywood, unde mi i-a arătat pe producătorii şi pe agenţii importanţi. M-a dus la avanpremicrc şi la premiere cinematografice. M-a diis la diverse galerii de artă, la teatru si, pe motiv că în felul ăsta puteam să înţeleg mai uşor televiziunea americană, în locuri mai puţin sofisticate: Burger King-uri şi Donut Delite-uri drive-in, săli de bowling, iar o dată şi la
un mcei de baseball.
Louise era mică, dar bine făcută. Un păr negru, drept, care strălucea şi se unduia întotdeauna de parcă ar fi fost proaspăt spălat, aşa cum şi era de fapt. Nişte dinţi perfecţi. Există cineva la Hollywood fără dinţi perfecţi? Numai că Louise avea nevoie de ei, fiindcă rîdea foarte mult. Avea un rîs sănălos, din tot corpul, ceea ce era oarecum surprinzător, dacă te uitai la silueta ei minionă şi la stilul ei de femeie sobră şi chitită pe carieră; iar cînd rîdea îşi dădea capul pe spate şi şi-l mişca dintr-o parte în alta, lăsîndu-şi părul să se desfăşoare ca un evantai. Mi se părea că eram capabil să produc un asemenea efect foarte uşor. Comentanile mele seci, englezeşti, despre comportamentul hollywoodian şi despre felul de-a vorbi al californienilor o ţineau pe Louise într-un chicotit. Bineînţeles, pentru un scenarist nu există fericire mai mare decît să vadă o femeie tînără şi inteligentă care se strîmbă de rîs la toate poantele.
într-o seară caldă a uneia dintre ultimele mele zile acolo, am mers cu maşina la Venice, ca să luăm masa la unul dintre restaurantele pescăreşti de pe malul oceanului. Am mîncat pe terasa localului ca să ne uităm la soarele care apunea în Pacific într-o explozie demnă de o peliculă Tehnicolor şi am rămas în lumina asfinţitului ca să ne bem cafeaua şi o a doua sticlă de chardonnay de Napa Valley, avînd pe masă între noi doar o lampă cu petrol în care flacăra juca discret. De data asta n-am mai încercat s-o fac
70
să rîdă, ci am vorbit serios despre cariera mea de scenarist şi despre suceesul repurtat cu The People Next Door. M-am întrerupt ca s-o întreb dacă mai vrea o cafea, la care ea mi-a zîmbit şi mi-a spus:
— Nu, acum aş vrea doar să mergem la mine şi să ne futem pînă-ţi sar capacele.
—Zău? am întrebat ca să trag de timp, recu-noscător pentru semiîntuncricul în care mă zbăteam să-mi pun ordine în gînduri.
— Ihî. Ce părere ai, domnule Passmore? Chestia cu „domnule Passmore" era o glumă, bine-înţeles - ne tutuiserăm din prima zi. Insă aşa vorbea ori de cîte ori mă pomenea în vreo discuţie cu cineva din companie. o auzisem la telefon. JDomnul Passmore crede că nu-i bine să-i transformaţi pe soţii Davis într-o familie latino-americană, dar lasă totul la apre-cierea noastră. Domnul Passmore e depărere că scena care începe la pagina treizeci şi doi din a douăşpea ciornă e excesiv de siropoasă." Louise susţinea că era un semn de respect în breaslă,
— E foarte drăguţ din partea ta, Louise, am spus, şi te rog să nu crezi că nu mi-ar plăcea să mă culc cu tine, fiindcă nu-i aşa. Dar cunoşti clişeul, îmi iubesc soţia.
— N-are de unde să afle, a zis Louise. Ce rău ar putea să-i facă?
— M-aş simţi atît de vinovat, că probabil că mi s-ar vedea pe mutră, am răspuns. Sau mi-ar scăpa cine ştie cum într-o bună zi. Imi pare rău, am adăugat oftînd.
— Hei, nu contează, Tubby, doar nu crezi că m-am îndrăgostit de tine. Ce-ar fi să ceri nota?
în timp ce mă ducea cu maşina la hotel, m-a întrebat dintr-o dată:
— Sînt singura femeie în faţa căreia ai avut ase-menea scrupule?
I-am spus că le-am avut întotdeauna, la care ea mi-a zis:
— Mă rog, asta mă face să mă simt mai bine.
71
N-am dormit mult în noaptea aceea, sucindu-mă şi foindu-mă întruna în patul încăpător de la Beverly Wilshire şi întrebîndu-mă dacă era cazul s-o sun pe Louise şi s-o întreb dacă puteam să mă răzgîndesc;
dar n-am făcut-o şi, deşi de atunci ne-am mai văzut de cîteva ori, lucrurile n-au mai stat niciodată la fel şi mi-am dat seama că femeia se îndepărta treptat de mine, în loc să se apropie. La sfirşitul sejurului american m-a dus cu maşina la aeroport, m-a săru-tat pe obraz şi mi-a spus : „Pa, Tubby, a fost grozav". Am încuviinţat cu entuziasm, însă mi-am petrecut cea mai mare parte a zborului spre casă încercînd să-mi dau seama ce pierdusem.
E timpul să mă culc. Mă întreb ce-o să ruleze în noaptea asta pe Canalul Viselor. Nu m-aş mira să fie filme porcoase.
Marţi dimineaţa, 18 feb. Videointerfonul aparta-mentului este conectat la o cameră video instalată la intrare, care îţi oferă două imagini la alegere : un prim-plan al persoanei care apasă pe butonul soneriei şi un cadru mai larg al pragului, cu o porţiune din stradă pe fundal. Cîteodată, cînd n-am ce face, aleg cadrul larg, ca să mă uit la oamenii care trec şi se opresc pe trotuar. E un lucru care îmi dă idei pentru personaje - vezi tot felul de lume - şi bănuiesc că e la mijloc şi un fel de plăcere copilăros-voyeuristă pe care mi-o produce folosirea acestui aceesoriu tehnic. E ca un periscop inversat. Din cabina mea intimă de sus, cercetez stratul superficial şi brut al vieţii: turişth care se concentrează încruntaţi asupra hărţilor, tinere prea orgolioase ca să-şi acopere toaleta sumară în care bat localurile cu un palton sau un pardesiu, preferînd să se prindă singure în braţe ca să se apere de frig, şmecheraşi în geci de piele care se împing şi se înghiontesc unul pe altul, perechi de îndrăgostiţi care se opresc pe nepusă masă ca să se sărute, tam-ponaţi de bărbaţi grăbiţi, cu serviete diplomat în mînă, care dau fuga să prindă trenul la Charing Cross.
72
Azi-noapte, fără un motiv anume, am apăsat pe buton pe cînd mă pregăteam de culcare şi al naibii să fiu dacă n-am văzut pe cineva care se ghemuise în prag pentru tot restul nopţii. Probabil că e de mirare că nu s-a mai întîmplat şi pînă acum, dar spaţiul de intrare e un pătral foarte mic, iar un bărbat în toată firea n-ar putea să se încovrigheze acolo fără să rămînă cu picioarele pe trotuar. Individul ăsta stătea în capul oaselorîntr-un sac de dormit, cu spatele sprijinit de un perete, cu picioarele de celălalt şi cu capul căzut în piept. Părea tînăr, cu o faţă lungă, vicleană, şi un păr lung şi neîngrijit, care-i cădea în ochi.
Am avut un şoc cînd l-am văzut acolo, după care m-am înfuriat. Ce tupeu! Ocupa tot pragul. Era impo-sibil să intri sau să ieşi fără să treci peste el. Nu că aş fi vrut să mai ies sau să mai intru în noaptea aia, dar putea să apară unul dintre ceilalţi locatari şi în orice caz faptul că stătea acolo scădea nivelul de onorabilitate al imobilului. M-am gîndit să cobor şi să-i spun să spele putina, dar eram deja în pijama şi nu-mi convenea nici să mă duc la el în halat şi papuci, nici să mă îmbrac la loc. Mi-a dat prin cap să sun la poliţie şi să-i rog pe ei să vină şi să-l ia pe sus, dar în partea asta a Londrei există atît de multe delicte grave, încît mă îndoiam că or să se deranjeze, şi în orice caz mai întîi probabil că m-ar fi întrebat dacă îi cerusem personal să plece. Am rămas pe loc, uitîndu-mă la imaginea neclară în alb şi negru şi dorindu-mi să pot activa nu doar vederea, ri şi sunetul din apartament, ca să mă răţoiesc la el prin interfon -„Hei, tu de coin! Fă paşi!" - şi pe urmă să-i văd reacţia pe monitor. Am zîmbit la gîndul ăsta, iar apoi m-am simţit niţel ca un ticălos tocmai din cauză că surîsesem.
Tinerii ăştia care cerşesc şi dorm pe unde apucă pe străzilc Londrei mă scot din sărite. Nu sînt ca vagabonzii şi buţivanii pe care-i ştim dintotdeauna, jegoşi, împuţiţi şi zdrenţăroşi. Noile haimanale sînt de obicei bine îmbrăcate, cu hanorace aproape noi,
73

ginşi şi pantofi Doc Martens, şi au în dotare nişte saci de dormit bine căptuşiţi, cu care nu ţi-ar fi ruşine nici în tabără. lar în timp ce vagabonzii clasici roiesc ca insectele în locun întunecoase, pe unde nu calcă picior de om, ca de pildă pe sub podurile de cale ferată sau lîngă tomberoanp., tinereii ăştia îsi aleg pragul unor magazine de pe străzile puternic luminate din West End sau scările şi pasajele de trecere de la metrou, în aşa fel încît să n-ai cum să-i eviţi. Prezenţa lor e ca o acuzaţie - dar de ce anume ne acuză? Noi i-am scos pe străzi? Arată atît de normali şi de prezentabili, şi te întreabă atît de politicoşi dacă n-ai ceva mărunt, încît e greu de crezut că n-ar găsi un adăpost, ba chiar şi un loc de muncă, dacă s-ar strădui cu adevărat. Poate nu în West End, dar cine spune că au dreptul să locuiască în West End? Eu am o locuinţă aici, numai că a trebuit să muncesc pentru oa.
Cam aşa a decurs monologul meu interior auto-justificativ pînă cînd m-am băgat în pat, iar în cele din urmă am adormit. M-am trezit la patru şi m-am dus să fac pipi. înainte de a mă vîrî la loc în pat, am apăsat pe butonul videointerfonului, iar el era tot acolo, ghemuit în sacul de dormit asezat pe dalele de la intrare, ca un cîine încolăcit în coş. o maşină a poliţiei a trecut pe stradă cu girofarul aprins şi am auzit zgomotul strident al sirenei prin geamurile duble ale sufrageriei, însă tînărul nici nu s-a mişcat. Cînd m-am mai uitat o dată, la şapte şi jumătate dimineaţa, dispăruse.
Marţi după-amiază. Rîndurile astea le scriu în trenul de 17.1o cu plecarea din Euston. Am vrut să-l prind pe cel de 16.40, dar am rămas cu taxiul într-un blocaj rutier uriaş, din cauza unei alarme legate de o bombă din Centre Point. Poliţia izolase intersecţia dintre Tottenham Court Road şi Oxford Street, iar traficul.fusese deviat pe străzile dinjur. L-am întrebat pe şofer; „Cine încearcă să arunce-n aer clădirea,
74
IRA sau prinţul Charles?" Dar nu s-a prins, sau, mai probabil, n-a gustat gluma. Alarmele astea îi sperie pe turisti şi-i compromit cîştigurile.
De dimincaţă am venit să asist la repetiţie, cum fac de obicei joia. Pe vremea cînd The People Next Door era încă o noutate şi încerca să-şi găsească un drum al său, obişnuiam să vin practic la repetiţii în fiecare zi, dar acum totul merge ca trenul (sau cum ar trebui să meargă trenul - al meu a încetinit dintr-o dată cine ştie de ce, de-abia se tîrăşte şi nici n-am ajuns la Watford Junction), aşa că mă mulţumesc să apar o dată pe săptămînă, ca să verific dacă totul e în regulă şi eventual să mai lucrez puţin la scenariu pe ici, pe colo. Repetiţiile au loc într-o fostă biserică de lîngă staţia de metrou Pimlico, pe a cărei podea au fost trasate nişte linii care corespund mobilierului din studioul amenajat la Rummidge. Dacă intri acolo într-o zi de iarnă, te vezi deposedat de toate iluziile legate de strălucirea divertismentului TV ca pro-fesie. (Cred că e pentru prima dată că am folosit cuvîntul „deposedat". Imi place - are ceva stilat.) Zidurile de cărămidă au fost vopsite într-un verde şi un ocru scîrbos, la fel ca Spitalul Municipal din Rummidge, iar geamurile nu au perdele şi sînt acope-rite de o pojghiţă de jeg îngheţat. Există şi tradiţionala varietate de mobile lipite de pereţi sau dispuse în fel şi chip în diversele „camere": mese de plastic cu picioarele răsucite în afară, scaune din plastic puse din loc în loc şi paturi cu nişte saltele care nu arată deloc îmbietor. Dacă faci abstracţie de masa dintr-un colţ pe care se găsesc băuturi răcoritoare, fructe, gustări şi un filtru de cafea, te-ai putea crede într-un adăpost al Armatei Salvării sau într-un depozit de mobilier la mîna a doua. Actorii poartă haine vechi si comode - toţi, mai puţin Debbie, care arată întotdeauna de parcă i-ar aştepta pe cei de la Vogue pentru fotografii - iar cînd nu sînt solicitaţi la o scenă se cufundă în fotoliile delabrate, citind ziare
75

sau romane broşate, dezlegînd cuvinte încrucişate, crosetînd sau, în cazul lui Debbie, făcînd broderii.
Insă toţi îşi ridică privirile, îmi zîmbesc vesel ş-i mă salută cînd intru peste ei. ,fiună, 7'ubby .' Ce faci ? Cum merge ?" Actorii sînt întotdeauna foarte scru-puloşi la capitolul ăsta. Majoritatea producătorilor şi regizorilor îi dispreţuiesc în secret pe scenarişti, privindu-i ca pe nişte cîrtiţe care trebuie să sape după materia primă de care e nevoie pentru propria lor creativitate, ca pe nişte rele necesarc, care trebuie ţinute ferm la dislanţă. Totusi, actorii îi privesc pe scenarişti cu respect, ba chiar cu un fel de veneraţie. Işi dau seama că Scenaristul este sursa ultimă a replicilor fără de care ei înşişi ar fi impotenţi; şi mai stiu că, în cazul unei serii care rulează de mult, e la latitudinea lui să mărească sau să reducă importanţa rolurilor în episoadele care încă nu au fost scrise. Aşa că de obicei se dau peste cap să se poarte frumos cu el.
Săptămîna asta se filmează episodul şapte din seria în curs, care urmează să fie difuzat peste cinci săptămîni. Mă întreb dacă au vreo bănuială că s-ar putea să fie ultima serie. Nu, nu observ nici o urmă de nelinişte în privirile sau în gesturile lor cînd ne salutăm. Doar între mine şi Debbie apare străfulge-rarea abia perceptibilă a unui mesaj, în clipa cînd mă aplec deasupra fotoliului în care stă si lucrează la broderiile ei de-o viaţă, o sărut pe obraz şi ochii ni se întîlnesc: ştie că am aflat că vrea să plece. în rest, secretul pare deocamdată în siguranţă. încă n-a aflat nici Hal Lipkin, regizorul. Mă ia în coli-mator de îndată ce intru pe uşă, încruntîndu-se şi muşcînd capătul unui pix, dar e vorba de o nelă-murire legată de scenariu.
Sifeom-vil înseamnă televiziune pură, o combi-naţie de continuitate şi inedit. Continuitatea este asigurată de „situaţia" de pornire - în cazul nostru, doua familii cu stiluri de viaţă diametral opuse şi care sînt vecine: nepăsătorii şi nepretenţioşii soţi Davis, care moştenesc o casă pe o stradă unde n-are
76
acees chiar fitecine, se decid să se mute în ea în loc s-o vîndă, spre groaza prost mascată a vecinilor, cultivaţii soţi Springfield, un cuplu care aparţine clasei de mijloc şi citeşte The Guardian. Telespecta-torii se familiarizează rapid cu personajele şi aşteaptă nerăbdători să le vadă comportîndu-se - săptămînă de săptămînă - exact la fel ca propriile lor rude. Ineditul constă în trama fiecărui episod. Arta siteo/n-urilor este să găseşti subiecte noi îp fiecare săptămînă, într-un cadru care este deja familiar. Povestea nu poate să fie foarte complicată, din cauză că ai la dispoziţie doar douăzeci şi cinci de minute în care s-o spui, iar pe de altă parte, din motive atît buge-tare, cît şi tehnice. Grosul acţiunii trebuie să se desfăşoare în acelaşi studio.
De-abia aşteptam să văd că intră în producţie episodul de săptămîna asta, fiindcă e unul dintre cazurile cînd ne apropiem de teritoriul dramei auten-tice. In esenţă, sîteo/ra-urile reprezintă un divertisment uşor, pentru toată familia, care îşi propune să-i dis-treze şi să-i destindă pe privitori, nicidecum să-i tulbure şi să-i amărască. Dar dacă uneori, indiferent cît de trecător, ele nu ating şi latura mai profundă şi mai întunecată a vieţii, publicul ajunge să nu mai creadă în autenticitatea personajelor şi îşi pierde interesul faţă de ceea ce o să se întîmple cu ele. Episodul din săptămîna asta o are în centru pe Alice, fiica adolescentă a soţilor Springfield, în vîrstă de şaisprezece ani. Acum cinci ani, cînd a început serialul, avea aproape cincisprezece. Phoebe Osborne, cea care o interpretează, avea paisprezece ani la primul episod şi a împlinit între timp nouăsprezece, dar din fericire n-a crescut foarte mult în intervalul care s-a scurs, plus că rămîi cu gura căscată cînd vezi ce pot să facă machiajul şi coafura. Personajele adulte dinsiteow-urile care ţin mult parcă au fost fermecate, nu îmbătrî-nesc niciodată, însă în cazul tinerilor trebuie să ţii cont că actorii mai cresc şi să ai grijă de lucrul ăsta cînd scrii scenariul. De exemplu, cînd tînărul Mark
77

Harrington (carc îl joacă pe Robcrt, mczinul soţilor Springfield) a fost în schimbare de voce, am brodat o serie nesfirşită de bancuri pe tema asta.
Oricum, episodul din această săptămînă e construit înjurul temcrilor lui Edward şi alc Priscillci cum că s-ar putea ca Alice să fie gravidă, fiindcă vomită întruna. Cindy Davis, fata vecinilor, este o mamă adolescentă şi nemăritată, maică-sa are grijă de copil cît timp fata e la şcoală şi schepsisul episodului este că soţii Springfield au aduplat u atitudine fuarte destupată faţă de Cindy, dar sînt îngroziţi la gîndul că acelaşi lucru i s-ar putea întîmpla propriei lor fete, cu atît mai mult cu cît tatăl prezumtiv cste tînărul Terry Davis, cu care Alice continuă să se întîlnească, deşi consimţămmtul părintilor e unul cu inima îndoită. Inutil de precizat, Alice nu e gravidă şi nici în pericol de a fi, dat fiind că nu-i permite absolut nimic lui Terry. Ea vomită foarte des fiindcă, pradă frustrărilor sexuale, Terry îi toarnă în laptele de capră adus special pentru ea (e alergică la cel de vacă) un presupus afrodiziac (de fapt, un emetic nu foarte puternic), în cîrdăşie cu prietenul lui, Rodge, care este ajutorul lăptarului. Acest lucru iese în cele din urmă la iveală cînd Priscilla gustă întîmplător din laptele special al lui Alice şi-o apucă la rîndul ei vomitatul („EDWARD (oripilat): Să nu-mi spui că şi tu eşti gravidă?") Insă, înainte de asta, o bună parte a comicului e provocată de metodele premeditat ocolite prin care Edward şi Priscilla încearcă să-şi verifice bănuielile teribile, precum şi de contrastul dintre toleranţa lor afişată şi dezaprobarca pe carc o mani-festă în particiilar faţă de familiile monoparentale.
„E niţeluş tras de păr, Tubby", a spus Hal nu foarte desluşit, din cauză că-şi ţinea pixul între dinţi în timp ce răsfoia exemplarul personal al scena-riului. Un alt pix i se ivea de sub claia de păr sîrmos chiăr deasupra urechii drepte - t'ixat acolo cine ştie cînd şi dat uitării. (Unde n-am eu norocul ăsta.)
78
„Mă-ntrebam dacă nu putem tăia cîteva rînduri aici", a mormăit el. Am ştiut care erau rîndurile chiar înainte să ajungă la pagina cu pricina:
EDWARD : Păi, dacă e într-adevăr gravidă, o să fie silită
să facă întrerupere. PRISCILLA (furioasă): Crezi, probabil, că asta o să
rezolve totul, nu? EDWARD: Stai puţin! Parcă erai de acord cu dreptul
femeii de a alege. • PRISCILLA: Nu e femeie, e-un copil. Oricum, dacă alege
să păstreze bebelusul? PAUZĂ, CÎT TIMP EDWARD SE GÎNDEŞTE LA
ACEASTĂ POSIBILITATE. EDWARD (încet, dar ferm): Atunci, bineînţeles, o s-0
susţinem.
PRISCILLA (îmbunată): Da, norrnal. PRISCILLA SE ÎNTINDE ŞI ÎL MÎNGÎIE PE EDWARD
PE MÎNĂ.
Mă încontrasem deja pe tema rîndurilor ăstora cu Ollie Silvers, producătorul meu, la predarea scena-riului. De fapt, la ora asta nu mai e doar produ-cătorul meu, e, nici mai mult, nici mai puţin decît şeful Departamentului de Seriale şi Foiletoane de la Heartland; dar cum The People Next Door a fost într-un fel copilul lui, obţinînd chiar şi acum un rating mai bun decît toate celelalte emisiuni produse de Heartland, n-a suportat ideea de a-l pasa unui simplu producător după avansare şi îşi face timp în continuare ca să-şi vîre nasul în detaliile fiecărui episod. Mi-a spus că nu se pot face referiri la avort într-un siteom, chit că rulează după pragul de la ora nouă seara, cînd în mod normal telespectatorii tineri au plecat la culcare, din cauză că sînt prea delicate si prea neliniştitoare. I-am răspuns că ar fi nerealist să credem că un cuplu cu ştiinţă de carte din clasa de mijloc discută despre subiectul posibilei gravidităţi a fiicei lor fără să denumească subiectul în cauză. Ollie a argumentat că publicul aceeptă convenţiile
79
siteom-wilor, potrivit cărora unele lucruri pur şi simplu nu se apun, şi nu ridică obiecţii. I-am zis că toate tabuurile de altădată din siteom-uri deveniseră aceeptabile. Ollie a spus că nu şi avortul. De undeva tot trebuie înueput, am insistat. De ce de la noi ? m-a întrebat. De ce nu? am ripostat. A cedat, sau cel puţin aşa mi s-a părut. Ar fi trebuit să-mi dau seama că pînă la urmă tot avea să găsească o metodă ca să scape de rîndurile alea.
Cînd l-am întrebat dacă scoaterea replicilor fusese ideea lui Ollie, Hal a făcut o figură jenată.
— Ollie a dat pe-aici ieri, a recunoscut el. Şi a sugerat că rîndurile acelea nu sînt absolut necesare pentru povestea noastră.
— Nu sînt absolut necesare, am repetat. Doar un mic moment al adevărului.
Hal şi-a luat o mutră nefericită şi mi-a spus că puteam să discut din nou cu Ollie, care era aşteptat după prînz, dar am zis că orele erau prea înaintate ca să ne mai ciondănim pentru o chestiune de prin-cipiu. Nu de alta, dar actorii ar fi simţit ceva, ar fi intrat la idei şi ar fi început să facă mofturi în legă-tură cu scena. Hal a părut uşurat şi s-a grăbit să-i spună lui Suzie, asistenta lui de producţie, să modi-fice scenariul. Am plecat înainte să vină Ollie. Acum stau şi mă întreb de ce nu am opus o rezistenţă mai înverşunată.
Şeful de tren ne-a anunţat adineauri că ne apro-piem de Rugby. „Rugby o să fie următoarea oprire de peron." British Rail a preferat în ultima vreme să recurgă la formula asta anapoda, „oprire de peron", probabil ca să diferenţieze între opririle programate din gări de cele neprogramate din mijlocul cîmpului, îngrijorat ca nu cumva pasagerii, dezorientaţi de mirosul costiţei cu roşii şi de izul de încins scos de sistemele de frînare şi simţit în fiecare vagon unde aerul condiţionat nu funcţionează, să nimerească pe şine din greşeală şi să fie omorîţi.
80
Joi seara. Am ajuns acasă pe la 19.30. Pînă la urmă trenul a întîrziat doar douăsprezece minute şi mi-am găsit maşina acolo unde o lăsasem, neatinsă de hoţi sau de vandali şi aşteptîndu-mă ca un cîine credincios. Am trezit-o la viaţă cu telecomanda de pe lanţul de chei pe cînd mă apropiam, iar ea a clipit din faruri şi a scos trei sunete scurte cînd i-am deblocat uşile. Butoanele astea ale telecomenzh îmi conferă o plăcere copilărească şi inepuizabilă. Uşa garajului nostru se deschide tot din telecomandă şi îmi place să apăs pe buton de îndată ce fac colţul la capătul drumului, ca să pot să intru fără să mă opresc. In seara asta, după ce s-a deschis uşa, am văzut că maşina lui Sally nu era înăuntru, iar după ce am intrat în casă am găsit un bileţel în bucătărie, prin care eram anunţat că se dusese la club să înoate şi să facă un pic de saună. Am fost dezamăgit peste măsură, fiindcă mă pregătisem să-i povestesc despre criza produsă de Debbie Radeliffe şi despre discuţia în contradictoriu suscitată de tăieturile din episodul de săptămîna asta. Nu că ar fi murit de nerăbdare să-i spun ceva despre subiectul ăsta. Au contraire.
Din cîte-mi dau seama, există două tipuri de soţii de scenarişti. Primul este o combinaţie de dădacă, secretară şi preşedintă de fan-club. Acest gen de soţie citeşte materialul la care lucrează scenaristul si-l laudă întotdeauna; îi urmăreşte programele la data difuzării şi rîde la fiecare poantă; se strîmbă cînd vede recenzii nefavorabile, dar se bucură de cele elogioase la fel de mult ca el; îi supraveghează atentă starea de spirit şi norma de lucru şi îi aduce ceaiuri şi cafele la intervale regulate, intrînd şi ieşind de la el din birou pe vîrfuri, ca să nu-i distragă atenţia; răspunde la telefon şi la scrisori, prote-jîndu-l de invitaţiile, solicitările şi propunerile aga-sante şi neprofitabile; îi ţine o evidenţă a întîlnirilor şi are grijă să-i aducă aminte de ele din timp, îl duce cu maşina la gară sau la aeroport, îl aşteaptă cînd se întoarce şi organizcază cocteiluri şi petreceri la care
81

îi invită prietenii din breaslă şi şefii. Al doilea tip este cel al lui Sally, care nu face nimic din toate astea şi are propria ei carieră, pe care o consideră la fel de importantă ca a soţului, dacă nu mai importantă.
De fapt, Sally e singura soţie de scenarist din această categorie pe care o cunosc, deşi bănuiesc că mai există şi altele.
Prin urmare, nu e vorba că speram să primesc nişte sfaturi înţelegătoare şi pricepute odată ajuns acasă, ci pur şi simplu ar fi fost o ocazie de a mai scăpa de gîndurile care nu-mi dădeau pace. Intorcîndu-mă cu maşina de la gară, am început să fiu tot mai convins că facusem o greşeală cînd cedasem atît de uşor şi aceeptasem ca referirile la avort din episodul în curs să fie scoase din text, aşa că m-am perpelit de unul singur cîtăva vreme, întrebîndu-mă dacă nu era cazul să redeschid discuţia sunîndu-i pe Ollie şi pe Hal acasă, dar ştiind că aveam o poziţie foarte şubredă, din cauză că dimineaţă fusesem de acord cu scoaterea replicilor şi că aveam să produc resentimente generale dacă forţam revocarea deciziei, fără ca pînă la urmă să obţin cu adevărat ceva, fiindcă, probabil, era prea tîrziu ca scenariul să fie schimbat încă o dată. Probabil, dar nu neapărat. După-masă actorii au repetat ver-siunea cenzurată, însă la cerere ar fi putut reintro-duce replicile scoase la repetiţia de mîine.
M-am plimbat fără astîmpăr prin casa pustie şi am ridicat de cîteva ori receptorul, dar l-am pus la loc fără să formez. Mi-am făcut un sandviş cu şuncă, însă carnea scoasă din frigider era prea rece ca să aibă vreo aromă, şi am băut o cutie cu bere care m-a balonat pe loc. Am deschis televizorul la nimereală şi m-am trezit uitîndu-mă la un siteom concurent de pe BBCl, care părea mult mai spiritual şi bine scris decît The People Next Door, aşa că după zece minute l-am stins. Am intrat în birou şi m-am aşezat în faţa computerului.
Simţeam cum mi se scurge respectul de sine din minte ca apa care se prelinge dintr-o găleată veche.
82
Mă dispreţuiesc atît pentru că am fost slab şi am aceeptat scoaterea replicilor, cît şi pentru că am stat atît de mult pe gînduri, neştiind dacă trebuia sau nu să fac ceva. Genunchiul a început să-mi pulseze, aidoma unei articulaţii de reumatic, care simte apro-pierea vremii urîte. Simt o furtună a depresiei ivindu-se la orizont şi o maree a disperării, care parcă se mobi-lizează ca să mă înghită.
Slavă Domnului, tocmai a venit Sally. Am auzit uşa închizîndu-i-se în urmă, iar apoi vocea ei în vestibul, dînd de ştire veselă că se întorsese.
Vineri dimineaţă, 19 feb. De dimineaţă am găsit la poştă un apel de la MIND. Cred că e primul din partea lor. Probabil că mi-au luat adresa de la una dintre celelalte fundaţii de caritate. în plic se găseau o scrisoare şi un balon albastru. în partea de sus a scrisorii exista următoarea indicaţie: „Vă rugăm să umflaţi balonul înainte de a citi mai departe, dar fără să faceţi nod". Aşa că am umflat balonul pe care, desenat cu linii albe, a apărut capul unui bărbat din profil, semănînd destul de mult cu mine, cu un gît gros şi fără prea mult păr; în partea de sus a craniului, trecute unul sub altul, ca nişte gînduri, se puteau citi următoarele cuvinte: NECAJIT, ŞOMER, BANI, DESPĂRŢIT, IPOTECĂ, DIVORŢAT, SĂNĂ-TATE. „Poate că - se spunea în scrisoare - pentru dumneavoastră cuvintele de pe balon sînt cuuinte şi nimic mai mult. Dar întîmplările pe care le descriu ele sînt principalele motive care duc la căderile nervoase."
Chiar în clipa aceea a sunat la uşă. Sally plecase la serviciu, aşa că m-am dus la intrarea din faţă, ţinînd în continuare balonul între degetul mare şi arătător, ca să iasă aerul. Mă simţeam oarecum obligat să respect instrucţiunile din scrisoare, ca un personaj dintr-o poveste.
Era lăptarul, care venise după bani. S-a uitat la balon şi a zîmbit.
83
— Daţi o petrecere, ai? a întrebat, deşi era nouă şi jumătate dimineaţa. E ziua dumneavoastră, nu? La mulţi ani.
Am umblat cu o singură mînă în portofel şi am scos o bancnotă de zece lire.
— A foat trăsnet episodu' de ieri, mi-a zis lăptarul, dîndu-mi restul. Faza cu moşu' Davis care piteşte ţigări peste tot prin casă înainte să se lase de fumat... de tot hazu'.
— Mersi, mă bucur că v-a plăcut, am spus.
Toţi vînzătorii din zonă ştiu că eu scriu scenariul de la The People Next Door. Pot să fac sondaje de audienţă pe loc, fără să plec de acasă.
Am luat balonul în birou şi am reluat citirea scrisorii de la MIND. JLa fel cum cuvintele cresc o dată cu balonul, tot aşa problemele fiecăruia pot părea mai mari din cauză că presiunea exercitată asupra lor se măreşte", scria mai departe.
M-am mai uitat o dată la cuvintele din interiorul capului. Nu sînt necăjit (sau cel puţin n-am avut necazuri foarte recente - mami a murit cu patru ani în urmă, iar tati cu şapte), nu sînt şomer, am destui bani, nu sînt despărţit sau divorţat, iar ipoteca aş putea s-o achit şi mîinc, dar contabilul m-a sfătuit să n-o fac, fundcă nu aş mai beneficia de scutire dfi impozit. Singurul element care m-ar putea ţine în cursa pentru o cădere nervoasă ar fi sănătatea, deşi presupun că MIND se gîndise la ceva mai serios decît Hernio-Nevroză Articulară.
Am citit în grabă restul scrisorii: ^inucidere... psihoză... adăpost provizoriu... linie pentru apeluri de urgentă..." După solicitarea finală a unei contri-buţii băneşti, am dat peste un PS : „acu/k puteţi lăsa balonul să se dezumfle. Şi în timp ce o faceţi, vă rugăm să vă gîndiţi cît de repede poate fi îndepărtată presiunea problemelor prin timpul, grija şi înţele-gerea specială pe care le va reprezenta contribuţia dumneavoastră de astăzi". Am dat drumul balonului, iar acesta a zbughit-o prin cameră pe o traiectorie
84
imprevizibilă, ca o albăstrea care şuiera zgomotos, pentru ca, după cîteva secunde, să se izbească de un geam şi să se prăbuşească la podea. Mi-am scos carnetul de cecuri pentru instituţiile caritabile şi le-am trimis celor de la MIND 36 de lire ca să pună la dispoziţia cuiva o soră medicală specializată în problemele mintale pe întreaga durată a unei dimineţi. Cred că nici mie nu mi-ar fi prins rău să am una.
Aseară, după ce s-a întors Sally, am stat de vorbă în bucătărie, în timp ce ea îşi pregătea o ciocolată caldă, iar eu beam un whisky. Mai bine zis, eu am vorbit şi ea a aacultat, cu un aer relativ absent. Incerca o euforie languroasă după ora de saună şi părea să-i fie şi mai greu ca de obicei să se con-centreze asupra problemelor mele profesionale. Cînd am anunţat-o că replicile despre avort fuseseră scoase din textul de săptămîna asta, a spus „a, bine", şi chiar dacă şi-a dat seama din expresia mea că nu ăsta era răspunsul aşteptat, s-a apucat să şi-l susţină, aşa cum face de obicei, zicînd că The People Next Door era un serial prea uşurel ca să se ocupe de o problemă atît de serioasă - exact argumentul lui Ollie. Pe urmă, cînd i-am spus că viitorul serialului era ameninţat de intenţia lui Debbie de a pleca la sfirşitul seriei în curs, Sally a zis : „Păi, asta-ţi convine, nu? Poţi să te-apuci de ceva nou cu un alt produ-cător, care e gata să-şi asume riscuri mai mari decît Ollie". Lucru perfect logic, dar nu din cale-afară de util, fiindcă nu am nici o idee pentru un serial nou, iar în starea de spirit actuală e puţin probabil să-mi vină vreuna.
Sally şi-a plimbat degetul în interiorul ceştii şi apoi l-a lins.
— Cînd vii la culcare? m-a întrebat.
Ăsta e felul ei obişnuit de a sugera că are chefde sex, aşa că asta am şi făcut, iar eu n-am putut să termin. Am avut erecţie, da nu şi orgasm. Poate o fi f'ost din cauza whisky-ului amestecat cu bere, habar
85
n-am, însă m-a cam pus pe gînduri, a fost ca şi cum ai da la pompa de apă şi-ai yedea că nu iese nici un strop. Sally a terminat - cel puţin asa cred. leri seară am văzut o emisiune în care mai multe femei discutau despre sex şi fiecare mai simulase din cînd în cînd un orgasm, fie ca să-şi liniştească partenerh, fie ca să pună capăt unei experienţe nesatisfăcătoare. Poate că şi Sally procedează la fel. Nu ştiu. A adormit destul de mulţumită. I-am auzit respiraţia lentă şi egală înainte de-a mă fura şi pe mine somnul. M-am trezit din nou la 2.35, cu gulerul bluzei de pijama ud de transpiraţie. Am avut un presentiment de rău augur, de parcă aş fi uitat un lucru neplăcut şi trebuia să mi-l amintesc. Pe urmă mi-am adus aminte: pe lîngă alte probleme, mă pricopsisem si cu o Hernio-Nevroză a Gonadelor. M-am gîndit cum avea să arate viaţa mea fără sex, fără tenis şi fără serialul de televi-ziune. Am avut sentimentul că mă prăbuşesc cu capul în jos în întuneric. întotdeauna percep disperarea ca pe un plonjon în spirală - ca un avion care îşi pierde o aripă şi cade aidoma unei frunze, învîrtindu-se şi răsucindu-se în timp ce pilotul se luptă neputincios la manete, cu zgomotul motorului transformîndu-se într-un urlet strident şi cu indicatorul altimetrului baleind cadranul şi îndreptîndu-se spre zero.
Pe cînd citeam ultimele însemnări, mi-am adus aminte de întrebarea ciudată a lui Amy: „Dar cu Angst-ul cum stai?", şi m-am apucat să caut cuvîntul. Am fost vag surprins cînd l-am găsit în dicţionarul englez: „l. Un sentiment aciit, dar neprv.ciziii, de nelinişte sau de remuşcare. 2. (In filozofia existenţia-listă) groaza provocată de constien.tizarea de cătrp. individul uman a faptului că viitorul lui nu este determinat, ci trebuie ales în mod Uber". N-am înţeles întru totul a doua definiţie - filozofia este una dintre marile mele lacune. Dar am simţit un fior de recu-noaştere la citirea cuvîntului „groază". Seamănă mai bine cu povestea de care sufăr eu decît „neliniştea".
86
Aceasta din urmă pare întrucîtva banală. Poţi să fii neliniştit fiindcă vrei să prinzi trenul sau să nu ratezi poşta. Bănuiesc că de asta am şi împrumutat cuvîntul din germană. Angst are o rezonanţă sumbră, iar cînd îl pronunţi te simţi dator să faci o strîmbă-tură. Insă „groază" e un cuvînt bun. Exact asta simt cînd mă trezesc în puterea nopţii, cu o transpiraţie rece. o groază acută, dar neprecizată. Bineînţeles, imediat încep să-i asociez diverse lucruri precise. De exemplu, impotenţa.
Mai devreme sau mai tîrziu, chestia asta li se întîmplă tuturor bărbaţilor, normal. La cincizeci şi opt de ani mi se pare puţin cam prea devreme, dar presupun că nu şi imposibil. în orice caz, odată şi-odată tot trebuie să pui punct. Problema e că afli abia cînd descoperi că nu mai poţi. Nu e totuna cu ultima ţigară înainte să te laşi de fumat sau cu ultimul meci de fotbal înainte să-ţi atîrni ghetele în cui. Nu poţi să-ţi transformi ultimul futai într-o ocazie spe-cială, fiindcă în timpul trosnelii n-ai de unde să ştii că e ultima; iar în momentul cînd descoperi lucrul ăsta, probabil că e prea tîrziu ca să-ţi aduci aminte cum a fost.
Adineauri am căutat la existenţialism într-un dicţionar broşat al gîndirii moderne. „Un corp de doctrine filozofice care pun un puternic aceent pe contrastul dintre existenţa umană şi tipul de existenţă a obiectelor naturale. Omul, înzestrat cu voinţă şi conştiinţă, le găseşte într-o lume străină a obiectelor lipsite de aşa ceva." Nu mi s-a părut o mare descope-rire. Atîta lucru parcă ştiam şi eu. JSxistenţialismul a fost întemeiat de Kierkegaard ca o reacţie violentă la adresa idealismului absolut şi atoteuprimător al lui Hegel." Ce vorbeşti, dom'le? Am căutat şi la Kierkegaard. „K.ierkegaard, Sftren. Filozof danez, 1813-55. Vezi EXISTENŢIALISM."
M-am mai uitat după Kierkegaard într-o carte -un dicţionar biografic. A fost fiul unui negustor auto-didact şi a moştenit o avere frumuşică de la taică-său.
87
A cheltuit-o pe toată ca să studieze filozofia şi religia. S-a logodit cu o fată pe nume Regine, dar a rupt logodna fiindcă a hotărît că ideea de căsătorie nu i se potrivea. S-a pregătit să devină preot, însă nu a fost hirotonisit, iar la sfirşitul vieţii a scris cîteva eseuri controversate, în care a atacat creştinismul conventio-nal. Cu excepţia cîtorva periuade petrecute la Berlin, nu a ieşit niciodată din Copenhaga. Viaţa lui părea pe cît de scurtă, pe atît de monotonă. Insă la sfirşitul articolului erau enumerate şi cîteva cărţi. Nu pot să deacriu cum m-am simţit cînd am citit titlurile. Dacă firele de păr de pe ceafă ar fi fost ceva mai scurte, s-ar fi zbîrlit. Frica şi tremurul, Boala şi moartea, Conceptul de Groază - parcă nici nu sunau a titluri de carte, părînd în schimb să-mi identifice starea de spirit ca nişte săgeţi care se înfig în ţintă. Chiar şi cele pe care nu le înţelegeam, sau cărora nu le ghiceam conţinutul, ca de pildă Sau... sau şi Repetiţia, dădeau impresia că sînt impregnate de nişte sensuri ascunse, create special pentru mine. Şi, ca să vezi figură, Kierkegaard a scris la rîndul lui un jurnal. Trebuie să fac rost şi de el, şi de cîteva dintre celelalte cărţi.
Vineri seara. Acupunctură la Wellbeing Clinic azi după-amiază. Domnişoara Wu a început, ca de obicei, prin a-mi lua pulsul, ţinîndu-mi încheietura între degetele ei reci şi umede de parcă ar fi tulpina unei flori delicate şi preţioase, iar apoi m-a întrebat cum mă simt. Am fost tentat să-i spun chestia cu ejacularea de noaptea trecută, dar mi-a fost jenă. Născută în Hong Kong, dar crescută la Rummidge, domnişoara Wu e foarte sfioasă şi distantă. Intotdeauna pleacă din cameră cînd mă dezbrac pînă rămîn în chiloţi, mă sui pe patul înalt de consultaţii şi mă acopăr cu o cuvertură poroasă; de asemenea, bate de fiecare dată la uşă, ca să se asigure că am terminat, înainte de a intra din nou. M-am gîndit că putea să fie stin-gherită dacă îi spuneam că nu produsesem nici o
88
secreţie seminală şi, sincer să fiu, nici nu-mi convenea să mă trezesc că-mi înfige mai ştiu eu ce ace în scrot. Nu că le-ar plasa întotdeauna acolo unde te aştepţi, dar nu se ştie. Aşa că am pomenit doar de simpto-mele obişnuite, iar ea mi-a pus ace la mîini şi la picioare, cum face de obicei. Seamănă puţin cu boldu-rile cu capete colorate de plastic care se înfig în hărţi şi în aviziere. Simţi un fel de furnicătură bruscă în clipa cînd acul ajunge unde trebuie, iar uneori ea poate fi la fel de intensă ca un şoc electric dejoasă tensiune. Acupunctura asla are chichirezul ei, deşi n-am idee dacă binele pe care ţi-l face durează mult. La început m-am dus la domnişoara Wu pentru Hernio-Nevroza Articulară, dar femeia mi-a spus pe şleau că nu crede că poate să facă foarte multe, doar să ajute la procesul de vindecare prin îmbunătăţirea stării generale de sănătate fizică şi mintală, lucru pe care nu mi-a rămas decît să-l aceept. De fiecare dată mă simt mai bine restul zilei, eventual şi dimineaţa următoare, însă pe urmă efectul pare să se estompeze. Trata-mentul are şi un vag element de penitenţă - înfigerea acelor e destul de dureroasă şi n-ai voie să bei alcool în ziua şedinţei, fapt care explică, probabil, de ce mă simt mai bine - dar atitudinea extrem de blîndă a domnişoarei Wu are asupra mea un efect liniştitor. întotdeauna îşi cere scuze dacă vreo reacţie mai puternică în faţa acului mă face să tresar; iar în cazurile (foarte rare) cînd nu găseşte locul şi trebuie să încerce de mai multe ori, o apucă deznădejdea de-a binelea. într-o zi, cînd din greşeală mi-a produs o sîngerare, am crezut c-o să moară de ruşine.
Cît timp sînt sub tratament stăm de vorbă, de obicei despre familia mea. A început s-o preocupe foarte mult viaţa lui Adam şi a lui Jane. Intrebările ei, precum şi eforturile pe care le fac uneori ca să răspund, mă fac să conştientizez cu un sentiment de vinovăţie cît de puţin mă gîndesc la copiii mei în prezent, deşi acum au viaţa lor, independentă şi îndestulată, şi ştiu că, dacă au într-adevăr nevoie de
bani, trebuie doar să ceară. Adam lucrează la o firmă de produse soft din Cambridge, iar soţia lui, Rachel, predă istoria artei la Universitatea din Suffolk, unde are ojumătate de normă. Au un hebeluş, aşa că sînt angrcnaţi în logistica extrem de complexă a existenţei lor casnice şi prnfesionale. Jane, care a absolvit arheo-logia, a avut şansa de-a obţine un post la muzeul din Dorchester, şi trăieşte în Swanage cu Gus, prietenul ei, care e zidar. Duc împreună o viată liniştită, neambi-ţioasă şi vegetariană în staţiunea aia plictisitoare şi par să aibă parte de o fericire gen New Age. în prezent, îi vedem pe toţi doar de Crăciun, cînd stau la noi, la Hollywell. Pe chipul domnişoarei Wu a trecut umbra unei încruntări cînd şi-a dat seama, din povestirea mea, că Janc ai Gus nu sînt căsătoriţi - bănuiesc că în comunitatea ei un asemenea lucru e inaceeptabil. Mă rog, trag nădejdea că într-o bună zi Jane o să se mărite, preferabil nu cu Gus, deşi probabil că ar fi putut nimeri şi mai rău. Astăzi am prins curaj şi am întrebat-o pe domnişoara Wu dacă n-o bate gîndul măritişului, la care ea a surîs, a roşit, şi-a plecat ochii şi a murmurat:
„Căsătoria este o răspundere foarte serioasă". Mi-a mai luat o dată pulsul, m-a anunţat că e mult mai bun si si-a notat ceva în agendă. Pe urmă a iesit din cameră, ca să mă lase să mă îrnbrac.
I-am lăsat cecul într-un plic simplu, de culoare cafenie, pe măsuţa unde îşi ţine acele şi alte lucruri. După prima şedinţă am făcut greşeala să scot porto-felul şi să-i vîr cîteva bancnote în palmă, ca un mojic. A fost foarte stînjenită, ca şi mine, de altfel, după ce mi-am dat seama ce faux pas făcusem. Plătirca tera-peuţjlor e o chestie delicată. Alexandra preferă ca totul să se facă prin poştă. Amy mi-a spus că, în ultima zi de vineri a fiecărei luni, cînd intră în cabi-netul de consultaţii al lui Karl Kiss, găseşte pe canapea un plic în care se află nota de plată, pe care îl ia şi-l vîră discret în poşetă. Nimeni nu scoate o vorbă despre el. La drept vorbind, reticenta asta nici nu e surprinzătoare. Vindecarea n-ar trebui să facă obiectul
90
unei tranzacţii finandare - lisus n-a perceput taxă de miracol. Dar trebuie să trăiască şi terapeuţii. Onorariul domnişoarei Wu e de doar cincisprezece lire pentru o şedinţă de o oră. o dată i-am completat un cec de douăzcei de lire, dar n-am făcut decît să provoc şi mai multă stinghereală, fiindcă a fugit după mine în parcare şi mi-a spus că făcusem o greşeală.
După ce m-am îmbrăcat, a revenit în cameră şi am fixat următoarea şedinţă peste două săptămîni. Vinerea viitoare am aromaterapie. Deşi domnişoara Wu nu a aflat.
Sînt disponibil pentru orice fel de terapie, în afară de chimioterapie, Adică tranchilizante, antidepresive şi altele de soiul ăsta. Am şi încercat o dată. S-a întîmplat demult, în 1979. Tocmai lucram la primul meu siteom cu tipii de la Estuary — era vorba de Role Over, cel despre un soţ care stă acasă şi o soţie recent emancipată şi carieristă. Tocmai lucram la episodul pilot, cînd Jake m-a sunat ca să-mi comunice oferta celor de la BBC Ligh Entertainment, care voiau să mă alătur echipei lor de scenarişti pentru un nou serial comic. Era o întorsătură tipică în viaţa unui scenarist care lucra în regim de colaborare: după doi ani în care mă zbătusem să-mi văd scenariile intrate în producţie, mă trezeam deodată disputat de două canale concomitent, fiindu-mi imposibil să lucrez cu amîndouă. (Jake credea că aş fi putut, dar treaba lui era doar să redacteze două contracte şi să întindă ambele mîini pentru comisioane.) Aşa că i-am refuzat pe cei de la BBC, dat fiind că Role Over era evident proiectul mai important. In loc să-l sun pur şi simplu pe Jake, i-am trimis o scrisoare lungă, în care îmi motivam decizia cu lux de amănunte, mai mult pentru roine decît de dragul lui (mă îndoiesc că a avut răbdare s-o citească pînă la capăt). Dar episodul pilot a fost un dezastru - a ieşit atît de rău, încît Estuary nici n-a vrut să-l expună luminii tubului catodic, şi se părea că scria nu avea să se concretizeze
niciodată. Fircşte, a început să-mi pară rău că-i refuzasem pe cei de la BBC. De fapt, „părerea de rău" este o descriere caraghios de nepotrivită a stării mele de spirit. Eram convins că îmi distrusesem complet cariera, că mă sinucisesem profesional, că pierdusem cel mai important tren al vieţii şi aşa mai departe. Dacă mă uit în urmă, cred că a fost prima criză care s-a tradus în tulburări interne. Nu puteam să mă mai gîndesc la nimic altceva în afara deciziei mele fatidice. Nu eram în stare să lucrez, să mă destind, să mă uit la televizor sau să stau de vorbă cu cineva mai mult de cîteva secunde, înainte ca procesul meu de gîndire să se întoarcă inexorabil, ca braţul curbat al unui ac de pic-up, pe şănţuleţul inutilelor meditaţil asupra Hotărîrii. M-am ales cu un Sindrom al Deranjamentelor Intestinale şi m-am trezit stors de vlagă din cauza huruielii peristaltice pe care-o simţeam în maţe, cădeam frînt în pat la zece jumate şi mă trezeam după două ore lac de transpiraţie, ca să-mi petrec restul nopţii rescriind în minte scrisoarea pentru Jake, demonstrîndu-i cu o logică fără cusur de ce puteam să lucrez şi pentru BBC, şi pentru Estuary în acelaşi timp şi construind alte scenarii, care dădeau timpul înapoi şi îmi permi-teau să scap, pe durata acestor fantazări, de conse-cinţele propriei decizii: scrisoarea pentru Jake se pierdea, eventual îmi era returnată fiindcă scrisesem adresa greşit, sau BBC-ul venea şi mă ruga să mă mai gîndesc şi tot aşa. După o săptămînă, Sally m-a convins să-i fac o vizită medicului de familic, un scoţian taciturn pe nume Patterson, altul decît cel pe care-l am acum. I-am spus că am probleme cu intestinele şi că nu dorm, recunoacînd lolodată cu precauţie că sînt stresat (încă nu eram pregătit să las pe alteineva să vadă ce nebunie îmi luase în stăpînire mintea). Patterson m-a ascultat, a mormăit şi mi-a scris o reţetă pentru valium.
Nu mai luasem valium niciodată - cred că din cauza asta a avut nn efect atît de puternic. Nu mi-a
92
venit să cred ce pace şi ce relaxare extraordinară m-au învăluit în cîteva minute, ca o pătură călduroasă. Temerile şi neliniştile mi s-au micşorat, au dat înapoi şi au dispărut ca nişte fantome nedesluşite în lumina zilei. în noaptea aia am dormit zece ore neîntors. A doua zi dimineaţa m-am simţit apatic şi cuprins de o deprimare uşnară, nelămurită. Mi s-a părut că observ apropierea unor gînduri negre care mocneau într-un cotlon îndepărtat al propriei conştiinţe, pregătindu-se să revină, dar o a doua pastilă de un verde pal a alungat ameninţarea şi m-a cufundat la loc în tihnă. Imi era bine - sigur, nu eram într-o formă de zile mari nici social, nici creativ, dar totul era în perfectă regulă - atîta timp cît luam pilulele. Insă după ce-am terminat cura, obsesia a revenit ca un Rottweiler turbat şi scăpat din lesă. Mă aflam într-o stare incomparabil mai rea decît cea dinainte.
Pe vremea aceea lumea nu prea ştia ce fel de dependenţă provoacă valiumul şi bineînţeles că nici eu nu luasem atît de multe pastile cît să mă transforme în dependent, dar tot am trecut prin ceva asemănă-tor sevrajului, în timp ce încercam să rezist tentaţiei de a mă duce la Patterson şi de a-i cere încă o roţetă. Ştiam că, dacă o faceam, riscam să devin cu adevărat dependent, In plus, eram sigur că, atîta timp cît luam în continuare valium, îmi era imposibil să mai scriu. Mă rog, pe vremea aceea nu mai reuşeam să scriu nici fără valium, dar intuiţia îmi spunea că în cele din urmă coşmarul avea să se încheie de la sine. Aşa s-a şi întîmplat, la zece secunde după ce Jake m-a sunat ca să mă anunţe că Estuary avea de gînd să schimbe distribuţia şi să turneze un alt episod pilot. Acesta a primit o reacţie încurajatoare, iar Estuary a contractat o serie întreagă, care a repurtat un sucees moderat, primul din carieră pentru mine, în timp ce producţia BBC-ului a dat chix. După un an, nici nu-mi mai aminteam de ce pusesem la îndoială justeţea deciziei mele iniţiale. Imi aduceam aminte însă de simptomele de sevraj de după ultimul valium,
aşa că mi-am promis să nu mă mai expun niciodată unui asemenea tratament.
Douăjunghiuri în genunchi în timp ce scriu rîndu-rile astea, dintre care unul suficient de puternic ca să-mi smulgă un ţipăt.
Sîmbătă seara, 2o feb. Azi la club, Rupert mi-a povestit o chestie surprinzătoare şi destul de neplă-cută. Sally şi cu mine ne-am dus acolo după un prînz timpuriu ca să jucăm tenis în aer liber. A fost o zi frumoasă de iarnă, uscată şi însorită, cu un aer rece, dar fără vînt. Sally a jucat un meci de dublu cu alte trei femei, eu cu trioul meu de şontorogi. Ne trebuie foarte mult timp pînă ne echipăm, fundcă mai întîi e nevoie să ne punem o groază de bandaje elastice sau herniare, genunchiere, atele şi proteze, de zici că sîntem nişte cavaleri medievali care îşi îmbracă armu-rile înaintea bătăliei. Aşa că Sally şi partenerele ei erau la jumătatea primului set cînd am mers, sau mai bine zis am şonticăit, de-a lungul terenului lor, îndreptîndu-ne spre al nostru. Betty, soţia lui Rupert, făcea pereche cu Sally, şi chiar în clipa aia a trimis un voleu pe backhand excelent şi a cîştigat punctul, iar noi am aplaudat-o cu toţii. „S-a apucat şi Betty de antrcnamente, nu, Rupert?" a întrebat Joe zîmbind. „Da", a răspuns sec Rupert. „E dar că domnu' Sutton al nostru ştie cum să le antreneze pe doamnc, a continuat Joe. Nu ştiu ce le face, dar..." „Aoleu, ter-mină odată, Joe!", s-a răstit Rupert enervat, după care a luat-o înainte. Joe a făcut o mutră lungă şi a ridicat din sprîncene către mine şi Humphrey, dar n-a mai spus nimic pînă am ajuns pe teren şi am tras la sorţi cum să jucăm.
Am făcut pereche cu Humphrey şi i-am învins pe ceilalţi doi în cinci seturi, 6-2, 5-7, 6-4, 3-6, 7-5. A fost un meci extrein de disputat, chit că, dacă s-ar Fi uitat cineva la noi şi ar fi văzut în ce ritm evoluăm,
94
ar fi avut impresia că jucăm sub apă. De data asta mi-a intrat reverul şi am trimis cîteva retururi trăsnet, razant cu fileul, care l-a luat prin surprindere pe Rupert. Nimic nu se compară cu un rever reuşit, ţi se pare că nu faci nici un efort. Sincer să fiu însă, am cîştigat meciul printr-un voleu trimis cu rama rachetei, ceea ce era mai în ton cu stilul nostru de-a juca. Totuşi, ne-am simţit foarte bine. Joe a vrut să schim-băm perechile şi să mai facem un meci, două din trei, dar pe mine începuse să mă supere genunchiul, iar Rupert a zis că efectul calmantelor începuse deja să treacă (întotdeauna ia cîteva înaintea meciurilor), aşa că i-am lăsat pe ceilalţi doi să joace un meci de simplu şi ne-am dus să facem duş, iar pe urmă să bem ceva. Ne-am luat paharele într-un colţ liniştit şi decorativ al barului de la club. Cu toate junghiu-rile care îmi săgetau din cînd în cînd genunchiul, mă simţeam bine, jocul mă înviorase, aproape ca pe vre-muri, şi mi se părea că într-un fel mă purificasem de tot ce-i rău, numai că Rupert s-a încruntat cu ochii la el în pahar, de parcă ar fi văzut ceva urît pe fund. „Tare-aş vrea ca Joe s-o lase mai moale cu Brett Sutton, a spus el. Ejenant. Şi nu doarjenant, neplă-cut de-a dreptul. E ca şi cum te-ai uita cum zgîndăre cineva o rană." L-am întrebat ce vrea să spună. Şi-a coborît vocea şi mi-a zis: „N-ai aflat de Jean?" „Care Jean?", am întrebat ca prostul. „A, stai, că n-ai fost de faţă, s-a lămurit Rupert. Jean a lui Joe. Şi-a tras-o cu Ritehie ăl mic la petrecerea din ajunul Anului Nou."
Ritehie ăl mic e Alistair, fiul lui Sam Ritehie, instructorul de golfal clubului. Are grijă de magazin cînd taică-său dă lecţii şi uneori se mai ocupă şi el de începători. Nu poate să aibă mai mult de douăzeci şi cinci de ani.'»,Nu vorbeşti serios, nu?" am întrebat. „Pe cuvîntu' meu, a spus Rupert. Jean s-a şucărit şi a-nceput să miorlăie fiindcă Joe nu voia să danseze, după aia l-a luat la dans pe Ritehie ăl mic, s-a pus pe chicotit şi i s-a agăţat de gît, iar după un timp au dispărut. Joe s-a dus s-o caute şi i-a găsit pe amîndoi în cabinetul
de prim-ajutor, într-o poziţie compromiţătoare. Bag seama că a mai fost folosit ai alteori pentru aşa ceva. încuiaseră uşa, numai că Joe, ca mcmbru al Comite-tului, avea o cheie." L-am întrebat pe Rupert du unde ştia toate astea. „Jean i-a zis lui Betty, iar Betty mi-a zis mic." Am clătinat din cap, nevenindu-mi să cred. M-am întrebat de ce făcea Joe atîtea bancuri pe seama lui Brett Sutton ca gigolo al clubului, cînd tocmai îi pusese coarne Ritehie ăl mic. „O tactică diver-sionistă, aşa crcd, a fost de părere Rupert. încearcă să distragă atenţia de la Ritehie şi Jean." „Ce naiba l-o fi apucat pe Ritehie ăl mic? am spus. Jean poate să-i fie mamă." „O fi făcut-o din milă, a sugerat Rupert. Jean i-a spus că nu şi-o mai pusese de la operaţia de coloană a lui Joe." „Ce să pună?" „Nu şi-a mai pus-o, a explicat Rupert. N-a mai făcut sex. Nu prea-ti pică fisa azi, Tubby." „Scuze, am rămas tablou." Mă gîndeam la discuţia pe care o avusese-răm cu o săptămînă în urmă pe terenul din sală : nu mi-a căzut bine cînd mi-am dat seama că tachinările inofensive pe care le auzisem din gura lui Joe avuse-seră un subtext atît de neplăcut. Mi-am adus aminte că Rupert nu marşase la aluziile acelca, spre deose-bire de Humphrey. „Humphrey ştie?" am întrebat. „Ştiu eu? Nu cred. Doar nu-i însurat, ca să aibă de unde să afle bîrfele, nu? Mă mir că n-a aflat Sally." Poate c-a aflat, dar n-a vrut să-mi spună, mi-am zis.
Mai tîrziu însă, cînd am întrebat-o dacă-i ajunsese la urechi vreun scandal legat de Jean Wellington, mi-a spus că nu. „Nici n-ar fi avut cum, a continuat ea. Bîrfele astea se fac la schimb. Nu te-alegi cu nici o chestie jegoasă dacă nu cotizezi şi tu cu ceva." Am crezut c-o să-mi mai ceară nişte amănunte, dar n-a făcut-o. în privinţa asta, Sally are o stăpînire de sine extraordinară. Sau poate că pur şi simplu n-o interesează viaţa personală a celorlalţi. La ora asta e fbarte prinsă la serviciu - şi nu e vorba doar de cursuri sau de cercetare, ci şi de problemele admi-nistrative. Are loc o reorganizare masivă, ca urmare
96
a schimbării de statut a Politehnicii şi a transformării ei în universitate. Acum pot să-şi elaboreze singuri programa de grad, iar Sally ţine un nou curs post-universitar şi interdisciplinar de lingvistică apli-cată, pe care şi-l împart cei de la tehnic şi cei de la umanioare, plus că face parte din tot felul de comisii, interne şi externe, cu denumiri gen F-QUAC (Faculty Quality Assurance Committtce) şi C-CUE (Council for College and University English), şi organizează instruirea la locul de muncă al profesorilor de gimna-ziu, pentru punerea în practică a noii programe naţio-nale. Cred că se lasă exploatată de şeful de catedră, care îi repartizează sarcinile cele mai ingrate, fiindcă ştie că le îndeplineşte mai bine decît toţi ceilalţi, dar cînd i-o apun dă din umeri şi îmi răspunde că asta arată că e un bun manager. Vine acasă cu teancuri de procese verbale şi de rapoarte plictisitoare, la care lucrează seara şi în week-end-uri. Stăm în tăcere de o parte şi de alta a şemineului, ea cu hîrţoagele de la comisie, eu conectat la televizorul dat mut prin cordonul ombilical al căştilor.
Un junghi puternic în genunchi, în timp ce mă uitam la ştirile de seară. Am strigat dintr-o dată:
„Futu-i!" Sally şi-a ridicat întrebător ochii din hîrtii. Mi-am scos căştile cîteva clipe şi am spus: „Genun-chiul". A dat din cap şi s-a pus iar pe citit. Eu m-am întors la ştiri. Principalul subiect erau ultimele noutăţi despre asasinarea lui James Bulger, care acaparase media din ultimele cîteva zilc. Săptămîna trecută băieţelul, care avea doar doi ani, a fost scos cu bini-şorul dintr-o măcelărie aflată într-un centru comer-cial din Bootle de către doi băieţi mai mari, care au profitat de faptul că mama lui era atentă la altceva. Mai tîrziu copilul a fost găsit mort, cu nişte răni oribile, lîngă o cale ferată. Răpirea a fost înregis-trată de o cameră video a serviciului de pază, iar ziarele şi programele de ştiri ale televiziunilor repro-duseseră deja un instantaneu nedesluşit, dar nu mai
puţin frapant, cu băielelul dua de cei doi copii mai mari, pe care îi ţinea încrezător de mînă, ca într-o reclamă la pantofii Startrite. Se pare că mai mulţi adulţi au văzut trioul după aceea şi au observat că băieţelul plîngea si părea deznădăjduit, dar nu a intervenit nimeni. In seara asta s-a anunţat că băieţii de zece ani au fost acuzaţi oficial de crimă. „Intre-barea care se pune, a rostit reporterul TV din faţa centrului comercial Bootle, este ce fel de societate este aceea în care se pot întîmpla asemenea lucruri ?" Una bolnavă rău, ăsta e răspunsul.
Duminică, 21 feb., 18.30. Rîndurile astea le scriu pe laptop, în pauza dintre repetiţia generală şi fil-marea episodului din The People Next Door, aşezat la o masă de plastic din sala de mese de la Heartland Studios, înconjurat de farfuriile, ceştile şi paharele murdare rămase de la cina timpurie pe care am luat-o cu echipa de producţie şi cu cei de la distri-buţie, din cauză că personalul care se ocupă de debara-sare e cam moşcăit şi nu şi-a găsit timp să facă ordine. înregistrarea începe la 19.30, după o jumă-tate de oră de încălzire pentru public. Actorii au intrat la machiaj pentru ultimele retuşuri sau se odihnesc puţin la ei în cabine. Hal face o ultimă verificare a scenariului împreună cu asistenta de producţie şi cu tipul de la mixaje, Ollie bea ceva cald cu David Treece, Controlorul pentru Comedii de la Heartland (îmi place cum sună funcţia asta), iar eu tocmai am reuşit să scap de atenţiile Samanthei, persoana care are grijă de Mark Harrington şi care mai rămăsese puţin după plecarea celorlalti, aşa că acum am o oră numai pentru mine. Samantha a absolvit secţia de dramă a Universităţii Exeter şi a aceeptat postul ăsta faute de mieux, cum ar spune Amy. E'limpede că vocatia ei firească nu este să aibă grijă de un băiat de doisprezece ani al cărui principal subiect
98
de conversaţie îl reprezintă jocurile pe calculator şi să se asigure că îşi face temele. Vrea de fapt să scrie scenarii de televiziune şi are impresia că pot s-o ajut să primească un contract. E o roşcată arătoasă, cu nişte ţîţe grozave, ai presupun că un alt bărbat, Jake Endicott de pildă, ar putea fi tentat să-i întreţină această iluzie, numai că eu unul i-am spus direct că ar fi bine să încerce să-l convingă pe Ollie să-i dea să scrie nişte comentarii la scenariile deja existente, măcar ca prim pas. S-a îmbufnat puţin şi a spus:
„Singura chestie e că am o idee nemaipomenită pentru un serial mai neobişnuit, un fel de Twin Peaks engle-zesc. Mai devreme sau mai tîrziu, o să se gîndească alteineva la asta şi n-aş putea să suport". „Ce idee? am întrebat, ferindu-mă să mă uit la propriile ei vîrfuri gemene1 şi grăbindu-mă să adaug: Nu, nu-mi spune. Zi-i lui Ollie. Nu vreau să mă trezesc într-o bună zi acuzat că ţi-am furat ideea." A zîmbit şi mi-a spus că nu era genul meu, ora o chestie prea creaţă. „Cine-i creaţă ?" a întrebat Mark, care se războia cu o a doua porţie de plăcintă Mississippi. „Nu-i treaba ta", i-a răspuns Samantha, lovindu-l uşor peste ureche cu un deget a cărui unghie era lungă şi conică. M-a întrcbat dacă era bine să ia legătura cu un agent, iar eu i-am spus că nu era o idee rea, abţinîndu-mă însă să-i fac cunoştinţă cu Jake Endicott. Am facut-o pentru binelc ei, dar bineînţeles că nu mi-a apreciat moti-vele cavalereşti şi l-a dus pe tînărul actor dat în grijă la machiaj puţin cam botoasă.
Dacă pot, nu lipsesc niciodată de la filmările dumi-nicale. Nu că aş contribui cu cine ştie ce în această fază finală, dar ocazia are în ea un fel de emoţie a premierei, dată fiind prezenţa publicului din studio. Nu ştii niciodată cine-or să fie spectatorii sau ce reacţie or să aibă. Cei care solicită în scris bilete sînt de obicei simpatizanţi ai serialului şi te poţi
1. Twin Peaks - vîrfuri gemene.
baza pe ei că rîd cînd ai nevoie, dar există întotdeauna riscul de a rămîne cu sala goălă, fiindcă biletele sînt gratuite. Ca să fie siguri că se ocupă locurile, cei de la Heartland se bazează îndeosebi pe grupurile orga-nizate, cum ar fi cluburile sociale şi asociaţiile profe-sionale, care vor să se distreze pe bani puţini şi ai căror membri sînt aduşi şi luaţi cu autobuzul, ca să nu aibă cum să scape. Uneori îţi pică nişte pensio-nari dintr-un azil, prea ramoliţi ca să se uite pe monitoare, iar o dată am avut parte de un grup de japonezi care nu ştiau boabă de engleză şi au păstrat o tăcere nedumerită de la începutul pînă la sfirşitul episodului, zîmbind politicos. Alteori ai noroc de un public care se distrează cu adevărat, iar atunci actorii îşi joacă rolurile într-o cavalcadă neîntreruptă a rîsetelor. Imprevizibilul publicului din studio apropie cel mai mult si'^coTTi-urile de teatrul în priză directă, şi probabil că de aceea îmi plac atît de mult şedinţele de filmare.
Studiourile din Rummidge ale lui Heartland TV ocupă o clădire nouă, uriaşă, care de afară seamănă puţin cu un terminal de aeroport, cu pereţi de sticlă în consolă şi contraforţi tubulari de oţel, şi a fost ridicată cu trei ani în urmă pe un teren industrial abandonat şi recuperat care se află cam la un kilo-metru şi jumătate de centru, între un canal şi o cale ferată. Clădirea trebuia să Fie punctul central al unui vast parc media ticsit de studiouri, galerii, tipo-grafii şi agenţii de publicitate, însă proiectul nu s-a materializat din cauza recesiunii. Pe locul respectiv nu se mai află nimic, în afara monolitului strălucitor al celor de la Heartland şi al imensci lor parcări amenajate. The People Next Door se înregistrează în Studioul C, cel mai mare, în care poate să încapă un avion, cu trei sute şaizeci de locuri amplasate pe întreaga sa lungime. Faţă în faţă cu scaunele se află decorul permanent - unul extrem de mare şi de com-plex, dat fiind că fiecare componentă este în dublu exemplar: două sufragerii, două bucătării, două
100
vestibuluri şi două scări interioare, delimitate de un zid de siguranţă. De fapt, titlul meu iniţial a fost chiarParty Wall1, iar ecranul divizat pe care îl folosim pentru unele scene, cînd acţiunea se petrece simultan în cele două case, este marca personală a serialului şi, sincer vorbind, singurul lui element novator. o puzderie de becuri cresc din tavan pe nişte tije meta-lice, ca un lan de floarea-soarelui cu susul înjos, pe cînd aerul condiţionat, care trebuie să le facă faţă tuturor, coboară temperatura prea mult ca să-ţi fie bine. La repetiţiile generale port întotdeauna un sveter gros, chiar şi vara. Hal Lipkin şi majoritatea celorlalţi angajaţi de la producţie sînt îmbrăcaţi cu nişte bluze bleumarin pe pieptul cărora scrie The People Next Door cu litere galbene şi cursive.
E o zi lungă şi grea pentru toată lumea, dar înde-osebi pentru Hal. El controlează tot, lui îi revine întreaga răspundere. Cînd am ajuns, spre sfirşitul dimineţii, era în platou şi vorbea cu Ron Deakin, care se urcase pe o scară mobilă cu o bormaşină Black and Decker în mînă. E o scenă a „zidului de siguranţă" dintre bucătării. Davis ăl bătrîn tocmai fixează nişte poliţe la îndemnurile sarcastice ale lui Dolly Doris, în timp ce, alături, Priscilla şi Edward discută îngrijoraţi despre Alice, enervati de zgomotul maşinăriei. In punctul culminant al scenei domnul Davis străpunge peretele cu bormaşina, dislocînd o cratiţă care e cît pe-aci să-i cadă în cap lui Edward -o mişcare pretenţioasă, pentru care e nevoie de o sincronizare perfectă. Bineînţeles că manevra a fost repetată, dar acum trebuie să-o facă pentru prima oară folosind recuzita din dotare. Cablul de la Black and Decker-ul lui Ron nu e destul de lung ca să ajungă la priză şi se face o pauză pînă cînd electri-cianul le aduce un prelungitor. Operatorii cască şi se uită la ceasuri, ca să vadă cît mai e pînă la urmă-toarea pauză de cafea. Actorii se întind şi se plimbă
1. Zidul de sigurantă.
101

prin platou. Phoebe Osborne repetă nişte paşi de balet în faţa unei oglinzi. realizarea programelor de televiziune presupune numeroase perioade în care nu faci decît să aştepţi.
Ziua de filmare se desfăşoară lent şi metodic. La început Hal regizează o scenă de la marginea platoului, oprindu-se şi reluînd mişcările de cîte ori e nevoie, pînă cînd e mulţumit. Pe urmă se retrage în cabina de control, ca să-şi dea seama cum se vede de acolo. Cinci camere de luat vederi sînt îndreptate spre platou în unghiuri diferite, aţintite pe anumite personaje sau grupuri de personajc, şi fiecare îşi trimite imagi-nile către un monitor alb-negru din cabina de control. Un monitor color din mijlocul peretelui de ecrane arată ceea ce o să se înregistreze în seara asta pe banda principală: e o selecţie făcută de asistenta de producţie, urmînd un script pentru camera pregătită de Hal, în care fiecare secvenţă este numerotată şi repartizată uneia dintre camere. Ea îi recită nume-rele celui care se ocupă de mixajele video şi care stă alături, iar acesta apasă pe butoanele corespunză-toare. Dacă faci parte din publicul din studio, ştii în orice clipă care dintre camere înrcgistrează, fiindcă i se aprinde un beculeţ roşu. De sus, de la galerie, Hal i se adresează prin căşti lui Isabcl, directoarea de platou, care la rîndul ei transmite instrucţiunile mai departe actorilor. Uneori el decide că trebuie să schimbe o secvenţă sau să introducă una nouă, dar e uimitor cît de rar apar asemenea situaţii. A „văzut" deja întregul serial în minte, secvenţă cu secvenţă.
Multicamera, aşa cum a rămas cunoscută tehnica asta, aparţine prin excelenţă televiziunii. In primele ei zile, totul se făcea aşa, chiar şi teatrul serios -unde mai pui că se lucra în direct (închipuiţi-vă ten-siunea şi stresul din platou, cu actorii ocolind prin spate ca să-şi ocupe poziţiile pentru scena urmă-toare), In prezent, cea mai mare parte a pieselor de tea'tru şi siteom-uri se toarnă pe peliculă sau pe video cu o singură cameră. Cu alte cuvinte, sînt
102
realizate la fel ca filmele, fiecare scenă fiind filmată de cîteva ori, din unghiuri diferite şi de la mai multe distanţe focale, dublă după dublă, mai degrabă în locaţii decît într-un studio, iar pe urmă montate după bunul plac al regizorului. Regizorii preferă metoda asta fiindcă îi face să se simtă ca nişte auteurs veri-tabili, Cei mai tineri îşi batjoc de multicameră şi o consideră o „încropeală", însă adevărul este că majori-tatea n-ar şti să lucreze cu ea, iar dacă ar încerca, s-ar vedea cu adevărat cît sînt de limitaţi. Acum, că există montajul postproducţie, poţi să acoperi gre-şelile, pe cînd multicamera te obligă să faci totul perfect în clipa cînd te apuci de turnat. E o artă care şi-a trăit traiul, iar Hal este unul dintre puţinii maeştri în activitate.
Ollie a intrat mai tîrziu şi s-a aşezat lîngă mine. Era îmbrăcat cu unul dintre numeroasele lui costume Boss - probabil că are un dulap plin. Cred că le cumpără pentru nume1. Cînd s-a aşezat, umerii largi ai sacoului s-au ridicat şi i-au ajuns pînă la urechile mari şi roşii. Străjuindu-i ca două paranteze nasul spart, acestea îl fac să semene cu un fost boxer, şi chiar circulă nişte zvonuri cum că şi-ar fi început cariera ca promotor de meciuri în cartierul de est al Londrei. „Trebuie să vorbim", mi-a spus el. „Despre Debbie ?" am întrebat. A părut îngrijorat şi şi-a dus un deget la buze. „Nu aşa tare, zidurile au urechi", a zis el, deşi eram singuri în zona aceea a studioului, iar cel mai apropiat perete se afla la peste cinci-sprezece metri. „Un prînz? o cină?" am sugerat. „Nu, nu vreau să-l antrenez în discuţie şi pe Hal, iar actorilor o să li se pară ciudat dac-or să ne vadă că facem opinie separată. Poţi să rămîi la un pahar după filmare?" Am zis că pot. In aceeaşi clipă am fost surprins să-l aud pe Lewis Parker spunînd din platou: ,făi, dacă e într-adevăr grauidă, o să fie silită să facă întrerupere", iar pe Debbie replicînd:
1. Boss - şef.
103

„Crezi, probabil, că asta o să rezolve. totul, nu ?" M-am întors spre Ollie. „Parcă replicile astea fuseseră scoase." „Ne-am hotărît să-ţi respectăm integritatea artistică, Tubby", a spus Ollie, cu un zîmbet subţire. Cînd l-am întrebat şi pe Hal într-o pauză de cafea, mi-a explicat că le rămăsese ceva timp fiindcă tăia-seră un pasaj dintr-o scenă ulterioară, aşa că nu mai fusese nevoie să se renunţe şi la replicile astea. Dar mă gîndesc dacă nu cumva o fi vreo şmecherie de-a lor, ca să mă îmbuneze în vederea chestiunii mai serioase a rolului Priscillei.
E şapte fără cinci. A venit momentul să-mi ocup locul în studio. Mă întreb ce fel de public om avea.
Luni dimineaţă, 22 feb. S-a dovedit că publicul a fost complet timpit. întîi şi-ntîi, am avut parte de Cineva Care Rîdea Ca Un Cretin. Asta a fost întot-deauna ceva nasol: te trezeşti cu un idiot cu un rîs foarte zgomotos şi stupid, care chiţcăie, hohoteşte sau chicoteşte mult după ce restul au terminat, sau începe cînd nu rîde nimeni, în momentele de acalmie dintre două poante. E o treabă care zăpăceşte publi-cul - după un timp, oamenii încep să se hlizească din cauza Celui Care Rîde Ca Un Cretin şi nu ca urmare a replicilor - şi compromite total sincronizarea actorilor. Billy Barlow, responsabilul cu atmosfera, a depistat imediat sursa de pericol şi a încercat s-o demobilizeze pe femeie (nu atiu de ce, dar e vorba invariabil de o femeie) prin cîteva aparteuri sarcastice, însă Cei Care Rîd Ca Nişte Cretini sînt impermeabili la ironii. „Am spus ceva amuzant? s-a interesat el cînd individa a început brusc să rîdă gîlgîit (făcea parte din categoria gîlgîitoarelor), în mijlocul unei explicaţii cît se poate de sobre pe marginea unui termen tehnic. Inseamnă că mintea dumneavoastră e de vină, doamnă. Ăsta e un serial de familie - fără inuendouri. Ştiţi ce-i ăla inuendo, nu? Aşa se spune în italiană la supozitor." Preţ de cîteva clipe, rîsetele iscate au acoperit-o pe gîlgîitoare, deşi cu alte ocazii efectul obţinut de Billy cu poanta asta a fost mult mai spectaculos.
104
Responsabilul cu atmosfera este vital, dacă vrei ca înregistrarea să iasă bine. Nu numai că trebuie să înveselească publicul înaintea filmării, dar în plus trebuie să menţină tonusul între scene, pe cînd camerele sînt deplasate dintr-un loc în altul, şi de asemcnea să umple timpii morţi care apar după fiecare dublă, cînd tehnicienii verifică banda; iar dacă e nevoie de încă o dublă sau de repetarea unui fragment, tot el este cel care temperează nerăbdarea şi-i roagă să rîdă încă o dată la aceleaşi replici. Billy e cel mai bun în meserie, dar pînă şi el are limite. Spectatorii pe care i-am avut acum au fost de toată jena. Au chicotit în loc să hohotească şi au tăcut în loc să chicotească. Din cauză că replicile sunau în gol, actorii au intrat la idei şi au început să dea rateuri, motiv pentru care a fost nevoie de multe duble, motiv pentru care publicul a devenit şi mai necooperant. Pe Billy l-au trecut năduşelile, în timp ce se plimba întruna prin faţa scaunelor, cu microfonul în mînă, aruncînd poantă după poantă şi dezvelindu-şi măselele plom-bate într-un zîmbet încordat. Eu am rîs ca un bezmetic, chit că auzisem toate bancurile, doar-doar i-oi încuraja pe cei dinjur. M-am chinuit să rîd chiar şi la propriile replici, lucru pe care de obicei nu-l fac. Am început să cred că nu putea să fie doar vina publicului, mai mult ca sigur că era ceva în neregulă şi cu scenariul. Era limpede că axarea intrigii pe presupusa sarcină a lui Alice fusese o idee rea. Ollie şi Sally avuseseră dreptate. Spectatorii erau stînjeniţi din cauza subiec-tului. Şi, bineînţeles, cînd am ajuns la replicile legate de avort, în pauza dramatică de după întrebarea Priscillei, „Oricum, dacă alege săpăstreze bebeluşul ?", Cea Care Rîde Ca o Cretină a destrămat liniştea, cu înţelegerea plină de sensibilitate a unui curcan înfoiat. Mi-am acoperit faţa cu mîinile.
Sesiunea a luat sfirşit la nouă şi cinci şi nici nu mai ţin minte cîte duble s-au tras. Billy le-a mulţumit prefăcut spectatorilor pentru sprijin şi ne-am risipit care încotro. Actorii au plecat din platou, luîndu-şi
105
la revedere de la mine prin fluturări obosite ale mîinilor şi prin zîmbcte şterse. De fiecare dată se gră-besc să scape mai repede duminica seara, cu maşina sau cu ultimul tren spre Londra, şi nici în aeara asta nu era nimeni tentat să zăbovească. Şi mie mi-ar fi plăcut s-o şterg acasă, dar trebuia să pun ţara la cale cu Ollie şi cu Hal. Ain intrat în cabina de control, unde Hal îşi trecea ambele mîini prin claia de păr sîrmos. „DumnBzaule, Tiibby, cine-au fost arătările alea?" Am ridicat din umeri nedumerit. „Poate c-a fost din cauza scenariului", am spus eu cu o voce nefericită. Ollie a intrat chiar în timp ce vorbeam. „Puteai să fii Shakespeare, Oscar Wilde şi Groucho Marx la un loc, a spus e1, nenorociţii ăştia ar fi făcut varză orice scenariu din lume. De unde naiba ne-au venit, de la morgă?" Suzie, asistenta de producţie, a spus că, din cîte ştia, cei mai mulţi făcean parte din clubul social al unei f'abrici din localitate. „Ei bine, primul lucru pe care o să-l fac mîine dimineaţă e să aflu cine dracu' erau şi cine i-a invitat, ca să fiu sigur că nu mă mai trezesc cu ei pe cap şi la alte înregistrări. Hai să mergem să bem ceva. Ne-ar prinde bine tuturor."
Ollie e de o zgîrcenie proverbială şi de fiecare dată încearcă să le tragă clapa celorlalţi. Intotdeauna e ultimul care întreabă: „Mai merge una mică ?", iar la momentul respectiv toţi cei care sînt cu maşina fie au trecut pe suc de fructe, fie nu mai beau nimic. Cînd mergem împreună la bar, Hal şi cu mine ne distrăm de ubicei, străduindu-ne să-l facem să dea cl primul rînd - bunăoară, Hal se face că a uitat ceva în cabina de control şi se întoarce în grabă, coman-dîndu-şi băutura peste umăr, iar eu mă năpustesc la toaletă, făcînd acelaşi lucru. Insă ieri seară nu i-a mai ars nimănui de aşa ceva, iar Hal a cumpărat prima băutură fără să încerce nici un fel de eschivă. „Noroc", a spus el abătut. Am băut şi am tăcut cu toţii cîteva secunde. „L-am pus în temă şi pe Hal în legătură cu Debbie", m-a anunţat Ollie. Hal a dat din cap cu un aer grav. „Nasol moment", a constatat el. Dar stiam că nu puteam să mă bazez pe un sprijin
106
real din partea lui. Dacă se împuţea treaba, trecea automat din partea lui Ollie. „Ţi-a spus Jake ce pro-punere avem, Tubby?" a întrebat Ollie.
In clipa aceea Suzie a intrat în bar şi s-a uitat peste tot, pînă ne-a văzut. „Nici o vorbă despre povestea cu Debbie", ne-a avertizat în şoaptă Ollie, pe cînd fata se apropia de masa noastră. I-am oferit un scaun, dar a clătinat din cap. „Nu rămîn, mulţumesc, a spus ea. Am fost pe-afară şi m-am plimbat printre specta-tori pînă le-au venit autobuzele. Cei mai mulţi vin de la o fabrică de componente electrice din West Wallsbury. Vineri au aflat c-o să li se închidă fabrica la sfirşitul lunii viitoare. Toţi au primit preavizele o dată cu salariile." Ne-am uitat unul la altul. „Ei bine, asta explică multe", am spus. „Norocul nostru ghebos", a completat Hal. „Puteau să aştepte şi afurisiţii ăia din conducere pînă mîine", a zis Ollie.
Imi părea rău pentru muncitori, dar, din punctul meu de vedere, explicaţia n-ar fi putut veni într-un moment mai potrivit. Fusesem atît de demoralizat de felul cum se fisîise episodul din seara aceea, încît probabil că aş fi aceeptat orice propunere din partea lui Ollie şi a lui Hal. Acum nu mă mai simţeam vinovat. Pînă la urmă, eram un scenarist al naibii de bun - fusesem pînă acum şi aveam să fiu şi de acum încolo. Eram gata să mă bat pentru propriile mele principii. „Jake mi-a spus în mare la ce v-aţi gîndit, i-am zis lui Ollie. Vrei s-o fac dispărută pe Priscilla, nu?" „Ne-am gîndit, a răspuns Ollie, la o despărţire amiabilă, care o scoate pe Priscilla din scenă la sfirşitul seriei în curs şi aduce o nouă prezenţă feminină în viaţa lui Edward, pentru seria următoare." „Amiabilă?!" am explodat. Ar fi complet trauma-tizaţi." „Bineînţeles, ar exista o doză de durere, a aceeptat Ollie, însă Edward şi Priscilla sînt nişte oameni maturi şi moderni. Au aflat că o căsătorie din trei se termină cu un divorţ. o ştie şi publicul nostru. Tu eşti ăla care spune că din cînd în cînd siteom-uriîe trcbuie să se ocupe şi de lucrurile serioase
107
ale vieţii, Tubby." „Atîta timp cît nu sună forţat pentru personaje, am argumentat. De ce, mă rog, să-l pără-sească Priscilla pe Edward?"
Cei doi aveau tot felul de sugesth bizare, cum ar fi: Priscilla decide că e lesbiană, îşi găseşte o parte-neră şi trăieşte cu ea; deecoperă religia orientală şi se duce într-un ashram ca să înveţe despre tehnicile de meditaţie ; i se oferă un post excelent în California;
în fine, se îndrăgosteşte de un străin arătos. I-am întrebat dacă sînt convinşi că ideile astea sînt (a) credibile sau (b) fezabile în decursul unui singur episod. „S-ar putea să fic nevoie să le rescrii pe ultimele două sau trei, ca să pregăteşti terenul", a admis Ollie, evitînd prima întrebare. „Am eu o idec pentru episodul final, a intervenit Hal. Ce-ar fi să-l lucrăm împreună ?" „Tdeea e grozavă, Tubby", m-a asigurat Ollie. Hal s-a aplecat în faţă. „După ce pleacă Priscilla, Edward dă un anunţ pentru o menajeră şi se trezeşte cu o tipă nemaipomenită, care-i bate la uşă pentru interviu. Edward îşi dă seama că e posibil ca necazurile lui să ia sfirşit. E chiar ultima secvenţă din toată seria. Cei care fac pariuri despre ce-o să fie rnai încolo digeră rnai bine despărtirea şi rămîn în priză pentru ce-o să se întîmple în seria următoare. Ce crezi?" „Cred că-i o oroare", am răspuns. „Vei încasa bani frumoşi pentru munca în plus, normal", a spus Ollie. M-a privit perfid pe sub pleoapele cobo-rîte, ca să vadă dacă, recunoscînd acest lucru, izbutise să-mi trezească lăcomia. I-am zis că nu mă intere-sează banii, ci personajele si motivaţiile. Hal m-a întrebat dacă am vreo idee mai bună. „Singurul fel plauzibil în care putem s-o scoatem pe Priscilla din serial e s-o omorîm", am rostit. Ollie şi Hal au schimbat nişte priviri uimite. „Adică să pui să fie ucisă?" a întrebat şovăielnic Hal. Am spus că nici vorbă, poate printr-un aceident de maşină sau o boală fatală cu evoluţie rapidă. Eventual o operaţie banală, care nu e efectuată cum trebuie. „Tubby, nu-mi vine să cred că aud asa ceva, a zis Ollie. Vorbim de siteom-viT\, nu de telenovele. Nu poti să-ţi pui unul dintre protagonişti
108
să moară. Nici în ruptul capului." Am replicat că greu e pînă începi. „Aşa ai zis şi de episodul din seara asta şi uite ce s-a întîmplat", a spus Ollie. „A fost vina publicului, am ripostat, tu singur ai recu-noscut." „Pînă şi cel mai cumsecade public din lume o să-si iasă din pepeni dacă o să vină să asiste la un serial comic şi o să vadă că mama din familie dă ortu' popii în floarea vîrstei", a continuat Ollie, iar Hal şi-a exprimat acordul dînd din cap cu un aer înţelept. Pe urmă Ollie a spus un lucru care m-a enervat de-a binelea; „Ne dăm seama cît de greu îţi vine, Tubby. Poate c-ar trebui să ne gîndim la un alt scenarist care să lucreze la povestea asta". „Categoric, nu", am refuzat. „In America se practică destul de des, a insistat Ollie. Au echipe întregi de scenarişti care trag la serialele de genul ăsta." „Ştiu, am zis. De-aia sună toate de parcă ar fi fost scrise de o comisie. Hai să-ţi spun şi eu o chestie despre America. In New York există indicatoare rutiere pe care scrie «Nici să nu vă dea prin cap să parcaţi». Exact asta simt eu despre The People Next Door", l-am apostro-fat pe Ollie. „A fost o zi lungă, a intervenit Hal neli-niştit. Sîntem toţi cu capsa pusă." „Da, mai vorbim şi altă dată", a zis Ollie. „Dar nu despre alţi scena-rişti, am pus lucrurile la punct. Prefer să scufund nava cu mîna mea decît s-o predau alteuiva." Mi s-a părut o replică de final foarte bună, aşa că m-am ridicat şi le-am urat amîndurora noapte bună.
Tocmai am deschis dicţionarul ca să verific cum se scrie „apostrofat" şi, pe cînd dădeam paginile, privirea mi-a fost atrasă de „praful Dover", primele două cuvinte de pe rîndul de sus al uneia dintre ele. Definiţia spunea următoarele: ^unpreparat din opiu şi ipeca, folosit mai demult la alinarea durerilor şi la oprirea spasmelor. Ni{mit după Thomas Dover (1660-l742), medic englez". Mă întreb dacă s-o mai putea procura şi în zilele noastre. E posibil să-mi facă bine la genunchi.
E uimitor cîte poţi să afli întîmplător din dicţionare. Ăsta e unul dintre motivele pentru care nu folosesc
109
niciodată îndreptarul calculatorului. Al doilea e că are vocabularul tare sărac. Dacă nu recunoaşte un cuvînt, îţi sugerează că poate ai vrut să scrii un altul. Uneori efectele sînt de mai mare rîsul. Ca atunci cînd am scris „Freud", iar computerul mi-a sugerat „Fraudă?" I-am povestit şi lui Amy, dar nu s-a distrat.
L-am sunat pe Jake de dimineaţă şi i-am relatat discuţia cu Ollic şi cu Hal. S-a arătat înţelegător, dar nu prea m-a susţinut. „Cred c-ar trebui să fii cît poţi de flexibil, a spus el. Cei de la Heartland ţin morţiş ca serialul să continue, E mîndria lor în materie de comedii." „Tu de partea cui eşti, Jake ?" l-am între-bat. „Ata, Tubby, normal." Normal. însă, în adîncul inimii, Jake crede în continuare în motoul lui Ollie :
„Artă pentru artă, dar bani, pentru Dumnezeu". Am stabilit să trec joi pe la el pe la birou.
Am avut o noapte agitată. Sally se vîrîse în pat şi adormise cînd m-am întors de la filmări. M-am curbat ca o lingură, m-am lipit de ea şi am adormit destul de repede, dar am fost trezit brusc la două şi jumă-tate de hernio-nevroza articulară. Am rămas treaz cîteva ore, retrăind în minte întîmplările de peste zi şi aşteptînd următoruljunghi. Azi-dimineaţă, în timp ce mă bărbieream, am observat semnele unei fracturi de stres în zona cotului. N-ar fi grozav să mai fac o operaţie la genunchi şi pe urmă să aflu că a trebuit să renunţ la tenis din cauza cotului? Bine măcar că e ziua cînd fac fizioterapie.
Luni dimineaţă. L-am întrebat pe Roland dacă auzise vreodată de praful Dover, dar mi-a mărturisit că nu-i spune nimjc. E familiarizat cu tot felul de geluri antiinflamatoare cu denumiri ca Movelat, Traxam şi Ibuleve (asta îmi aduce aminte de un cîntec: ,Jbuleue, o floare creşte pe locul fiecărui strop de ploaie care cade..."), cu care îmi masează genunchiul după trata-ilientul cu ultrasunete. (J.buleve, un nou ţe.su.t la fiecarejunghice mă-nfioară...") In prezent, fizioterapia
110
e în mare măsură un proces automatizat. După ce mă dezbrac şi mă întind pe canapea, Roland intră în cabinet cu un cărucior cu diverse chestii electronice şi fie mă conectează la ele, fie îndreaptă o lanternă, un laser sau un dispozitiv pentru rezonanţă magnetică spre porţiunea afectată. E uluitor ce bine se pricepe să manevreze toate echipamentele. Există o singură jucărie pe care trebuie s-o folosesc cu mîna mea. Ea produce şocuri electrice de natură să-mi stimuleze cvadricepsul şi e nevoie să ridic voltajul la pragul maxim al suportabilităţii. Parcă m-aş autotortura. E ciudat cît de multe au în comun îngrijirea sănătăţii şi provocarea durerii. De pe canapea, încătuşat cu fire electrice şi electrozi, mă uit pe geam şi văd, prin peretele de sticlă al unei săli de sport, mai mulţi bărbaţi care, strîmbîndu-se din cauza efortului, lucrează la nişte aparate care, dincolo de faptul că sînt ultimele cuceriri în materie, ar putea fi tot atîtea instrumente de tortură aduse dintr-o temniţă medie-vală: scaune fixe, scripeţi, haltere şi nişte dispo-zitive la care tragi ca la roţile de ocnaş.
Roland m-a întrebat dacă ştiu ceva despre păstrăvii transsexuali. Nu, am răspuns, dar abia aştept să aflu. La capitolul informaţii, Roland ăsta e o adevă-rată mină de aur. Zău dacă nu. Nevastă-sa îi citeşte tot felul de ciudăţenii de prin ziare, iar el le ţine minte pe toate. Se pare că păstrăvii masculi trec printr-o schimbare de sex din cauza cantităţii mari de hormoni feminini produşi de anticoncepţionale şi de terapia de substituţie hormonală, care pătrund în reţeaua de apă şi de acolo mai departe, în cursurile naturale. Cercetătorii se tem că toţi peştii masculi din rîurile afectate or să devină hermafrodiţi şi n-or să se mai reproducă. „Te pune pe gînduri, nu? a spus Roland. In fond, şi noi tot apa asta o bem. Mîine-poi-mîine o să vezi bărbaţi cu ţîţe." M-am întrebat dacă îşi băteajoc de mine. Am mult ţesut adipos pe piept, sub pătura de păr. E posibil ca Roland să-l fi simţit la palpare, într-una dintre zilele cînd mi-a făcut masaj.
111
Poate că ieri noapte n-am reuşit să termin fiindcă mă transform şi eu în hermafrodit. Hernio-Nevroză Hormonală.
Marţi seara, 23 feb. Azi m-am dus la cea mai mare farmacie Boota din Rummidge ai am cerut prafDover, dar farmacistul mi-a spus că n-a auzit în viaţa lui de aşa ceva şi nu l-a găsit nici în catalogul medica-mentelor autorizate. I-am zis: „Probabil că a fost interzis din cauza opiului", iar el mi-a aruncat o privire ciudată. Am ieşit din farmacie înainte să-i cheme pe cei de la antidrog.
M-am dus în centru în primul rînd ca să cumpăr nişte cărţi de Kierkegaard, dar nu prea am avut noroc. La Waterstone am găsit doar ediţia Penguin din Frica şi tremurul, aşa că am cumpărat-o şi am încercat la Dillons. Cînd am văzut că şi aici aveau acelaşi lucru şi nimic altceva, am început să resimt simptomele obişnuite ale sindromului cumpărăto-rului, adică furie şi nerăbdare. Sau, după cum îi zice Alexandra, Toleranţă Redusă la Frustrare, respectiv TRF. Mă tem că m-am purtat cam urît cu un vînzător nevinovat, pentru care „Kierkegaard" însemna două cuvinte şi care începuse să caute prin microfişe la „Gaard". Din fericire, Biblioteca Centrală era mai bine dotată. Am reuşit să împrumut Conceptul de Groază, plus alte două titluri care mă incitaseră, Sau... sau şi Repetiţia. Jurnalele nu erau disponibile.
A trecut destul de mult de cînd n-am mai dat pe la bibliotecă, aşa că de afară aproape că n-am recunoscut-o. E un exemplu tipic de arhitectură ins-tituţională a anilor şaizeci, o construcţie lipsită de stil, din beton netratat, despre care Prinţul de Wales ar fi spus că seamănă cu un crematoriu municipal. Clădirea a fost construită într-o piaţetă, înjurul unei curţi centrale în care existau pe vremuri un heleşteu cu apă mică şi o fintînă ce funcţiona foarte rar, unde sp adunau tot felul de gunoaie care te făceau să-ţi crape obrazul. Spaţiul. ăsta mohorît, unde te trăgea curentul, a fost o răapîntie pe unde putea trece oricine,
112
deşi majoritatea oamenilor o evitau, mai ales noaptea. Totuşi, nu de mult, ea a fost transformată într-un atrium cu acoperişul de sticlă şi cu o pardoseală modernă, împodobită cu plante care atîrnă peste tot, garnisită cu nişte statui neoclasice din fibră de sticlă şi avînd o firmă cu litere de neon roz pe care scrie „The Rialto". La parter se găsesc o mulţime de buticuri, standuri şi localuri cu un aer vag italienesc. o aşa-zisă muzică de operă şi nişte cîntece pop napolitane se aud discret din boxele ascunse. M-am aşezat la o masă „afară" a cafe-barului lui Giuseppe ('chit că, în decorul acesta atît de asemănător unui studio, „afară" înseamnă tot înăuntru) şi am comandat un cappuceino care părea făcut ca să fie inhalat şi nu băut, fiindcă avea optzeci la sută spumă.
Aproape tot centrul oraşului a avut parte de un lifting similar, într-o tentativă curajoasă de a-l face atrăgător pentru turişti şi pentru oamenii de afaceri veniţi în vizită. Resemnaţi în faţa felului cum se erodează baza industrială tradiţională a regiunii, edilii oraşului s-au orientat spre sectorul serviciilor, văzînd în cl alternativa menită să creeze locuri de muncă. Un vast centru de conferinţe şi o sală de concerte ultimul răcnet să află acum în faţa Bibliotecii, la celălalt capăt al unei piazza lucrate în mozaicuri multicolore. In zonă au apărut, aproape peste noapte, o sumedenie de hoteluri, baruri, cluburi de noapte şi restaurante. Canalele înconjurătoare au fost curăţate, iar drumurile de edec asfaltate pentru explorarea arheologiei industriale. Micul licăr de prosperitate şi de optimism dintre recesiunea de la începutul anilor optzeci şi cea de la începutul anilor nouăzeci a fost un proiect tipic pentru ultima perioadă a guvernării Thateher. In prezent, clădirile noi, cu lifturi de marfă din oţel inoxidabil, ascensoare din sticlă şi muzică revărsîndu-se din boxe dau aerul că aşteaptă să se întîmple ceva şi sînt aproape goale, ca un parc de distracţii înainte de ziua deschiderii sau ca o capitală utopică a unei ţări din lumea a treia, ridicată din motive ideologice în inima junglei, în faţa căreia
113
băştinaşii se minunează, dar pe care străinii nu o vizitează decît foarte rar. In timpul zilei, la The Rialto zăbovesc mai mult tinerii în şomaj, clevii chiu-langii şi mamele cu copii foarte mici, care zic mersi că au găsit un loc vesel şi călduros, unde îşi pot petrece după-amiezele de iarnă. Plus cîte-un pierde-vară privi-legiat ca mine.
Nu ţin minte să mai fi auzit cuvîntul „recesiune" pînă acum cîţiva ani. De unde a venit şi ce înseamnă de fapt? De data asta, dicţionarul nu prea mă ajută:
„o depresie temporară a prosperităţii sau a activităţii economice". Cît trebuie să dureze o recesiune ca să i se poată spune depresie ? Pînă la urmă, şi Marea Criză din anii treizeci a fost tot ceva temporar. Poate că exiată atît de multă depresie psihologică, încît cineva a decis că avem nevoie de un alt cuvînt pentru varianta ei economică. Recesiune-depresie, depre-sie-recesiune. Cuvintele îmi răsună în minte, într-un ritm ca al unui motor cu aburi. Sînt legate între ele, bineînţeles. Oamenii trec prin depresh fiindcă nu-şi găsesc de lucru, li se duc de rîpă afacerile sau sînt evacuaţi din case. îşi pierd speranţa. Un sondaj Gallup publicat astăzi a arătat că aproape jumătate din populaţia ţării ar vrea să emigreze, dacă ar putea. Străbătînd centrul oraşului azi după-masă, ai fi zis că deja plecaseră.
Ken, fratele meu mai mic, a emigrat în Australia la începutul anilor şaptezeci, cînd era mai uşor decît acum, şi a luat cea mai bună decizie din viaţă. E electrician de meserie. In Londra a lucrat la unul dintre magazinele mari din West End şi n-a cîştigat niciodată suficient ca să-şi cumpere o maşină cumse-cade sau o casă mai mare pentru o familie care con-tinua să crească. Acum e antreprenor în Adelaide, are o casă stil fermă la marginea oraşului, cu un garaj pentru două maşini şi piscină. Pînă cînd The ,People Next Door & început să aibă sucees, a cîştigat mai mult decît mine. Şi fiţi atenţi, a fost întotdeauna mai fericit ca mine, chiar şi atunci cînd o ducea
114
scîrţîind. E o fire funciarmente veselă. E ciudat cît de diferiţi pot fi doi oameni, deşi au gene comune.
M-am dus la întîlnirea cu Alexandra direct de la Rialto şi, în timp ce-i descriam cum arată locul, am lăsat să-mi scape cuvintele „un pierde-vară privile-giat". „De ce îţi spui aşa?" m-a întrebat ea. „Pierde-vară fiindcă stăteam la cafele ziua în amiaza mare, am răspuns, iar privilegiat fiindcă aşa am vrut, nu că aş fi avut altceva mai bun de făcut." „Dacă ţin bine minte, a zis ea, mi-ai spus că tragi din greu cînd scrii scenariile pentru serialele de televiziune şi că de multe ori lucrezi chiar şi douăsprezece ore pe zi." Am încuviinţat din cap. „Nu crezi că ai dreptul să te şi destinzi din cînd în cînd?" „Cum să nu, am replicat, atîta doar că m-a frapat contrastul dintre viaţa mea şi cea a oamenilor ălora fără speranţe de la Rialto." „De unde ştii că sînt fără speranţe ?" Habar n-aveam, fireşte. „Ţi s-au părut deznădăjduiţi?" A trebuit să recunosc că nu. De fapt, probabil că pentru un ochi atent erau mai veseli decît mine, spunînd bancuri, oferindu-şi ţigări unii altora şi bătînd din picior în ritmul muzicii. „Dar, din cauza recesiunii, am conti-nuat, am sentimentul că mă îmbogăţesc întruna, în timp ce lumea din jurul meu sărăceşte tot mai tare. Şi treaba asta mă face să mă simt vinovat." „Ai impresia că eşti direct răspunzător de recesiune?" „Nu, nici vorbă." „Ba chiar mi-ai spus că îţi vin destui bani şi de-afară, nu?" „Da" „Asta înseamnă că, pînă la urmă, ai o contribuţie pozitivă la balanţa comercială a naţiunii, corect?" „Mda, poţi să priveşti lucrurile şi aşa." „Şi atunci, din cauza cui crezi că are loc recesiunea?" M-am gîndit cîteva secunde. „Nu din cauza cuiva anume. E un complex de factori, dintre care cei mai mulţi nu pot fi ţinuţi sub control de nimeni. Dar cred că guvernul ar putea să facă mai mult ca să atenueze efectele." „Ai votat pentru guver-nul actual ?" „Nu, întotdeauna am mers cu laburiştii, am spus. Dar..." Am avut o ezitare. Dintr-o dată,
115
miza crescuse foarte mult. „Dar ce?" „Dar în sinea mea am răsuflat uşurat cînd au cîştigat conservatorii."
Lucrul ăsta nu-l mai recunoscusem faţă de nimeni, nici măcar de mine însumi. M-am simţit năpădit de un amestec de ruşine şi uşurare, fiindcă descoperisem în fine o explicaţie autentică pentru lipsa respectului de sine. Cred că aşa simţeau pacienţii lui Freud după ce se decideau să rupă pisica şi să admită că doriseră dintotdeauna să facă sex cu mămicile şi cu tăticii lor. „Din ce cauză?" m-a întrebat calm Alexandra. „Fiindcă asta însemna că nu mai eram obligat să plătesc impozite mari", am răspuns. „Dacă înţeleg bine, a rostit Alexandra, Partidul Laburist a propus electoratului o creştere a impozitului pe venit, electo-ratul a respins-o, iar acum Partidul Laburist a renun-ţat la ea. Aşa ai văzut lucrurile şi tu?" „Da", am spus. „Şi-atunci, de ce te consideri vinovat?" a între-bat ea. „Habar n-am", am zis.
Cred că, oricît ar fi de talentată, Alexandra îşi pierde timpul cu mine. Ar trebui să lucreze la Londra, în City, şi să-i convingă pe oameni că Lăcomia e un lucru bun.
în seara asta m-am uitat pe Conceptul de Groază -mi-am zis să încep cu titlul care mi se părea cel mai relevant pentru mine - dar am avut parte de o mare dezamăgire. A fost suficient să-mi arunc ochii pe cuprins ca să mă satur:
Cap. I.   Groaza ca presupoziţie a păcat.u.lui originar şi
ca explicare a lui prin întoarcerea la origini. Cap. II. Groaza ca păcat originar în desfăşurare
neîntreruptă. Cap. III. Groaza ca efect al acelui păcat care este
absenţa conştiinţei păcatului. Cap. IV. Groaza în păcat sau groaza ca efect al păca-
tului la individul uman. Cap. V. Groaza ca experienţd a salvării prin inter-
mediul credinţei.
116
Nu m-am considerat niciodată o persoană religioasă. într-un fel, cred în Dumnezeu. Cred, altfel spus, că există Cineva (mai degrabă decît Ceva) dincolo de orizontul înţelegerii noastre, care explică - sau ne-ar explica, dacă am fi în stare să-l întrebăm - care-i rostul nostru pe lume şi toate cele. Şi am un soi de convingere că trăim şi după moarte, ca să aflăm răspunsul la întrebările acelea, pur şi simplu fiindcă e de netolerat să credem că n-o să o facem niciodată, că în clipa morţii conştiinţa o să ne dispară ca un bec pe care-l stingi din comutator. Recunosc, nu sînt nişte motive foarte întemeiate ca să fiu credincios, dar asta e. îl respect pe lisus ca gînditor etic, fiindcă nu ridică primul piatra, întoarce şi obrazul celălalt şi aşa mai departe, dar n-aş spune despre mine că sînt un bun creştin. Mami şi tati m-au trimis la şcoala de duminică pe cînd eram un ţînc - nu mă întrebaţi de ce, fiindcă ei personal mergeau la bise-rică doar pentru nunţi şi înmormîntări. La început mi-a plăcut acolo, fiindcă aveam o învăţătoare foarte drăguţă, domnişoara Willow, o tînără cu bucle blonde, ochi albaştri şi un zîmbet cochet, care-i făcea gropiţe în obraji, iar ea ne punea să interpretăm episoade din Biblie - probabil că asta a fost prima mea expe-rienţă legată de teatru şi de scenarii. Insă la un moment dat a plecat, iar în locul ei a venit o femeie între două vîrste, cu o expresie severă, pe nume doamna Turner, căreia îi ieşeau nişte fire de păr dintr-un neg mare de pe bărbie şi care ne-a spus că sufletele noastre erau mînjite cu negru din cauza păcatelor şi trebuiau spălate cu Sîngele Mielului. Am avut cîteva coşmaruri în care eram cufundat într-o cadă plină de sînge de către doamna Turner, iar după aceea părinţii nu m-au mai lăsat să mă duc la şcoala de duminică.
Mult mai tîrziu, în adolescenţă, mi-am luat obiceiul să mă duc la un club al tineretului catolic, fiindcă Maureen Kavanagh era catolică şi devenise unul dintre membri; uneori eram prins sau dus cu forţa
117
la o slujbă de duminică seara, la cîte o recitare din cartea de rugăciuni în casa parohială sau la ceva căreia îi zicea Benedicţiune şi care avea loc în biserica de alături, o chestie ciudată, cu multe cîntece religioase în latină, cu nori de tămîie şi cu un preot aşezat în dreptul altarului şi ridicînd un obiect din aur care semăna cu un trofeu fotbalistic. De fiecare dată îmi era o jenă fără pereche, din cauză că nu ştiam ce trebuia să fac mai departe: să rămîn în picioare, să mă aşez sau să îngenunchez. Nu m-a tentat niciodată să devin catolic, deşi Maureen îmi mai strecura cîte o aluzie întrebătoare. Şi în religia ei mi se părea că se vorbea prea mult de păcat. Majoritatea lucrurilor pe care voiam să le fac cu Maureen (şi invers) se dovedeau în cele din urmă păcate.
Prin urmare, toate poveştile astea despre păcat din titlurile de capitole din Conceptul de. Groază m-au descurajat, iar cartea în sine mi-a confirmat presimţirile. Era ucigător de plictisitoare şi foarte greu de urmărit. De exemplu, Kierkegaard defineşte groaza drept „apariţia libertăţii în faţa sieşi ca posibilitate". Ce mă-sa o fi însemnînd asta? Sincer să fiu, am răsfoit totuşi volumul, citind pe sărite şi nepricepînd o iotă. o singură chestie mi s-a părut interesantă, pe la sfirşit:
Aş spune că a învăţa să cunoşti groaza este o aventură pe care trebuie s-o înfrunte fiecare individ, dacă nu vrea să piară fie necunoscînd groaza, fie scufundîndu-se sub ea. în acest fel, cel care a învăţat să se îngrozească aşa cum se cuvine a deprins lucrul cel rnai important.
Dar ce înseamnă să înveţi să te îngrozeşti aşa cum se cuvine şi cum diferă povestea asta de scufun-datul sub groază? Asta aş vrea să ştiu.
Trei junghiuri în genunchi pe ziua de azi, unul în timp ce mergeam cu maşina, două pe cînd stăteam la birou.
118
Miercuri, 24 feb., 23.30. Astăzi, Bobby Moore a murit de cancer. Avea doar cincizeci şi unu de ani. Probabil că oamcnii din media ştiau că e bolnav, fiindcă BBC-ul avea deja un material in memoriam, pe care l-a inserat în ştirile sportive ale serii. Mate-rialul cuprindea şi un interviu cu Bobby Charlton, care a fost ori în direct, ori înregistrat în cursul zilei, fiindcă Bobby plîngea. Sincer să fiu, mai că mi-au dat şi mie lacrimile.
Am aflat de moartea lui pe la opt, cînd am ieşit cu Amy dintr-un cinematograf din Leicester Square. Intraserăm la unul dintre spectacolele de după-masă şi văzuserăm Profesioniştii crimei. Un film sclipitor, dar totodată oribil. Scena în care unul dintre gangsteri torturează un poliţist lipsit de apărare este cel mai orpilant lucru pe care l-am văzut vreodată. Toată lumea din film are parte de o moarte violentă. Cred cu sinceritate că toate personajele care s-au perindat pe ecran au fost împuşcate mortal - poliţiştii care îl lichidează pe Harvey Keitel la sfirşit nu apar pe peliculă, auzindu-se doar nişte voci din off. Amy n-a părut tulburată de carnagiu. A deranjat-o incompa-rabil mai mult că nu-şi aducea aminte unde îl mai văzuse pe unul dintre actori şi m-a întrebat de o mie de ori: „Să fi fost în Casa jocurilor ? Nu. Să fi fost în Şoferul de taxi ? Nu. Unde Dumnezeu l-am mai văzut?", pînă cînd a trebuit s-o implor să tacă. La ieşirea din cinematograf a spus triumfătoare: „Mi-am amintit, n-a fost un lung-metraj, ci un episod din Miami Vtce". In aceeaşi clipă mi-au căzut ochii pe un suport pentru ziare, iar pe manşeta unuia dintre ele stătea scris „A MURIT BOBBY MOORE". Dintr-o dată, morţile din Profesionistii crimei mi s-au părut nesemnificative. Am zorit-o pe Amy la cină, ca să am timp să mă întorc şi să mă uit la televizor, iar ea a decis ca de la Gabrielli's să se ducă direct acasă. „Văd că vrei să rămîi singur cu durerea ta", a spus pe un ton sar-donic, şi zău că n-a fost departe de adevăr.
119
La Sportsnight s-au dat multe imagini cu Bobby Moore de pe vremea cînd juca şi s-a insistat, bine-înţeles, pe finala Campionatului Mondial din 1966 şi pe acea secvenţă de neuitat în care Moore primeşte cupa de la regină, ştergîndu-şi mai întîi cu grijă mîinile pe tricou, iar apoi întorcîndu-se spre tribune şi ridicînd trofeul deasupra capului, pentru a fi aclamat de toată sufiarea de pe Wembley şi de întreaga ţară. Ce zi formidabilă! Anglia 4, Germania 2, după pre-lungiri. Un scenariu desprins parcă din revistele cu benzi desenate pentru băieţi. Cine ar fi crezut, la începutul turneului final, că, după ani de umilinţe din partea sud-americanilor şi a slavilor, aveam să ajun-gem în sfirşit campioni mondiali înjocul pe care chiar noi îl inventaserăm ? Şi ce echipă de eroi am avut. Incă pot s-o recit din memorie, după atîta timp: Banks, Wilson, Cohen, Moore (cap.), Stiles, Jack Charlton, Ball, Hurst, Hunt, Peters şi Bobby Charlton. Din cîte îmi aduc aminte, parcă ultimul a plîns şi atunci. Dar nu şi Bobby Moore, întotdeauna un căpitan model, calm, încrezător, echilibrat. Cajucător a fost mereu oportun în intervenţii, fapt care i-a compensat rela-tiva lentoare de pe teren. Am văzut imaginile şi mi-am adus aminte de tot: de felul cum îşi întindea piciorul lung în ultima fracţiune de secundă şi îi sufla mingea din bocanc adversarului, fără să-l faulteze. Şi pe urmă de felul cum ieşea cu balonul din apărare în atac. Cu capul sus şi cu spatele drept, ca un căpi-tan care conduce o şarjă de cavalerie. Semănă cu un zeu grec, cu picioarele acelea sculpturale şi cu buclele lui blonde, cîrlionţate. Bobby Moore. Nu mai găseşti asemenea fotbalişti în ziua de azi. Găseşti în schimb beţivani plătiţi regeşte, îmbrăcaţi cu tricouri pe care tronează numele sponsorilor, care scuipă pe teren şi înjură atît de vîrtos, încît telespectatorii surzi, obişnuiţi să citească de pe buze, trimit scrisori de protest BBC-ului.
' (Fac o excepţie în cazul lui Ryan Giggs, tînăra extremă a lui Manchester United. E un fotbalist
120
excelent, ţi-e mai mare dragul să-l vezi cum se îndreaptă spre apărarea adversă cu mingea la picior, de parcă ar fi lipită cu clei, şi cum îi înşiră pe fundaşi ca pe mărgele. Pe lîngă asta, şi-a păstrat inocenţa, dacă înţelegeţi ce vreau să spun. Incă n-a învăţat să fie cinic şi săjoace la alibi, încă nu l-au uzat meciurile prea multe,jucate într-un interval de timp prea scurt şi încă n-a căzut victimă vedetismului. Joacă în con-tinuare cu o plăcere vizibilă, ca un copil. Haideţi să vă spun ce-mi place la el cel mai mult: după ce-a făcut ceva remarcabil, după ce-a marcat un gol, să zicem, după ce a driblat trei adversari sau a trimis o centrare perfectă, se întoarce în alergare uşoară spre centru şi, în timp ce spectatorii sînt în delir, el se încruntă. Arată extrem de serios, ca un băieţel care încearcă să pozeze în adult, de parcă asta ar fi singura metodă care îl împiedică să se dea peste cap de bucurie, să se bată cu pumnul în piept sau să urle triumfător. Imi place tare mult încruntătura aceea pe care o văd la el după ce a reuşit o fază cu adevărat demnă de atenţie.)
Dar să ne întoarcem la Bobby Moore şi la acea măreaţă zi de iunie a finalei Campionatului Mondial din 1966. Chiar şi Sally, care nu s-a dat niciodată în vînt după fotbal, a culcat-o pe Jane în cărucior şi s-a uitat la televizor cu mine şi cu Adam, care era prea mic ca să priceapă despre ce e vorba, dar a simţit din instinct că era ceva important şi a rezistat răbdător pînă la sfirşit, sugîndu-şi degetul mare, ţinîndu-şi ursuleţul de pluş lipit de obraz şi uitîndu-se nu la ecran, ci la mine. Era primul nostru televizor color. Angliajuca în nişte tricouri roşii ca gemul de căpşune, în locul tradiţionalului echipament complet alb. Bănu-iesc c-au tras la sorţi cu nemţii pentru privilegiul de ajuca în alb şi au pierdut, dar cred că din ziua aceea n-ar inai fi trebuit să renunţăm la echipamentul roşu, care se pare că ne-a purtat noroc. Norocul ăsta a însemnat că arbitrul ne-a validat al treilea gol, ceea ce a făcut ca înscrierea celui de-al patrulea să producă o satisfacţie vecină cu delirul. Cînd mingea
121
a intrat în poartă, s-au auzit uralc de la toate ferestrele deschise ale vecinilor; iar după meci toţi au ieşit în grădinile din spatele caselor sau pe stradă, cu zîmbete largi pe faţă, ca să comenteze ce văzuseră cu nişte oameni cărora pînă atunci nu le spuseseră decît „bună dimineaţa".
Era un timp al speranţei, o perioadă cînd puteai să nutreşti sentimente patnotice fără să fii etichetat drept un Moş Teacă de-al conservatorilor. Trecuserăm peste ruşinea Suezului şi începuserăm să-i învingem pe ceilalţi la lucrurile care contau cu adevărat pentru oamenii obişnuiţi: sportul, muzica pop, moda şi televi-ziunea. Anglia însemna pe atunci Beatles, minijupe, That Was The Week That Was şi naţionala de fotbal victorioasă. Mă întreb dacă regina s-o fi uitat la televizor în seara asta şi ce-o fi simţit cînd s-a văzut înmînîndu-i Cupa Mondială lui Bobby Moore. Unul sau doi fiori nostalgici, presupun. „Ce vremuri, Philip, nu ?" Ce-i drept, erau vremurile cînd putea să se trezească dimineaţa ştiind că nu trebuie să citească în ziare relatări amănunţite despre scandalurile sexuale ale propriei familii: Dianagate, Camillagate, benzile Squidgey, fantazările cu tampoane de vată ale lui Charies, Fergie şi suptul degetului mare de la picior. Hernio-Nevroză Monarhică. N-am murit niciodată de dragul familiei regale, dar nu poate să nu-ţi pară rău pentru amărîta asta de regină.
Asta îmi aminteşte de o experienţă ciudat de tul-burătoare pe care am avut-o azi-dimineaţă, în drum spre Londra. In timp ce aşteptam trenul la Rummidge Expo, l-am văzut pe Nizar ceva mai încolo pe peron. Tocmai mă pregăteam să mă duc să-l salut şi îmi confecţionasem deja zîmbetul corespunzător, cînd am observat că era cu o femeie. Nu era destul de tînără ca să fie fiică-sa şi ştiam precis că nu e nevastă-sa, fiindcă îi văzusem o fotografie înrămată pe biroul medicului - o femeie bondoacă, destul de severă, înconjurată de trei copii - şi nu semăna cîtuşi de
122
puţin cu femeia asta tînără şi suplă, cu părul negru şi lucios căzîndu-i pe umerii unui palton negru de lînă, cu o croială elegantă. Nizar stătea foarte aproape de ea, îi vorbea însufleţit şi o atingea, cu degetele lui de chirurg plimbîndu-i-se grăbit pe gulerul paltonului, potrivindu-i părul şi aranjîndu-i mînecile, cu o atitu-dine posesivă şi totodată deferentă, ca şi cum ar fi atins hainele unei vedete. Femeia surîdea complezent la tot ce-i murmura Nizar la ureche, cu capul plecat, fiindcă medicul cra cu cîţiva centimetri mai scund, dar şi-a ridicat întîmplător ochii tocmai cînd trăgeam concluzia cu privire la cele văzute. Din fericire, habar n-avea cine sînt. M-am răsucit pe călcîie şi m-am repliat rapid în sala de aşteptare, unde m-am aşezat pe un scaun şi mi-am ascuns faţa în spatele unui The Guardian pînă a venit trenul.
Am impresia că s-a declanşat o veritabilă epidemie de adulter: Jake, Jean Wellington, familia regală, iar acum Nizar. Chestia care mă frămîntă este de ce trebuie să mă simt eu jenat, chiar vinovat, fiindcă l-am surprins pe Nizar cu o piţipoancă? De ce am luat-o eu la picior? De ce m-am ascuns eu7 Habar n-am.
Sally şi cu mine n-am mai făcut dragoste de joia trecută. M-am culcat la alte ore decît ea şi m-am plîns ba de indigestie, ba de vreo răceală care simţeam că vrea să pună stăpînire pe mine, ca să descurajez eventualele tentative. Mă tem ca nu cumva să descopăr din nou că nu pot să termin. Probabil că aş putea să încerc o masturbare, măcar să mă conving că nu e vorba de o defecţiune tehnică.
* * *
Joi dimineaţă, 25 feb. După ce am scris ultimele rînduri, m-am dezbrăcat, m-am întins în pat, cu un prosop alături, şi am încercat să mă masturbez. A trecut mult timp de cînd n-am mai făcut aşa ceva, cred că vreo treizeci şi cinci de ani, şi mi-am cam pierdut dexteritatea. N-am găsit vaselină în dulăpiorul
123
de la baie, întîmplător rămăseserăm şi fără ulei de măsline în bucătărie, aşa că am folosit sosul de salată marca Paul Newman ca lubritiant pentru mătărîngă, ceea ce a fost o mare greşeală. Intîi şi-ntîi din cauză că, fiind scos din frigider, era rece sloi, iar la început efectul a fost mai degrabă de micşorare decît de stimulare, în al doilea rînd, oţetul şi sucul de lămîie din el înţepau ca dracu' şi în treilea, am început să miros ca vmpollo alla caceiatora de la Gabrielli's, pe măsură ce mirodeniile au prins să se încălzească datorită frecării. Dar principala problemă era că nu reuşeam să mă gîndesc la ce trebuie. In locul imagisticii erotice, îmi tot venea în minte Bobby Moore ridicînd triumfător trofeul Jules Rimet deasupra capului, sau Tim Roth zăcînd într-o baltă de sînge în Profesioniştii crimei, cu pata de sînge lăţindu-i-se pe piept, de ziceai că e îmbrăcat cu tricoul naţionalei Angliei.
M-am gîndit să sun la una dintre liniile erotice despre care auzisem atîtea lucruri în ultima vreme, dar de unde să iau numărul ? Paginile Aurii nu-mi erau de folos, iar cartea de telefon am exclus-o din capul locului. Pe urmă mi-am adus aminte de o revistă mai veche, rămasă în suportul pentru reviste, am căutat la ultimele pagini şi am găsit imediat coloane întregi de anunţuri pentru sex la telefon. Am ales un număr care promitea „o descărcare rapidă şi o avalanşă de măscări", cu o notă în subsol care pre-ciza că „datorită noilor reglementări ale Comunităţii Economice Europene, vă putem livra tot ce doriţi la parametri europeni". Am ascultat zece minute o fată care a descris, cu o mulţime de oftaturi şi gemete, procesul de desfacere şi de inghiţire a unei banane, după care am început să mă întreb dacă nu cumva reglementările CEE invocate erau din domeniul agri-culturii. A fost o tîmpenie fără margini, la fel ca şi următoarele două numere pe care le-am încercat.
Mi-am amintit apoi că mă aflam la doar cîteva minute de mers pe jos de cea mai mare concentrare de librării pornografice din ţară şi că, deşi trecuse
124
bine de miezul nopţii, era posibil ca unele să fie încă deschise. Era un chin să mă îmbrac din nou şi să ies, însă eram hotărît să duc experimentul pînă la capăt. Pe urmă, tocmai cînd mă pregăteam să ies din aparta-ment, mi-a dat prin cap să deschid videofonul ca să mă asigur că pragul era liber, şi ce să vezi, am dat cu ochii de vagabondul de săptămînă trecută, ghemuit confortabil în sacul de dormit. I-am recunoscut nasul şi bărbia ascuţită, care se iţiseră afară din sac, precum şi părul care-i cădea în ochi. M-am uitat la imagine pînă cînd camera s-a decuplat de la sine şi am rămas cu propria siluetă cenuşiu-deschisă, reflectîndu-se în ecranul mat. M-am imaginat coborînd scările şi deschizînd uşa de la intrare. Trebuia fie să-l trezesc şi să provoc o ceartă, fie să păşesc peste el, ca şi cum n-ar fi fost acolo - şi asta nu o dată, ci de două ori, dat fiind că urma să revin nu peste multă vreme, cu un teanc de reviste porcoase sub braţ. Nici una dintre variantele astea nu mi-a făcut cu ochiul. M-am dez-brăcat din nou şi m-am vîrît la loc în pat, suferind acut de pe urma Toleranţei Reduse la Frustrare. Aveam sentimentul că vagabondul mă transformase într-un prizonier moral în propria mea casă.
Pînă la urmă am reuşit să produc cîţiva stropi de spermă doar prin eforturi fizice şi în consecinţă ştiu că instalaţiile n-au păţit nimic, dar mi-am iritat ciocanul şi mi-am agravat fractura de stres cu care m-am procopsit la tenis.
* * *
Joi după-masă. Stau în sala de aşteptare a gării Euston şi aştept trenul de 17.10. Am vrut să-l prind pe cel de 16.40, dar l-am pierdut. Controlorul m-a văzut alergînd pe peron şi a lăsat bariera cînd mai aveam zece metri, la 16.39 fix. Gara e plină de anunţuri care informează că peroanele se închid cu un minut înaintea orei de plecare a trenurilor „din motive de punctualitate şi de siguranţă a pasagerilor", dar m-ar fi putut lăsa să trec fără să periclitez pe nici unul.
125
Nu aveam bagaje, în afară de servieta diplomat în care îmi duc laptopul. Ultimul vagon al trenului se afla la nici douăzeci de metri, cu agentul de pază luînd pe loc repaus lîngă el, uitîndu-se la peronul pustiu şi aşteptînd semnalul de plecare. Aş fi ajuns fără probleme, aşa cum am declarat vehement, dar individul de la barieră, un asiatic mic, zelos şi hotărît, nu m-a lăsat. Am încercat să forţez pătrunderea împmgîndu-l, însă m-a împins şi el. Ne-am luptat de-adevăratelea cam un minut, pînă cînd în cele din urmă trenul s-a urnit, iar eu m-am întors pe călcîie şi am străbătut furios peronul în sens invers, ameninţînd de ochii lumii că o să fac o plîngere. Asiaticul are motive mai întemeiate să reclame incidentul decît mine (ar fi trebuit „decît eu"?) - dacă mă gîndesc bine, cred că ar putea să mă acuze că l-am agresat,
Mai tremur şi acum din cauza fluxului de adre-nalină şi cred că mi-am sucit un muşchi la spate în timpul luptei. Dacă mă gîndesc bine, lucru pe care o să-l fac imediat, m-am purtat prosteşte. Toleranţa Redusă la Frustrare va face loc Respectului Redus Faţă de Sine, ceea ce înseamnă că un nou val de depresie va acoperi psihicul de tip Passmore cu nori joşi şi cîte-o burniţă pe ici, pe colo. Cu totul inutil. în fond, mai e doar ojumătate de oră pînă la următorul tren, iar sala de aşteptare e un loc foarte civilizat, în care e o plăcere să aştepţi. Seamănă cu un bordel, sau cu felul cum îmi imaginez eu aşa ceva, dar fără sex. Urci scările care duc la restaurantul cu serviciu la masă si de acolo la toaleta superfinisată, iar la jumătatea culoarului pe care se află aceasta din urmă se găseşte o uşă pe lîngă care poţi să treci liniştit fără s-o observi, cu o soncrie şi un interfon încastrat în peretele de alături. Cînd suni, o voce de femeie te întreabă dacă ai bilet la clasa întîi, iar dacă spui „da", uşa se deschide cu un sunet scurt, urmat de un zumzet, şi-ai intrat. La recepţie dai peste o tînără drăguţă, care îţi zîmbeşte cînd îi arăţi biletul şi te înscrii în registrul pasagerilor, după care
126
îţi oferă cafea sau ceai din partea casei. Inăuntru e linişte şi pace, aerul condiţionat funcţionează, iar sala e mochetată şi are un mobilier comod, compus din fotolii şi banchete capitonate, în nuanţe odihni-toare de albastru şi gri. Pasagerii au la dispoziţie ziare, telefoane şi un copiator. Dedesubt, mulţimea care aşteaptă trenurile trebuie să stea pe bagaje sau pe jos (fiindcă în imensa incintă cu marmură pe jos nu există nici un scaun), eventual să se eternizeze într-unul dintre fast-food-urile înghesuite unul în celălalt - Upper Crust, Casey Jones, The Hot Croissant, Pizza Hut ete. - într-un fel de parc de distracţii culinare amenajat pe una dintre laturile gării.
Descrierea asta m-a acaparat atît de mult, încît am constatat că am pierdut şi trenul de 17.10. Mai bine zis, mi-am dat seama că mai aveam două minute la dispoziţie ca să-l prind, dar n-am suportat ideea de a alerga încă o dată pe peron, spre acelaşi controlor, şi de a-l vedea cum îmi coboară din nou bariera în faţă, ca un soi de repetare onirică a traumei iniţiale. Aşa că dacă tot trebuie să aştept trenul de 17.40, o să explic de ce eram cu capsa pusă.
In drum spre Euston, am trecut pe la Jake pe la birou. Jake îşi are sediul într-un apartament mic, aflat deasupra unui magazin de tricouri şi suve-niruri de pe Carnaby Street. în săliţa de primiri din capul scărilor am dat peste o angajată nouă, o tînără înaltă şi zveltă, îmbrăcată într-o rochie neagră, foarte strîmtă şi scurtă, care de-abia îi acoperea fundul cînd se ridica. A spus că o cheamă Linda. După ce m-a poftit la Jake în birou şi a închis uşa, acesta a spus: „Ştiu la ce te gîndeşti, dar nu, nu e ea. Sigur, nu bag mîna-n foc că n-o să fie, într-o bună zi, a adăugat el cu zîmbetul ăla parşiv şi impertinent. Te-ai uitat ce craci are ?" „Nici n-aveam cum să nu mă uit, nu? Date fiind dimensiunile biroului tău şi ale rochiei ei", am spus. Jake a rîs. „Ce veşti ai de la Heartland?" l-am întrebat. S-a oprit din rîs. „Tubby,
mi-a spus, aplecîndu-se în faţă în scaunul turnant, ca pentru a-şi sublinia sinceritatea, o să trebuiască să găseşti o modalitate aceeptabilă s-o scoţi pe Priscilla din serial. Aceeptabilă pentru toţi. Ştiu că eşti în starc, dacă-ţi pui mintea." „Şi dacă nu sînt în stare?" am întrcbat. Jake şi-a întins mîinile în lături. „Atunci or să apeleze la alteineva." Am simţit un fior de nelinişte scurt, premonitoriu. „Nu pot să facă una ca asta fără acordul meu, nu ?" „Mă tem că pot, a răspuns Jake, deplasîndu-se cu scaunul turnant ca să des-chidă un sertar şi evitîndu-mi privirea cu această ocazie, M-am uitat în contractul original." A scos un dosar din sertar şi mi l-a înmînat peste birou. „Uită-te la clauza paişpe."
Contractul pentru prima serie fusese întocmit cu mult timp în urmă. pe cînd eram un scenarist ca atîţia alţii şi nu aveam nici un dram de celebritate. Clauza paisprezece spunea că, dacă tipii de la Heartland îmi cereau să scriu alte serii cu aceleaşi personaje, iar eu refuzam, se puteau adresa altor scenarişti care să le facă treaba, plătindu-mi o sumă forfetară ca drepturi pentru conceptul original. Nu-mi aduc aminte să m& fi gîndit în mod special la clauza asta la momentul respectiv, dar nu mă mir că am aceeptat-o. Prelungirea cu încă o serie era pe atunci cea mai mare ambiţie a mea, iar refuzul de a o scrie tot eu mi s-ar fi părut absurd. însă clauza nu se referea la o altă serie, ci la „alte serii", ceea ce însemna un plural nehotărît. In realitate, nu făceam decît să renunţ sub semnătură la subiect şi la personaje. I-am reproşat lui Jake că nu a sesizat pericolul şi nu a renegociat clauza în contractele ulterioare. Mi-a spus că oricum nu crezuse că Heartland avea să iasă la atac. Nu sînt de acord. Cred că ar fi trebuit să le forţăm mîna între a doua şi a treia serie, cînd erau extrem de hotărîţi. Nici acum nu pot să cred c-or să încredinţeze toţ serialul unui alt scenarist sau mai multor. E copilul meu. Sînt una cu el. Nimeni n-ar putea să-l facă să meargă atît de bine.
128
Sau poate că da?
E o perspectivă periculoasă, plină de noi posibilităţi de pierderc a respectului de sine. Oricum, ar fi bine să mă opresc, altfel, parcă văd că pierd şi trenul de 17.40.
* * *
Vineri, 26 feb., 20.00. Jake m-a sunat de dimineaţă, ca să-mi spună că primise un bilet de la Ollie Silvers, „ca să sintetizăm principalele subiecte ale discuţiei de duminica trecută cu Tubby, evitînd astfel orice neînţelegeri". Asta înseamnă că se pedalează pe clauza paişpe şi că am douăşpe săptămîni în care să mă decid dacă o scot pe Priscilla din serial cu mîna mea sau las pe alteineva s-o facă.
Azi după-amiază, aromaterapie cu Dudley. Dudley Neil-Hutehinson, ca să-i dau numele complet. Sea-mănă puţin cu Lytton Strachey în versiune hippy -înalt, subţiratic, cu o barbă lungă şi încîlcită, care arată de parcă ar fi fost lipită de ochelarii de buni-cuţă. Poartă ginşi, pantofi fără şireturi, cămăşi cu motive naţionale imprimate şi veste de la Oxfam. Işi vîră barba în vestă, ca să nu te gîdile cînd îţi face masaj. Are cabinetul acasă, într-o locuinţă modernă, cu un perete comun şi cu trei dormitoare, situată în apropierea aeroportului şi prevăzută cu trei rînduri de geamuri, ca să oprească zgomotul avioanelor la decolare şi la aterizare. Uneori, cînd stai întins pe masa de masaj, simţi o umbră care îţi trece pe dea-supra şi, dacă te uiţi suficient de repede, prinzi într-o străfulgerare cîte un avion uriaş care se ridică în linişte peste acoperişuri, atît de aproape, încît distingi chipurile albe ale pasagerilor în dreptul hublourilor. La început nu prea îţi cade bine. Dudley profesează două zile pe săptămînă şi la Wellbeing, dar prefer să merg la el acasă pentru tratament, fiindcă nu vreau ca domnişoara Wu să afle că am recurs şi la aroma-terapie si la acupunctură. E atît de sensibilă, încît ar putea s-o ia ca pe un vot personal de neîncredere
la adresa propriei priceperi. Parcă mă văd dînd nas în nas cu ea după ce ies de la o şedinţă cu Dudley şi surprinzîndu-i privirea încărcată de un repros nerostit din ochii mari şi căprui. Domnişoara Wu n-a aflat nici de Alexandra. Cît despre Alexandra, ea ştie de domnişoara Wu, dar nu şi de Dudley. Nu i-am spus, nu fiindcă s-ar simţi ameninţată, ci din cauză că ar putea crede că am dezamăgit-o. Respectă acupunctura, însă nu cred că pune marc preţ pe aromaterapie.
June Mayfield a fost cea care mi-a dat ideea. Fata e una dintre machiezele de la Heartland şi asistă de pe margine la filmările pentru The People Next Door, gata să dea fuga şi să-i tapeze părul lui Debbie cînd e nevoie sau să le pudreze nasurile actorilor, dacă încep să lucească sub lumina reflectoarclor. Stăteam cu ea la taclale în sala de mese într-o bună zi şi mi-a declarat că aromaterapia îi schimbase viaţa, scăpînd-o de migrenele care o necăjiseră ani în şir. Mi-a dat cartea de vizită a lui Dudley, iar eu mi-am zis că merită să încerc. Tocmai renunţasem la yoga, din cauza Hernio-Nevrozei Articulare, aşa că aveam loc liber în graficul meu terapeutic. o dată la două săptă-mîni mergeam la domnişoara Flynn, o bătrînă de şaptezeci şi cinci de ani, cu încheieturi de cauciuc, care ţine lecţii de Pranayama yoga. Nu e genul de şedinţe unde stai în cap ore întregi sau te încolăceşti în nişte poziţii complicate, din care revii la cea iniţială doar după ce eşti transportat la Urgenţă. Este vorba în principal de respiraţie şi de relaxare, dar pre-supune şi încercarea de adoptare a poziţiei lotus, sau măcar semilotus, care domnişoarei Flynn nu i s-a părut o idee bună atîta timp cît aveam probleme cu genunchiul, lucru care m-a convins pînă la urmă să-i pun cruce. Drept să vă spun, oricum n-am fost niciodată bun de nimic în materie de yoga. N-am reuşit niciodată să ajung la acel element-cheie numit „secunda totală", cînd trebuie să-ţi goleşti complet mintea şi să nu te mai gîndeşti la nimic. Domnişoara Flynn a încercat să mă facă să deprind o procedură
130
în virtutea căreia îmi goleam mintea de gîndurile legate de serviciu, apoi de cele referitoare la familie şi prieteni, iar în cele din urmă de cele despre mine. Mă rog, n-am izbutit să trec de primul nivel. De îndată ce pronunţam în gînd cuvîntul „serviciu", în cap înce-peau să mi se învălmăşească tot felul de idei despre revizuirea scenariului, problemele cauzate de distri-buţie şi indicii de audienţă. M-am trezit că-mi fac griji pe care nu le mai avusesem niciodată pînă atunci.
Aromaterapia e mai simplă. Stai la orizontală şi îl laşi pe terapeut să-ţi facă masaje cu nişte aşa-numite uleiuri esenţiale. Teoria care stă la baza acestora e simplă - poate chiar simplistă. Dudley mi-a explicat-o chiar de la prima şedinţă. „Dacă te loveşti, care e reacţia ta instinctivă? Freci locul unde te-ai lovit, nu ?" L-am întrebat cum îţi freci mintea. „Ei, vezi, aici intră în scenă absorbţia cutanată, uleiurile esenţiale", a spus el. Aromaterapeuţii cred că, prin absorbţia cutanată, uleiurile pătrund în sînge şi în felul acesta afectează creierul. De asemenea, inhalarea aromelor distincte ale uleiurilor are un efect stimulativ sau calmant asupra sistemului nervos, în funcţie de ce anume foloseşti. In aromaterapie există excitanţi şi inhibanţi sau - cum li se mai spune - „note înalte" şi „notejoase". Din ce spune Dudley, e vorba de o formă străveche de medicină, care se practica în China şi Egipt cu mii de ani în urmă. Dar, ca în toate dome-niile, astăzi totul este computerizat. Cînd mă duc la Dudley şi îi spun ce simptome am, el introduce în programul de aromaterapie producţie proprie inti-tulat PFUI (nu, asta-i de la mine, numele fişierului este ATP), apasă pe o tastă, iar computerul îi oferă o listă de uleiuri esenţiale din care să aleagă — ienu-păr, iasomie, mentă sau nu mai ştiu eu ce. După aceea Dudley mă lasă să le miros şi îmi face un fel de cocteil din cele care-mi plac cel mai mult, folosind ca preparat de bază un „ulei purtător" de legume.
Nu mi-a fost la fel de greu să-mi discut problemele sexuale cu Dudley cum îmi fusese cu domnişoara Wu
131
săptămîna trecută, aşa că, în clipa cînd m-a întrebat ce s-a mai întîmplat de la ultimul tratament, i-am povestit de episodul cînd nu reuşisem să ejaculez. Mi-a spus că iscusinţa de a avea raporturi sexuale fără ejaculare era extrem de preţuită de misticii orientali. I-am răspuns că n-aveau decît să şi-o ţină pentru ei. Dudley a apăsat pe cîteva taste ale compu-terului Apple Maclntosh, iar după cîteva minute calculatorul i-a sugerat uleiuri de pere pergamute, ylang-ylang şi trandafir. „De-ăsta de trandafir nu mi-ai prescris şi data trecută, împotriva depresiei?" l-am întrebat, cu o undă de bănuială în voce. „E un ulei foarte versatil, a spus Dudley suav. Se foloseşte împotriva impotenţei şi a frigidităţii, dar şi împo-triva depresiei. De asemenea, împotriva supărării şi a menopauzei," L-am întrebat dacă e bun şi pentru andropauză, dar a rîs, fără să-mi răspundă.
Sîmbătă, 27 feb. Ei bine, pînă la un punct a mers. Azi-noapte am făcut dragoste şi am terminat. Sally n-a terminat, dar nici n-a prea avut chef de aşa ceva şi chiar a părut surprinsă cînd i-am propus. Nici pentru mine nu pot să spun că s-a cutremurat pămîntul, însă cel putin am ejaculat. Prin urmare, uleiul esenţial de trandafir şi-a făcut treaba în ceea ce priveşte impotenţa. Dar nu şi în legătură cu depresia, supă-rarea şi andropauza. M-am trezit la 3.05 cu mintea huruindu-mi ca un malaxor, în care neliniştile erau nişte pietricele cufundate în substanţa cenuşie şi vîscoasă a Groazei, şi am petrecut următoarele cîteva ore într-un fel de amorţeală care nu era nici somn, nici trezie, aţipind din cînd în cînd şi trezindu-mă de fiecare dată cu impresia fulgurantă că avusesem un vis, însă fără să-mi aduc aminte despre ce. Visele mele sînt ca nişte peşti argintii pe care îi prind de coadă, dar care îmi alunecă dintre degete şi se pierd în nişte adîncuri întunecate. Mă trezesc de parcă aş ieşi la suprafaţă ca să iau aer, cu inima zvîcnindu-mi
132
în piept, ca un săritor la trambulină care se împinge în sus de pe fundul bazinului. în cele din urmă mi-am revenit într-un pat gol, la nouă şi jumătate dimi-neaţa, prost dispus şi cu gura uscată.
Sally îmi lăsase un bilet în care mă anunţa că plecase la Sainsbury's. Aveam şi eu de făcut cîteva drumuri, aşa că m-am dus pe jos pînă la strada principală. Stăteam nerăbdător la coadă la poştă, cînd am auzit o voce de femeie întrebînd imediat în spatele meu: „E chiar aşa rău?" M-am întors imediat, crezînd că mi se adresase mie, şi am dat peste o mamă care stătea de vorbă cu un copilaş. „Nu poţi să te mai ţii pînă acasă?" l-a intrebat ea. Băieţelul a clătinat nefericit din cap şi şi-a lipit şi mai strîns genunchii.
Mai tîrziu. Era suficient de rău ca să-i mai dau o şansă lui Kierkegaard, iar de data asta am avut mai mult noroc. Am deschis Sau... sau fiindcă m-a incitat titlul. Era un ditamai cărţoiul în două volume scrise cît se poate de confuz - un talmeş-balmeş de eseuri, povestiri, scrisori şi altele, compuse de două personaje fictive pe nume A şi B şi editate de un al treilea, pe nume Victor Eremitus, toate fiind, presupun, nişte pseudonime de-ale lui Kierkegaard însuşi. Ceea ce mi-a atras în mod deosebit atenţia a fost un eseu scurt din primul volum, cu titlul „Omul cel mai nefe-ricit". Citindu-l, am avut exact impresia din clipa cînd am văzut pentru prima dată lista cu titlurile cărţilor scrise de Kierkegaard, şi anume că vorbea direct de lucrurile prin care treceam eu.
După K., omul nefericit este „întotdeauna absent pentru sine, niciodată prezent pentru sine". Prima mea reacţie a fost: nu, greşeşti, S0ren, bătrîne, eu unul nu mă gîndesc în permanenţă la mine însumi, aici e buba. Pe urmă însă mi-am zis că a te gîndi la tine însuţi nu e tot una cu a fi prezent pentru sine. Sally e prezentă pentru sine, fiindcă pleacă de la ideea că tot ce face e bine şi nu are dubii - sau, dacă are, n-o ţin mult. Pe cînd eu semăn cu unul dintre
133
personajele din revistele ieftine cu benzi desenate, unde culoarea nu se suprapune perfect conturului, existînd un fel de decalaj întrc cele două, Asta sînt:
Desperate Dan, cu o bărbie albastră împinsă în faţă, dar fără să coincidă cu linia maxilarului.
Kierkegaard susţine că omul nefericit nu e nici-odată prezent pentru sine, din cauză că trăieşte mereu în trecut sau în viitor. El îşi petrece tot timpul fie sperînd, fie aducîndu-şi aminte. Fie crede că lucru-rile erau mai bune în trecut, fie speră să arate mai bine pe viitor - în orice caz, ele sînt indiscutabil rele acum. Aşa arată nefericirea obişnuită, la modul gene-ral. însă omul nefericit „într-un sens mai strict" nu e prezent pentru sine nici măcar cînd îşi aminteşte sau cînd trage nădejde. Kierkegaard dă exemplul unui ins care priveşte cu tristeţe înapoi spre bucuriile unei copilării de care nu a avut parte cu adevărat (poate că a vorbit din proprie experienţă). în acelaşi fel, „nefericitul care speră" nu e niciodată prezent pentru sine în timp ce îşi întreţine speranţele, din motive care mi-au rămas necunoscute pînă am citit pasajul următor: „Indivizii nefericiţi care speră nu trec niciodată prin aceleaşi dureri ca aceia care îşi aduc aminte. Indivizii care speră au întotdeauna parte de o dezamăgire mai agreabilă".
Ştiu foarte bine ce înseamnă această „dezamăgire mai agreabilă". Mă îngrijorează luatul deciziilor fiindcă încerc să mă protejez, în aşa fel încît lucrurile să nu ia o întorsătură proastă. Sper ca ele să iasă bine, dar nici nu-mi dau seama dacă ies, din cauză că m-am amărît singur închipuindu-mi cum ar putea să iasă prost; pe de altă parte, dacă ies prost din motive neprevăzute (cum ar fi clauza paisprezece din contractul cu Heartland), asta nu face decît să-mi confirme convingerea pe care am avut-o de la bun început, potrivit căreia relele cele mai mari sînt neaşteptate. Dacă eşti un nefericit care speră, nu crezi într-adevăr că lucrurile or să se îndrepte pe viitor (fiindcă, dacă ai crede, n-ai mai fi nefericit).
134
Ceea ce înseamnă că, dacă nu se îndreaptă, ai avut dreptate din capul locului. Motiv pentru care deza-măgirea ta este mai agreabilă. Tare, nu?
De asemenea, am impresia că lucrurile au fost mai bune în trecut, că a existat în mod sigur o vreme cînd am fost fericit, fiindcă altminteri nu mi-aş da seama că acum sînt nefericit, dar probabil că totul s-a pierdut undeva pe drum, cînd am dat cu piciorul norocului şi am lăsat să-mi scape lucrurile bune printre degete, chit că nu pot să-mi amintesc de lucrurile astea decît în străfulgerări fragmentate, aşa cum mi s-a întîmplat cînd am revăzut finala Cupei Mondiale din 1966. Totuşi, nu e exclus să mă autoamăgesc şi să fi avut dintotdeauna o tristeţe de acest fel fiindcă am fost, de cînd mă ştiu, un nefericit care speră. Lucru care m-ar transforma, paradoxal, si într-un nefericit care îsi aduce aminte.
Cum poţi să fii şi una, şi alta? Simplu ca bună ziua! Exact asta e definiţia omului cel mai nefericit:
La asta se ajunge: pe de o parte, el speră constant în legătură cu un lucru pe care trebuie să şi-l amintească... Pe de altă parte, îşi aminteşte constant de un lucru în legătură cu care ar trebui să spere... în consecinţă, lucrul pe marginea căruia speră se află în spatele lui,J>e cînd cel pe care şi-l aminteşte i se află în faţă... Intotdeauna se găseşte relativ aproape şi în acelaşi timp la distanţă de tel; acum descoperă că lucrul care îl face nefericit, din cauză că îl are (sau din cauză că ăsta e felul lui), este unul şi acelaşi cu cel care l-ar fi făcut fericit cu cîţiva ani în urmă, dacă l-ar fi avut, pe cînd atunci faptul că nu îl avea îl făcea nefericit.
Da, e clar, individul ăsta e croit exact pe calapodul meu. Omul cel mai nefericit. Dar atunci de ce zîmbesc cu gura pînă la urechi în timp ce citesc?
* * *
Duminică după-amiază, 28feb. Azi nu m-am dus la studio. M-am gîndit să le arăt celor de la Heartland
135
că-mi displace felul cum mă tratează. Sally a fost de acord. De dimineaţă am lăsat un mesaj pe robotul de la birou, anunţîndu-i că nu o să apar. N-am dat nici un motiv, însă Ollie şi Hal or să-şi dea seama şi singuri. E prima dată cînd lipsesc de la o filmare de anul trecut din aprilie, cînd am avut ceva la stomac. Inutil să spun, mă pedepsesc mai mult pe mine decît pe ei. Hal o să fie prea ocupat ca să se întrebe de ce lipsesc, iar Ollie nu e genul care se întreabă. Pe cînd eu n-am altceva de făcut decît să cad pe gînduri. Ziua a trecut insuportabil de încet. Mă uit întruna la ceas şi încerc să-mi închipui în ce fază a repetiţiei au ajuns. Acum e patru şijumătate şi deja se lasă întu-nericul. Afară e un frig crîncen, iar zăpada s-a depus într-un strat subţire. Ziarclc spun că în alte părţi ale ţării sînt aşteptate viscole. Luate la bani mărunţi, duminicile abundă în văicăreli şi în bătăi cu pumnii în piept. Ţara pare să treacă printr-o uriasă criză de încredere, un fel de Hernio-Nevroză a Fibrei Naţionale. Sondajul Gallup publicat săptămîna trecută a arătat că optzeci la sută din electorat e nemulţumit de prestaţia guvernului. Conform altui sondaj, peste patruzeci la sută dintre tineri cred că situaţia din Anglia o să se înrăutăţească în cursul deceniului următor. Asta înseamnă, probabil, că sînt de părere fie că laburiştii n-or să cîştige viitoarele alegeri, fie că n-or să mai aibă nici o importanţă dacă totuşi or s-o facă. Am ajuns o naţie de nefericiţi care speră.
Şi de nefericiţi care îşi aduc aminte : se pare că nu am fost singurul pentru care moartea lui Bobby Moore a dat măsura exactă a declinului prin care trecem. în ziare există o mulţime de articole nostalgice despre el si despre Cupa Mondială din 1966. lar faptul că am pierdut a treia oară într-o săptămînă cu India la crichet n-a ajutat în nici un fel moralul naţiunii. India! Cînd eram copil, un meci-test cu India însemna întotdeauna o plictiseală cruntă, fiindcă se ştia că avea să fie un galop de sănătate pentru Anglia.
136
E cinci şi jumătate. In mod normal, la ora asta repetiţia s-a terminat, iar actorii sînt în sala de mese şi mănîncă, înainte de a trece pe la machiaj. Masa lui Ron Deakin e de fiecare dată aceeaşi: cîrnaţi, un ou şi cartofi prăjiţi. Se jură că acasă nu mănîncă prăjeli, dar spune că meniul ăsta - cîrnaţi, ou şi cartofi prăjiţi - se asortează cu personajul domnului Davis tatăl. E foarte superstiţios în această privinţă -într-o bună zi a intrat în panică, fiindcă la bucătărie au rămas fără ouă. Mă întreb dacă o să fie descumpănit de faptul că nu o să mă vadă acolo ca de obicei. Actorilor le place să asist la filmări, se simt mai liniştiţi. Mă tem că, preferînd să rămîn acasă, nu mă pedepsesc doar pe mine, ci şi pe ei.
Cu cît mă gîndesc mai mult la povestea asta (iar la altceva nu-mi mai stă mintea), cu atît mă simt mai rău. Incerc să nu ajung la concluzia că am luat o decizie greşită, însă mă simt atras inexorabil exact spre această concluzie ca de forţa gravitaţională a unei găuri negre. Pe scurt, am impresia că sînt pe punctul de a intra într-una dintre aşa-numitele mele „stări". Starea c'est moi, cum ar zice Amy. Cum o să rezist de-acum şi pînă seara tîrziu? îmi aţintesc privirile pe tasta HELP de pe tastatură. Ce bine ar fi să poată.
Luni dimineaţă, 1 martie. leri seară pe la şapte fără un sfert, tocmai cînd Sally punea masa pentru cină, am cedat. Am ţîşnit din casă, aruncîndu-i o explicaţie lui Sally şi nedîndu-i timp să-mi spună că sînt un tîmpit, am scos Richmobilul cu spatele din garaj, patinînd şi derapînd pe alee - era cît pe-aci să-mi tamponez partea din dreapta de unul dintre stîlpii porţii - şi am mers cu o viteză imprudentă prin Rummidge, ajungînd la studio la timp ca să-mi ocup locul şi să asist la înregistrare.
A mers excelent. Un public minunat - isteţ, apre-ciativ, solidar. Nici scenariul n-a fost rău, chit că asta înseamnă că mă laud singur. Ideea episodului
137
era că soţii Springfield se decid să-şi vîndă locuinţa ca să scape de soţii Davis, da-r fără să le spună şi lor, fiindcă s-ar simţi vinovaţi, iar cei din familia Davis le sabotează inconştient şi în permanenţă planurile, apărînd pe nepusă masă şi făcînd ceva scandalos ori de cîte ori vecinii lor le prezintă casa cumpărătorilor potenţiali. Publicul s-a distrat pe cinste. Presupun că mulţi spectatori vor ei înşişi să se mute, dar nu pot din cauza valorii patrimoniale negative. Asta înseamnă de fapt că ipoteca valorează mai mult decît casa. Există multe ascmcnca cazuri. E un fel de hernio-nevroză a pieţei imobiliare. Nu e ceva vesel, mai ales dacă eşti victima unei astfel de situaţii, însă te poate ajuta să vezi latura comică a dilemei lui Edward şi a Priscillei. Altfel spus, faptul că asişti la încercările şi la tribulaţiile lor caraghioase e de natură să te facă să te simţi mai bine în legătură cu valoarea patrimonială negativă a propriei locuinţe, cu atît mai mult cu cît, la sfirşitul episodului, soţii Springfield se resemnează şi decid să nu se mai mute. Am adeseori sentimentul că, în plan social, siteom-ul are un efect terapeutic.
Actorii au perceput reacţia favorabilă a publicului şi au fost într-o formă de zile mari. Nici nu ştiu dacă s-a tras vreo dublă. Am terminat la opt şi jumătate. După filmări toată lumea era zîmbitoare. „Salut, Tubby, a spus Ron Deakin, ţi-am simţit lipsa la repe-tiţie." Am bălmăjit că am fost prins pînă peste cap. Hal mi-a aruncat o privire curioasă, dar n-a spus nimic. Isabel, directoarea de platou, mi-a declarat că avusese noroc, fiindcă repetiţia fusese plină de poticneli şi de chixuri. „Dar aşa se întîmplă mereu, a adăugat ea. Dacă repetiţia merge şnur, poţi să fii sigur că înregistrarea o sa fie un dezastru." (Isabel e o nefericită care speră.) Ollie n-a fost de faţă: sunase mai devreme că să anunţe că traficul era imposibil şi.că nu putea să ajungă. Cîţiva dintre actori au decis să rămînă peste noapte la Rummidge din cauza vremii, aşa că ne-am dus cu toţii la bar. Atmosfera a
138
fost plăcută, destinsă şi toată lumea s-a bucurat de lucrul bine făcut spunînd bancuri şi făcînd cinste cu cîte un rînd. Am simţit o afecţiune uriaşă pentru toţi. Seamănă cu o familie lărgită şi, într-un fel, sînt tatăl lor. Fără scenariile mele, nu s-ar fi reunit niciodată.
Samantha Handy a intrat în bar, după ce l-a pre-gătit de culcare şi l-a băgat în pat pe micul Mark, tocmai cînd mă pregăteam să plec. Mi-a zîmbit frumos şi i-am răspuns la fel, mulţumit că nu-mi purta pică pentru conversaţia de săptămîna trecută. „A, pleci deja ? m-a întrebat. Spargi gaşca ?" „Trebuie, am răs-puns. Cum merge cu scenariile?" „O să-mi discut ideile cu un agent, m-a informat ea. Am o întîlnire cu Jake Endicott săptămîna viitoare. E şi agentul tău, nu? Am spus că te cunosc, sper că n-ai nimic împotrivă." „Nu, nici vorbă, am spus, completînd în minte: Obrăznicătura ! şi continuînd cu voce tare:
Vezi cum te-mbraci." A părut neliniştită. „De ce? Are vreun fix cu hainele?" „Are un fix cu femeile care arată bine, am lămurit-o. Aş sugera o cămaşă elegantă, lungă şi suficient de largă." A pufnit în rîs. Mă rog, nu poate să spună că n-am prevenit-o. Jake o s-o ia pe mirişte cînd o să vadă ţîţele alea. în plus, are şi o mutriţă nostimă, rotundă şi pistruiată, cu o umbră de guşă care parcă anunţă rotunjimile volup-tuoase ce i se ghicesc pe sub bluză. Mi-a urmat sfatul, l-a întrebat pe Ollie dacă poate să citească nişte scenarii, iar el se pare că i-a dat cîteva pentru adnotări. o tînără de urmărit, din toate punctele de vedere.
M-am întors acasă conducînd cu bună ştiinţă încet pe drumurile îngheţate şi pustii. Cînd am ajuns, Sally dormea deja. Ceva în felul cum se întinsese în pat, cu faţa în sus, şi de asemenea modul cum îşi ţinea buzele mi-au dat de înţeles că se dusese la culcare supărată pe mine - nu mi-am dat seama dacă motivul era faptul că îmi încălcasem hotărîrea de a nu mai asista la înregistrări, părăsirea casei tocmai cînd era gata masa, mersul cu maşina în
139
condiţii periculoase, sau dacă nu cumva era vorba de toate la un loc. Azi-dimineaţă am aflat că motivul era altul. Se pare că ieri, după ce i-am spus că n-o să mă mai duc la studio, invitase nişte vecini la un pahar mai pe seară. Se jură că mi-a spus şi mie, şi am toate motivele s-o cred, deşi nu-mi amintesc defel. îngrijorător. A trebuit să-i sune din nou pe Websteri şi să decomandeze. Jenant, fără discuţie. Sînt nişte zombie care îi votează mereu pe conservatori şi ne invită de fiecare dată la petrecerea din ajunul Crăciunului, fără să le întoarcem vrcodată invitaţia. (In rarele ocazii cînd dăm o petrecere studiez lista invitaţilor cîteva ore, încercînd să hotărăsc pe cine să chem ca să strîng laolaltă un grup perfect echilibrat de şuetişti cu scînteie, care să nu se calce reciproc pe nervi. Websterh nici măcar nu intră în calcul pentru asemenea ocazii, deşi excluderea lor nu mă împie-dică, bineînţeles, să trec prin nişte stări vecine cu isteria pe măsură ce se apropie petrecerea sau să mă anesteziez cu băutură de îndată ce începe.) Aşa că ieri-seară ar fi fost momentul să mai dregem busuiocul. Sally spune că acum o să trebuiască să-i invit la o petrecere, ca să ne revanşăm. Sper că e o simplă ameninţare. Oricum, s-a zis cu buna dispoziţie. Toată euforia de azi-noapte s-a evaporat. în dimineaţa asta genunchiul îmi face iar probleme şi e clar că mi-am sucit un muşchi al spatelui.
Luni după-amiază. Adineauri m-am întors de la fizioterapie. I-am spus lui Roland despre muşchiul spatelui, dar nu i-am povestit că mi-l sucisem lup-tîndu-mă cu un controlor pakistanez de categoria cocoş. A presupus că o păţisem tot la tenis. De fapt, în ultima săptămînă nici n-am mai jucat, pe de o parte din cauza vremii, iar pe de alta, fiindcă n-am mai avut chefsă-mi revăd partenerii obişnuiţi după tot ce-mi spusese Rupert despre Joe şi Jean. Roland mi-a făcut un masaj dorso-lombar tradiţional, precum
140
şi un test cu ultrasunete pentru genunchi. La aşa ceva se reducea fizioterapia cînd a învăţat-o el - la asta se pricepe şi asta îi place. Ochii lui Roland sînt mîinile, cu ele merge pînă în străfundurile durerilor tale, îndepărtînd inflamaţia uşor, dar totodată ferm. Dudley nu-i ajunge nici la degetul mic.
La micul dejun, nevastă-sa îi citise din ziare ceva despre noile fragmente din benzile Dianei Squidgey, în curs de publicare în Australia. Am spus că îmi vine greu să cred că discuţiile acelea au fost sur-prinse din întîmplare. Lui Roland nu i-a venit. Am aflat că seara petrece mult timp interceptînd mesajele poliţiei pe frecvenţa VHF a radioului Sony portabil. „Uneori ascult ore întregi, mi-a spus. în pat, cu căştile pe urechi. Azi-noapte au săltat nişte traficanţi de droguri din Angleside. A fost palpitant, să ştii." Prin urmare, şi Roland are insomnii. Cred că e de-a dreptul cumplit să fli orb şi să stai treaz în toiul nopţii, contopindu-ţi propriul întuneric cu cel de afară.
Unul dintre lucrurile cela mai deprimante în legă-tură cu depresia este conştiinţa faptului că există o mulţime de oameni pe lume care au incomparabil mai multe motive să fie deprimaţi decît tine, precum şi faptul că, departe de a te scoate din depresie, conştiinţa asta te face să te autodispreţuieşti şi mai tare şi să te simţi şi mai deprimat. Cea mai pură formă de depresie este aceea în care nu poţi să oferi nici un fel de motiv pentru care eşti deprimat. Aşa cum spune B în Sau... sau: „O persoană supărată sau deznădăjduită ştie de ce se supără sau de ce e cuprinsă de deznădejde, Dacă întrebi un melancolic ce anume îl apasă, o să-ţi răspundă: «Nu ştiu despre ce e vorba, nu pot să explio. în aceasta rezidă nemărgi-nirea melancoliei".
Incep să mă prind unde bate cartea asta ciudată. Prima parte cuprinde scrierile lui A - însemnări, eseuri gen „Omul cel mai nefericit" şi ceva intitulat Jurnalul seducătorului, care, chipurile, e editat de A, dar a fost scris de alteineva pe nume Johannes. A
141
este un tînăr pierde-vară intelectual care suferă de depresie, numai că-i zice melancolie, şi are un veritabil cult al acestei suferinţe. In Jurnal, Johannes descrie cum seduce o fată frumoasă şi inocentă pe nume Cordelia, doar ca să vadă dacă e în stare de aşa ceva, în ciuda şanselor mici, pentru ca, după ce reuşeşte,
s-o trimită la plimbare fără să-i pese nici cît negru sub unghie:
... acum s-a terminat şi nu vreau s-o mai văd vreodată... In clipa asta rezistenţa este imposibilă, şi doar cînd o ştii acolo îţi face plăcere s-o iubeşti;
o dată ce nu mai e acolo, iuhirea înseamnă doar slăbiciune şi obişnuinţă.
Nu m-am lămurit dacă Jurnalul seducătorului e un text pe care A l-a găsit ori l-a scris din capul lui sau dacă nu cumva e vorba de o mărturisire deghizată. Oricum, e o chestie care te prinde, chit că nu conţine nici urmă de sex - mă refer la trosneală. Există însă
multe lucruri despre sentimentele cu tentă sexuală. Ca aici de exemplu:
Astăzi ochii mi s-au oprit asupra ei pentru prima oară. Se spune că somnul poate îngreuna atît de mult pleoapele, încît se închid de la sine ; poate că această privire a mea are acelaşi efect. Ochii i se închid; şi totuşi, înăuntrul ei se trezesc la viaţă forţe obscure. Nu vede că mă uit la ea, dar o simte, o simte prin tot trupul. Ochii i se închid şi e întu-neric, numai că în fiinţa ei lăuntrică e miezul zilei.
Poate că aşa îşi vrăjeşte şi Jake pipiţele. Partea a doua din Sau... sau constă într-o serie de scrisori neobişnuit de lungi ale lui B către A, care atacă filozofia de viaţă a acestuia din urmă, îndemnîndu-l să se scuture de melancolie şi să-şi revină. B pare să fie avocat saujudecător şi are o căsnicie fericită. în fond şi la urma urmei, e preţios şi pedant, dar măcar îl duce mintea. Fragmentul pe care l-am citat adineauri despre nemărginirea melancoliei face parte din a doua lui scrisoare, intitulată „Echilibrul dintre
142
estetic şi etic în dezvoltarea personalităţii", însă cartea în ansamblu se referă la opoziţia dintre estetic şi etic. A este estetul, iar B eticistul, dacă ar exista un asemenea cuvînt. (Ei, bine, există. Tocmai m-am uitat în dicţionar.) Aspune: sau... sau, nu contează ce alegi, oricum o să-ţi pară rău. „Dacă te însori, vei regreta, dacă nu te însori, tot vei regreta; dacă te însori sau nu te însori, le vei regreta pe amîndouă*, şi tot aşa. lată de ce pe A îl interesează atît de mult seducţia (indiferent dacă seducerea Cordeliei este reală sau imaginară, e limpede că A este fascinat de idee, ceea ce înscamnă că la fel de fascinat a fost şi bătrînul S0ren), fiindcă pentru el căsătoria implică o opţiune (pe care urmează s-o regrete inevitabil), pe cînd seducţia obligă pe alteineva să aleagă, con-ferindu-i lui o libertate deplină. Avînd-o pe Cordelia, Johannes şi-a dovedit că nu merită osteneala, aşa că e liber să-i facă vînt şi să se întoarcă la melancolia lui. „Melancolia mea este cea mai credincioasă iubită din cîte ştiu, spune el. De ce să ne mirăm dacă şi eu o iubesc la rîndu-mi?"
B susţine că trebuie să alegi. A opta înseamnă a fi etic. El apără căsătoria şi atacă melancolia. „Melan-colia este un păcat, ba chiar unul la fel de mare ca toate celelalte, căci este păcatul de a nu dori ceva profund şi sincer, iar acesta este cel mai grav păcat din cîte există." El are amabilitatea de a adăuga:
„Recunosc bucuros că într-un fel melancolia nu este un semn rău, fiindcă de regulă doar firile cele mai înzestrate pot fi afectate de ea". Insă B nu are nici un dubiu că viaţa etică este superioară celei estetice. „Persoana care trăieşte etic s-a văzut şi se cunoaşte pe sine, îşi lasă conştiinţa gă i se infiltreze în întreaga concreteţe, nepermiţînd gîndurilor nelămurite să-l hărţuiasca', nici tentaţiilor să-l domine prin şarlata-niile lor frivole... Această persoană este un bărbat (o femeie) care a realizat cunoaşterea de sine." Sally aparţine tipului etic, pe cînd eu fac parte din cel estetic - atîta doar că nu cred în căsătorie, ceea ce face ca lucrurile să nu prea corespundă demonstraţiei.
143
Dar poziţia lui Kierkegaard care este? Cine e el, de fapt, A, B, ambii sau nici unul ? Ce ne spune, că trebuie să alegem între filozofia lui A şi cea a lui B sau că, indiferent ce alegem, o să regretăm?
A citi din Kierkegaard e ca şi cum ai zbura prin nişte nori groşi. Din cînd în cînd se produce o spărtură şi apuci să vezi pămîntul într-o străfulgerare solară, după care te trezeşti că vîrtejul cenuşiu al pîclei te înghite la loc şi habar n-ai unde paştele mă-sii eşti.
Luni seara. Conform unei enciclopedii în care tocmai am căutat, Kierkegaard a ajuns să creadă că esteticul şi eticul sînt simple etape pe drumul ilumi-nării depline, care este „religioasă". Eticul pare supe-rior esteticului, dar pînă la urmă reiese că nu se întemeiază pe nimic concret. După aceea trebuie să te laşi la mila lui Dumnezeu. Nu prea îmi place cum sună chestia asta. Numai că, efectuînd acel „salt", omul „ajunge în cele din urmă să se aleagă pe sine". o formulă stranie şi întortocheată: cum naiba să te alegi pe tine cînd eşti deja tu însuţi ? Pare o aiureală, dar am o bănuială despre ce ar putea să însemne.
Sally mi-a dat de înţeles că nu i-a trecut supă-rarea, refuzînd să se uite cu mine la episodul din seara asta din The People Next Door şi pretextînd că e ocupată. Asta e ritualul nostru de luni seara, cînd se transmite serialul: ne aşezăm amîndoi în faţa televizorului la ora nouă şi ne uităm împreună. E ciudat, însă, oricît ai fi de familiarizat cu un program TV înainte de a fi difuzat, dat fiind că ai scris sce-nariul, ai asistat la repetiţii, ai fost de faţă la filmări şi ai văzut caseta video cu versiunea finală, cînd îl vezi pe post parcă nu mai e acelaşi lucru. Faptul că ştii că o dată cu tine se mai uită cîteva milioane de oameni, care văd episodul pentru prima oară, pro-duce o anumită schimbare. E prea tîrziu să opreşti filmarea sau să faci vreo modificare, ceea ce limitează într-un fel experienţa, E de fapt o replică palidă la
144
ce se întîmplă la teatru, cînd te produci pentru prima oară în faţa publicului. în fiecare luni seară, cînd ultima reclamă dinaintea serialului se estompează şi apoi dispare de pe ecran, iar coloana sonoră a siteom-uîui se aude în timp ce pe sticlă apare titlul episodului, simt cum îmi creşte pulsul. Şi, într-un mod cu totul absurd, mă trezesc îmbărbătîndu-i pe actori de parcă arjuca în priză directă, îndemnîndu-i în gînd să stoarcă tot ce se poate din replici şi din gaguri, deşi raţiunea îmi spune (iar eu ştiu) că totul, fiecare silabă şi pauză, fiecare nuanţă a vocii sau a gestului, precum şi reacţiile publicului din studio sînt deja bătute în cuie şi nemodificabile.
Sally a renunţat să-mi citească ciornele scenariilor de cîţiva ani buni - sau poate c-am renunţat eu să i le arăt; mă rog, de fapt a fost jumătate din prima şi cincizeci la sută din a doua. Ideea principală din The People Next Door nu i-a plăcut din capul locului şi n-a crezut că o să prindă. Cînd serialul a ajuns să fie extrem de popular, s-a bucurat de dragul meu, fireşte, şi de dragul cecurilor care au început să ni se reverse în cutia poştală de parcă am fi găsit petrol în grădină. Dar, ca de obicei, nu i-a clătinat cîtuşi de puţin încre-derea în propria judecată. Pe urmă a început să tragă atît de tare la ea la serviciu, încît nu a mai avut într-adevăr nici timp, nici energie pentru citirea scenariilor, aşa că n-am sîcîit-o cu ele. Sincer să fiu, îmi prinde mai bine dacă se uită la episoade fără să ştie ce urmează. îmi fac idee despre cum reacţionează ceilalţi 12.999.999 de spectatori, cu condiţia să înmul-ţesc nivelul ei de apreciere cu un coeficient opt. Cînd Sally chicoteşte, poţi să pui pariu că restul publicului din toată ţara cade de pe scaune şi se strîmbă de rîs. Dar în seara asta a trebuit să mă uit pînă la capăt de unul singur, cufundat într-o tăcere ursuză.
Marţi după-amiază. Azi am fost la AIexandra. Răcise şi i se înfundase nasul, pe care şi-l sufla întruna fără efect, de ziceai că învaţă să cînte la
145
cornet. „Nu te supăra că-ţi spun, am avertizat-o, dar o să faci sinuzită dacă-ţi sufli nasul aşa. Am avut cîndva o profesoară de yoga care mi-a arătat cum să-mi golesc nările pe rînd." I-am facut o demonstraţie, apăsînd cu un deget pe o parte a trompei, iar apoi pe cealaltă. Alexandra a schiţat un zîmbet şi mi-a mulţu-mit pentru sfat. E singurul lucru din yoga pe care l-am ţinut minte. Cum să-ţi sufli nasul.
Alexandra m-a întrebat cum mi-a mers săptămîna trecută. I-am povestit despre certurile avute cu privire la viitorul lui The Pwple Next Door. S-a interesat ce aveam de gînd să fac. „Nu ştiu, am răspuns. Dar sînt sigur că, indiferent ce-o să fac, o să-mi pară rău. Dacă o scot pe Priscilla din serial, o să regret, iar dacă las pe alteineva, aşijderea. De la un timp citesc Kierkegaard", am adăugat, gîndindu-mă că Alexandra o să fie impresionată, numai că n-a avut nici o reacţie. Poate că n-a auzit: şi-a suflat nasul chiar cînd am spus „Kierkegaard".
— Te repezi să condamni aprioric, a zis ea. Te expui singur eşecului.
— Nu fac decît să înfrunt nişte fapte, am spus. Nehotărîrea mea e definitivă, cum a zis şi individul. Uită-te la week-end-ul trecut, de exemplu.
I-am adus la cunostintă cît mă frămîntasem cu privire la participarea la sesiunea de filmări.
— Dar pînă la urmă ţi-ai urmat decizia, a observat Alexandra. Te-ai dus la studio. îţi pare rău?
— Da, fiindcă mi-am stricat singur ploile cu Sally.
— La vremea aceea nici nu ştiai că-i invitase pe vecini.
— Nu, dar ar fi trebuit să fiu atent cînd mi-a Spus. Şi, oricum, ştiam că n-o să fie de acord cu mersul meu la studio şi din alte motive, cum ar fi starea proastă a drumurilor - de aia am zbughit-o din casă înainte să aibă vreo şansă cît de mică să mă convingă să mă răzgîndesc. Dacă i-aş fi dat şansa asta, pînă la urmă aş fi aflat că-i invitase pe Websteri.
— Şi în cazul ăsta ai fi rămas ?
— Sigur.
146
— Asta ai fi vrut să se întîmple ? M-am gîndit preţ de o clipă.
— Nu, am spua.
Am rîs amîndoi, cu un aer de relativă deznădejde.
Oare sînt într-adevăr deznădăjduit? Nu, nu e chiar atît de dramatic. E vorba mai degrabă de ceea ce înţelege B prin dubiu. El diferenţiază între îndoială şi disperare. Disperarea e mai bună fiindcă implică opţiunea. „Atunci alege disperarea, fiindcă este o opţiune în sine, căci poţi să te îndoieşti fără să alegi, dar nu poţi să disperi fără să alegi s-o faci. lar cînd disperi alegi din nou, şi pentru ce anume optezi? Omul se alege pe sine, nu în imediatul său, nu ca individualitate contingentă, ci mai degrabă ca vali-ditate eternă." Sună impresionant, dar oare o fi cu putinţă să alegi disperarea şi să nu vrei să-ţi faci de petrecanie? o fi cu putinţă să aceepţi disperarea, să trăieşti cu ea, să fii mîndru de ea, să te bucuri de ea?
B spune că există un singur lucru asupra căruia e de acord cu A, şi anume că, dacă eşti poet, eşti obli-gatoriu nefericit, fiindcă „existenţa ca atare a poetului se află în obscuritatea rezultată din faptul că disperarea nu este trăită pînă la capăt, din tremurul constant al sufletului în disperare şi din faptul că acest suflet nu e în stare să-şi dobîndească adevărata transparenţă". Asta o fi şi starea mea de spirit? Se aplică lucrurile astea şi existenţei scenaristice, nu doar celei poetice?
Philip Larkin ştia totul despre disperarea de soiul ăsta. Tocmai am aruncat un ochi peste „Domnul Bleaney":
Dar vîntul rece de l-ar fi privit Din pat cum schimbă norul în sfirlează, Spunîndu-şi că-i acasă-n asfinţit C-un tremurat şi nescăpînd de groază
Că viaţa ne măsoară propria fire Şi că acum nimic nu arătam Decît coşciugul ce ne-ar da de ştire, Făcîndu-ne să spunem: habar n-am.
147
Sînt acolo toate: „Tremurat... groază... habar n-am." Lucrul care m-a făcut să mă gîndesc la Larkin a fost o ştire din ziarul de azi, potrivit căreia biografia în curs de apariţie a poetului, scrisă de Andrew Motion, o să-l pună într-o lumină chiar mai proastă decît cea în care l-a pus recenta editare a scrisorilor. N-am citit Scrisorile şi nici n-am de gînd s-o fac. Nu vreau să citesc nici noua biografie. Larkin e poetul meu modern preferat (de fapt, cam singurul pe care pot să spun că-l înţeleg) şi n-am chef să-mi ştirbească nimeni plăcerea de a-l citi. Se pare că îşi încheia discuţiile telefonice pe care le avea cu Kingsley Amis spunînd: „Muie OXFAM". E limpede că există şi lucruri mai rele decît să spui „Muie OXFAM", ca de pildă să treci de la vorbă la faptă, cum fac rebelii din Somalia, care fură ajutoarele trimise pentru femeile şi copiii care mor de inaniţie, dar stau şi mă întreb ce l-o fi apucat să spună o asemenea tîmpenie? Mi-am scos cecul pentru fundaţii de caritate şi am expediat cincizeci de lire pe adresa OXFAM. Am făcut-o pentru Philip Larkin. La fel cum Maureen strîngea indulgenţe pentru mîntuirea bunicului ei, care murise. M-a prins într-o zi şi mi-a explicat tot felul de chestii despre purgatoriu şi despre pedeapsa temporară - cele mai mari bazaconii din cîte mi-a fost dat să aud. Maureen Kavanagh. Mă întreb ce s-o fi întîmplat cu ea. Şi pe unde o fi acum.
Miercuri, 3 martie, tîrziu. In noaptea asta am dat nas în nas cu vagabondul de la mine din prag. Să vă spun cum a fost.
Amy şi cu mine am fost să vedem An Inspector Calls la Naţional. o producţie de zile mari, într-un decor suprarealist uimitor, jucată fără pauză, ca un vis rememorat la perfecţie. Pînă acum nu prea m-am dat în vînt după Priestley, dar în seara asta al naibii să fiu dacă nu mi s-a părut la fel de bun ca Sofocle. Pînă şi Amy a fost impresionată - ca dovadă, n-a
148
încercat să rediatrihuie rolurile după ce-am luat masa. Am mîncat la Ovations şi am ales nişte aperitive -întotdeauna sînt mai bune decît felurile principale. Amy a mîncat două, eu trei. Şi am băut împreună o sticlă de Sancerre. Aveam multe de discutat, în afara piesei: problemele mele cu cei de la Heartland şi ultima criză a lui Amy din cauza Zeldei. Amy a găsit o pilulă în buzunarul bluzei cu care mersese Zelda la şcoală cînd spăla rufe şi s-a temut să nu fie Ecstasy sau vreun anticoncepţional, Nu ştia ce ar fi fost mai rău, însă n-a îndrăznit să-şi întrebe fiica, de teamă ca nu cumva aceasta s-o acuze că o spionează. A scos pilula ambalată într-un pliculeţ sigilat din poşeta ei mare şi umflată şi mi-a pus-o pe marginea farfuriei ca să-mi dau cu părerea. Am zis că semăna cu o tabletă de Amplex, oferindu-mă s-o sug şi să văd ce gust are. Zis şi făcut. Asta era. La început, lui Amy i s-a luat o piatră de pe inimă. Pe urmă a întrebat încruntată: „De ce o interesează să nu-i miroasă gura ? înseamnă că a început să se sărute cu băieţii". „Tu nu făceai la fel cînd erai de vîrsta ei?" am des-cusut-o. „Ba da, mi-a răspuns, dar nu cu limba vîrîtă pe gîtul celuilalt, cum se face acum." „Şi noi tot aşa făceam, i-am spus. Se numeşte sărutul francez." „Ei bine, în ziua de azi, din aşa ceva poţi să te-alegi cu SIDA", a conchis Amy. Am spus că nu prea cred, deşi de fapt n-am idee.
Pe urmă i-am povestit despre clauza paişpe. A zis că era strigător la cer, sfătuindu-mă să scap de Jake şi să mă adresez Uniunii Scriitorilor pentru contestarea contractului. I-am răspuns că schimbarea agentului n-o să rezolve problema şi că avocatul lui Jake studiase deja contractul şi-l găsise inatacabil. „Merde", a spus Amy. Ne-am gîndit la tot felul de variante de scoatere a Priscillei din serial şi, pe măsură ce nivelul vinului din sticlă scădea, ele au devenit din ce în ce mai haioase: Priscilla e revendicată de un fost soţ despre care credea că murise şi de care uitase să-i spună lui Edward cînd se căsătoriseră; Priscilla îşi face o
149
operaţie de schimbare de sex; Priscilla e răpită de extratereştri... Credeam. în continuare că soluţia optimă era ca Priscilla să moară în ultimul episod din seria actuală, însă Amy nu s-a mirat că Ollie şi Hal refuzaseră ideea. „Nu moartea, iubitule, orice, numai moartea nu." Am zis că era o reacţie oarecum exagerată. „O, Doamne, parc-ai fi Karl", a spus ea.
Cuvintele acestea mi-au oferit una dintre rarele străfulgerări legate de ceea ce se petrece între Amy şi analistul ei. De obicei, e destul de secrctoasă în ceea ce priveşte relaţia lor. Ştiu doar că se duce la el la birou în fiecare luni dimineaţa la nouă fix, el îşi face apariţia în sala de aşteptare şi dă bună dimi-neaţa, ea i-o ia înainte, intră în cabinet, se întinde pe canapea şi vorbeşte timp de cincizeci de minute, în timp ce el stă undeva în spatele ei. Nu trebuie să vii pregătit cu o temă anume, ci să spui ce-ţi trece prin cap. o dată am întrebat-o pe Amy ce se întîmplă dacă nu-ţi vine în minte nimic demn de a fi rostit şi mi-a spus că, în cazul ăsta, nu spui nimic. Teoretic, se pare că e posibil să tacă mîlc cincizeci de minute, fără ca asta să-l împiedice pe Karl să-şi încaseze onorariul, deşi, aşa cum o ştiu eu pe Amy, lucrul ăsta nu s-a întîmplat niciodată.
Era cam unsprezece noaptea cînd am ieşit din teatru. Am urcat-o într-un taxi, iar eu m-am întors acasă pejos, ca să-mi solicit articulaţia genunchiului. Roland spune că ar trebui să merg pe jos cel puţin o jumătate de oră pe zi. îmi place de fiecare dată să străbat Waterloo Bridge, îndeosebi seara, cînd toate clădirile sînt inundate de lumină: Big Ben şi Parlamentul la vest, cupola de la St. Paul şi turlele ascuţite ca nişte pumnale ale celorlalte biserici proiec-tate de Wren la est, cu lumina roşie din vîrful lui Canary Wharflicărind intermitent la orizont. Privită de pe Waterloo Bridge, Londra continuă să semene cu un oraş măreţ. Deziluziile încep cînd ajungi în Strand şi descoperi că intrarea în fiecare magazin e ocupată de cîte un vagabond într-un sac de dormit, care seamănă cu o mumie dintr-un muzeu.
150
Nu m-am gîndit că vagabondul meu era deja la post, poate din cauză că îl văzusem doar din interiorul apartamentului, pe videointerfon, mult după miezul nopţii. Stătea sprijinit de peretele de la intrare, cu picioarele şi partea de jos a pieptului în sacul de dormit, şi fuma o ţigară pe care şi-o făcuse singur.
— Hei, ia-o din loc, nu poţi dormi aici, i-am spus. Şi-a ridicat privirea spre mine, îndepărtîndu-şi cu mîna o buclă lungă de păr roşcat care îi cădea în ochi. Mi s-a părut că nu avea mai mult de şapte-sprezece ani. Dar e greu de zis. Pe bărbie i se ghiceau nişte ţepi arămii.
— Nu dormeam, mi-a răspuns.
— Te-am văzut dormind aici şi în alte dăţi, am zis. Şterge-o.
— De ce ? m-a întrebat el. Nu fac nici un rău. Şi-a strîns genunchii în sacul de dormit, ca să-mi facă loc să trec fără să sar peste el.
— E proprietate privată, am spus.
— Proprietatea înseamnă furt, a rostit el, ricanînd, ca şi cum ar fi vrut să mă testeze.
— Hopa, am făcut, mascîndu-mi surpriza printr-un sarcasm, un vagabond marxist. Mă întreb ce mă mai aşteaptă de-acum încolo.
— Nu-i din Marx, e din prundu', a spus el, sau cel puţin asta mi s-a părut că aud.
— Care prund? am întrebat.
Mi s-a părut că ochii lui şi-au pierdut focalizarea timp de cîteva clipe, după care tînărul a clătinat din cap cu încăpăţînare.
— Nu'ş, da' n-a fost Marx. Am şi verificat cîndva.
— S-a întîmplat ceva, domnule?
M-am întors pe călcîie. Al naibii să fiu dacă n-am dat peste doi poliţişti postaţi în spatele meu. Apăru-seră de parcă ar fi răspuns unei rugăciuni nerostite. Atîta doar că nu aveam nevoie de ei în clipa aceea. Sau încă nu. Nu chiar atunci. M-am surprins nutrind o ciudată reticenţă faţă de darea acestui tînăr pe mîna legii. Cred că poliţiştii l-ar fi obligat să plece de acolo, fără să-i facă nimic altceva, însă n-aveam
151
timp să mă pierd în speculaţii. Trebuia să mă decid într-o fracţiune de secundă.
— E în regulă, domnule poliţist, i-am spus celui care mi se adresase. II cunosc pe tînărul acesta.
Intre timp, băiatul se ridicase în picioare şi se chinuia să-şi ruleze sacul de dormit.
— Locuiţi aici, domnule, nu ? a întrebat poliţistul. Mi-am arătat cheile, cu un gest de confirmare pripită a condiţiei mele de proprietar. Radioemiţă-torul prins la pieptul celuilalt agent a început să zbîrnîie, redînd un mesaj despre o intrare prin efracţie undeva pe Lisle Street, iar după ce-au schimbat cîteva cuvinte cu mine, cei doi s-au depărtat în cadenţă.
— Mersi, a spus tînărul.
M-am uitat la el, regretîndu-mi deja hotărîrca („Dacă îl dai în gît, o să-ţi pară rău, dacă nu-l dai în gît, o să-ţi pară rău, ori îl dai, ori nu-l dai, tot o să-ţi pară rău..."). M-a bătut gîndul să-i spun să spele putina pe un ton răstit, dar, uitîndu-mă pe trotuar, i-am văzut pe cei doi poliţişti urmărindu-ne cu privirea de la primul colţ.
— Cred c-ar fi bine să urci cîteva minute, i-am spus. Tînărul m-a privit bănuitor de sub claia roşcată.
—Doar n-oi fi popo, ai? a întrebat el.
—Dumnezcule mare, nu, am răspuns. Cît am urcat în linişte cu liftul, mi-am dat seama de ce nu profitasem de apariţia miraculoasă a celor doi poliţişti ca să scap de el. Ceea ce mă clătinase atunci, făcîndu-mă să trec de partea lui, fusese o propoziţie simplă, aruncată în toiul discuţiei: Am si verificat clndva. încă unul care se uita în dicţionare. Am avut sentimentul că omul peste care dădusem în prag era un alter ego mai tînăr şi cu mult mai puţin noroc în viaţă.
— Frumos, a rostit el aprobator, după ce l-am poftit în apartament şi ain aprins luminile.
S-a dus la fereastră şi s-a uitat jos pe stradă.
— Ce chestie, a adăugat. Nici nu se-aud maşinile.
—Are geamuri duhle, am spus. Uite ce-i, te-am chemat aici doar ca să nu-ţi frcee poliţiştii ridichea. Iţi fac un ceai, dacă vrei...
152
— Ihî, a aceeptat el, aşezîndu-se imediat pe sofa.
— îţi fac un ceai, dar atît, ai priceput? Pe urmă o iei din loc şi nu vreau să te mai văd niciodată aici. Bine?
A dat din cap ceva mai puţin hotărît decît mi-aş fi dorit, după care a scos o cutie cu tutun din buzunar.
— Şi prefer să nu fumezi, dacă n-ai nimic împotrivă, am completat.
Tînărul a oftat, a dat din umeri şi şi-a vîrît cutia la loc în buzunarul hanoracului. Era îmbrăcat ca mai toţi vagabonzii tineri din West End: un hanorac căptuşit, blugi, pantofi Doc Martens şi un fular maro-niu, tricotat, care îi ajungea pînă la glezne.
— Te superi dacă-mi dau ăsta jos ? a spus el, debarasîndu-se de hanorac fără să mai aştepte să-i îngădui. Nu-s obişnuit să-mi fie atît de cald,
Fără hanorac, părea slăbănog şi fragil în jerseul ponosit care începuse să i se roadă la coate.
— Nu prea foloseşti locul ăsta, nu? m-a întrebat. Unde stai în restul săptămînii? I-am spus.
—Aha, pe-acolo, prin nord, ai? a zis el într-o doară. Şi de ce-ţi trebuie două case?
Curiozitatea lui inchizitorială mă stînjenea. Ca să-i întrerup fluxul întrebărilor, i-am pus şi eu cîteva. îl cheamă Grahame - cu „e", a precizat el, de parcă sufixul ăsta mut ar fi fost un semn aristocratic rar întîlnit. E din Dagenham şi provine exact din mediul pe care îl bănuiam: o familie dezorganizată, tatăl plecat de-acasă, mama beţivancă, chiuluri peste chiu-luri la şcoală, necazuri cu legea încă de la doispre-zece ani, luat în îngrijire, încredinţat unei familii adoptive de unde a fugit, a fost dus la şcoala de corecţie, a fugit şi de acolo, a venit în vest, cum îi spune el West End-ului, şi a fost atras de luminile lui strălucitoare. Trăieşte din cerşit şi din expediente -ba împarte fluturaşi în Leicester Square, ba spală maşini într-un garaj din Soho. L-am întrebat de ce n-a încercat să-şi găsească o slujbă permanentă şi mi-a răspuns solemn: „Imi preţuiesc libertatea".
153
E un amestec bizar de naivitate şi şmecherie tipică celor care-şi duc viaţa pe străzi, a lăsat baltă şcoala, dar şi-a însuşit unele informaţii surprinzătoare, pe care le descoperi îngropate într-un cotlon al minţii, ca pe nişte pepite de valoare. A văzut Repetiţia lui Kierkegaard pe care o cumpărasem azi de pe Charing Cross Road dintr-un anticariat şi a pus mîna pe ea, uitîndu-se la cotor şi încruntîndu-se. „Kierkegaard, a spus el, primul existenţialist." „Ce ştii tu despre existenţialism ?" l-am întrebat. „Existenţa precede esenţa", a răspuns el, ca şi cum ar fi recitat începutul unei poezii pentru copii. N-a citit de pe supracopertă, pentru simplul motiv că volumul nu avea aşa ceva. Cred că e unul dintre indivizii ăia cu memorie foto-grafică. Văzuse cuvintele alea undeva şi le învăţase pe dinafară, fără să aibă idee ce însemnau. Lucrul uimitor era că ochii îi căzuseră pe ele şi nu pe alt-ceva. L-am întrebat unde dăduse peste numele lui Kierkegaard şi mi-a spus că la bibliotecă. „Mi-a atras atenţia fiindcă se scrie ciudat, a explicat el. Aia doi a. Ca un strigăt dintr-o revistă cu bcnzi desenate." Petrece mu1t timp la Biblioteca Publică din Westminster, aproape de Leicester Square, unde răsfoieşte enciclopedii. „Dacă intri doar ca să te-ncălzeşti, după o vreme vin şi te dau afară, a spus el. Dar dacă te uiţi prin cărţi n-au ce să-ţi facă."
Cu cît se prelungea conversaţia, cu atît îmi venea mai greu să-i pun capăt şi să-l trimit din nou în frigul de pe stradă. „Unde-o să dormi la noapte?" l-am întrebat. „Nu ştiu, a răspuns. Pot să dorm jos pe trepte?" „Nu", am rostit ferm. A scos un suspin. „Păcat, e o intrare frumuşică. Şi curată. Nu te trage curentu'. Las' că găsesc eu ceva."
— Cît costă cel mai ieftin pat pe-aici ? l-am descusut.
Mi-a aruncat o privire scurtă, de evaluare.
— Cinşpe lire.
— Nu te cred.
— Nu vorbesc de azilurile cu paturi contra cost, a spus el, cu o anumită indignare. Nu mă gîndeam la
154
Sally Army. Mai bine mă culc pe trotuar decît să mă duc în locurile alea pline de bătrîni împuţiţi, care tuşesc şi se pîrţîie toată noaptea şi dau buzna peste tine la closet.
In cele din urmă i-am dat cele cincisprezece lire şi l-am condus pînă la ieşirea din clădire. în prag mi-a mulţumit nonşalant, şi-a ridicat gulerul şi a luat-o agalc spre Trafalgar Square. Am mari îndoieli că o să-şi arunce chilipirul pe o cameră unde să rămînă peste noapte - banii ăştia îi asigură mîncarea şi ţigările pe două-trei zile - dar cel puţin am conştiinţa împăcată. Sau poate că nu?
Cînd să mă duc la culcare, mi-a dat prin cap să încerc să rezolv misterul lui „prundu'", căutînd în dicţionarul pe care îl ţin în apartament. Are multe nume de personalităti, precum şi substantive comune, şi bineînţeles că am dat peste cel pe care-l căutam, chit că nu auzisem în viaţa mea de el: ^Proudhon, Pierre Joseph, 1809-65. Socialist francez care, înpam-fletul intitulat Ce este proprietatea? (1840), a declarat că proprietatea înseamnă furt". Ca să vezi.
CIUDĂŢENII Ă LA BRITISH RAIL NR. 167 (de „Intercitizen")
De cîteva luni, scara rulantă dintre staţia de taximetrc de sub gara Euston şi de sub holul prin-cipal nu mai funcţionează. înainte de asta, ea a fost de multe ori în revizie tehnică. în jurul ei au fost amplasate plăci de furnir săptămîni la rînd, iar pasagerii, sau „clienţii", cum ne numesc cei de la British Rail, se chinuie să urce pe scara de urgenţă cu bagaje, copii mici, cărucioare, rude în vîrstă sau infirrne, auzind din spatele acestei baricade ciocănitul şi zăngănitul depanatorilor care se luptă cu măruntaiele constipate ale maşinăriei. Pe urmă paravanul dispare şi scara rulantă funcţionează din nou cîteva zile, pentru ca apoi să se strice încă o dată. în ultima vreme ea a fost lăsată aşa, lovită de paralizie, fără să se mai facă vreun efort de reparare. Cu un stoicism tipic englezesc, pasagerii s-au deprins s-o folosească la fel ca pe o scară
155
fixă, deşi treptele sînt înalte şi foarte incomode. Undeva există şi un lift, dar ca să-l poţi între-buinţa ai nevoie de un hamal, iar lîngă staţia de taximetre nu găseşti aşa ceva.
Nu demult, cineva a lipit următorul anunţ tipărit în partea de jos a maşinăriei paralizate;
VEŞTI BINEVENITE o nouă scara rulantă pentru Euston
Ne pare rău că această scara rulantă este defectă. A expirat din viaţă [s;c]. S-a comandat producerea şi instalarea unei scări rulante noi. Ea va fi terminată şi se va da în folosinţă cel mai tîrziu în august 1993.
Intercity - Direcţia Relaţii cu Clienţii
Joi seara, 4 martie. Azi am luat prînzul cu Jake la Groucho's. Am dat gata două sticle de Beaujolais Villages, lucru care pe moment mi-a prins bine, dar pe care mai tîrziu l-am regretat. M-am dus direct la Euston cu taxiul şi, cum mai aveam ceva timp, am copiat anunţul lipit pe scara rulantă defectă, clăti-nîndu-mă uşor, hlizindu-mă şi atrăgînd privirile curi-oase ale pasagerilor care treceau grăbiţi pe lîngă mine, gata să înfrunte monstrul de oţel, „A expirat din viaţă." îmi place. Ar putea fi noul slogan al celor de la British Rail înainte de începerea privatizării, în loc de JFiţi liniştiţi, ajungem".
Am adormit în tren şi m-am trezit simţindu-mă ca ultimul om, tocmai cînd garnitura pleca din gara Rummidge Expo. Mi-am zărit Richmobilul în parcare, cu vopseaua metalizată îmbrăcată în alb de luminile felinarelor. A trebuit să aştept o jumătate de oră la Rummidge Central pînă la primul tren în direcţie inversă, aşa că am dat o raită prin centrul comercial din apropierea gării. Majoritatea vitrinelor din geam turnat aveau anunţuri pe care scria DE VINZARE sau ofereau privirilor interioare goale şi pline de praf, s.emn că afacerea respectivă încetase. Am cumpărat un ziar de seară. „MAJOR SE DĂ LA DEFETIŞTI",
156
anunţa un titlul. „900.00o DE FUNCŢIONARI ÎN ŞOMAJ", informa un altul. Muzica se auzea recon-fortant din boxele camuflate.
Cobor în mohoreala subterană a peroanelor ca să-mi prind trenul. Se împrăştie vorba că ar avea întîrziere. Pasagerii care aşteaptă stau cocoşaţi şi cu mîinile în buzunare pe băncile de lemn, cu aburul respiraţiei condensîndu-se în aerul umed şi rece, uitîndu-se melancolic de-a lungul liniei ferate, pînă spre gura unui tunel unde clipeşte o lumină roşie. o voce de om care are probleme cu polipii se scuză pentru întîrzierea „provocată de dificultăţi opera-ţionale". A expirat din viaţă şi trenul.
Jake s-a întîlnit cu Samantha marţi. „Isteaţă puş-toaica, mi-a spus el. Mersi că ai îndrumat-o spre mine." „N-am îndrumat-o, am răspuns. Am prevenit-o în legătură cu moralitatea ta deplorabilă, atîta tot." Jake a rîs. „Nu-ţi face griji, bătrîne, nu-i genul meu. N-are glezne, n-ai observat?" „Nu prea, i-am zis. N-am coborît pînă acolo." „Picioarele sînt foarte importante pentru mine, a declarat Jake. Uită-te la frumuseţea asta de Linda, de exemplu." A vorbit cîteva minute pe tema picioarelor noii lui secretare, care şuierau şi sclipeau ca lamele unor foarfece în ciorapii supra-elastici negri de sub fusta cît o batistă, în timp ce intra şi ieşea de la el din birou. „Trebuie să pun gheara pe ea, mi-a spus. E doar o problemă de timp." Intre timp, ne apropiam dejumătatea celei de-a doua sticle. L-am întrebat dacă nu i se întîmplă niciodată să se simtă vinovat pentru toate crailîcurile astea.
JAKE : Cum să nu. Tocmai asta-i chichiţa. Aici se află atracţia. Tentaţia fructului oprit. Fii atent, o să-ţi spun o poveste. (Umple paharul lui TUBBY, iarpe urmă şipe q,l lui.) S-a întîmplat vara trecută. Stăteam într-o duminică după-masă în grădină şi mă uitarn prin ziare - Rhoda era înăuntru şi pre-gătea ceva în bucătărie - iar copiii de alături se jucau la ei în curte, într-una dintre piscinele alea gonflabile. Era o zi călduroasă. Veniseră în vizită nişte prieteni sau rude, aşa că erau doi băieţi şi
157
două fete cam de aceeaşi vîrstă, între patru şi şase ani, probabil. Nu-i vedeam din cauza gardului viu, dar îi auzeam tnai tare decît mi-aş fi dorit. Ştii că apa îi montează pe copii - îi face mai zgomo-toşi ca de obicei. De alături se auzeau o mulţime de strigăte, de ţipete şi de ploscăituri. Drept să-ţi spun, mă cam călcau pe nervi. Vara trecută n-am avut foarte multe week-end-uri în care a fost sufi-cient de cald ca să stăm în grădină, şi uite cum îmi stricau cîtiva plozi pretioasa zi liberă. Aşa că m-am sculat din şezlong şi m-am apropiat de gardul viu, cu gîndul să le cer să umble la potenţiometru. Pe cînd mă apropiam, am auzit-o pe una dintre fetiţe adresîndu-i-se, fireşte, unuia dintre băieţei:
„N-ai voie să ne dai chiloţii jos". A vorbit pe un ton clar şi manierat, ca o Samanthajuvenilă care ar fi enunţat una dintre regulile crichetului. „N-ai voie să ne dai chiloţiijos." Ei bine, m-am îndoit ca un briceag. A trebuit să-mi vîr pumnul în gură ca să nu rîd în hohote. Observaţia fetiţei nu avea nici o conotaţie sexuală, bineînţeles. Insă în ce mă priveşte, ea sintetiza toată povestea. Lumea e plină de femei rîvnite şi n-ai voie să le dai chiloţii jos - asta dacă nu eşti căsătorit cu ele, situaţie în care dispare tot hazul. Dar uneori avem noroc şi ni se dă voie. Dincolo de chiloţi te aşteaptă acelaşi lucru, normal. Dai tot peste o gaură. Numai că de fiecare dată e altfel, iar asta datorită chiloţilor. „N-ai voie să ne dai chiloţii jos." De-aici pleacă totul. (JAKE dă paharul peste cap.)
Vineri seara, 5 martie. După-amiaza asta la Wellbeing, pentru acupunctură. (Cîntă, pe primele acorduri din Gelozie : Terapie ! 0, numai terapie ! Ce existenţă anostă, şi nu mă-ntrebaţi cît costă...") De fapt, în seara asta am o atitudine mai pozitivă decît am avut în ultima vreme, însă nu ştiu dacă acest lucru se datorează acupuncturii sau faptului că nu am băut nimic. Azi domnişoara Wu şi-a făcut treaba folosind căldură în locul acelor obişnuite, Imi pune nişte granule care seamănă cu tămîia pe piele, în ' punctele de presiune, iar pe urmă umblă cu o lumînare de spermanţet aprinsă la fiecare dintre ele pe rînd.
158
Granulele lucesc ca tăciunii aprinşi şi degajă mici fuioare de fum vag aromat. Mă simt ca o variantă în carne şi oase a beţigaşului chinezesc parfumat. Ideea este că, pe măsură ce granulele ard, căldura creşte şi produce un efect ca stimulul unui ac, însă domni-şoara Wu trebuie să le ia de pe mine cu o pensetă înainte să mă ardă de-a binelea. Trebuie să-i spun exact cînd devine insuportabilă căldura, căci alt-minteri mirosul de tămîie se amestecă la un moment dat cu cel de carne pîrlită. E foarte palpitant.
Domnişoara Wu m-a întrebat de familie. Am desco-perit cu o uşoarăjenă că nu mai aveam nimic nou de semnalat de la ultima vizită. Parcă ţin minte că Sally a vorbit cu Jane la telefon acum cîteva zile şi mi-a dat anumite veşti, dar la momentul cu pricina n-am fost foarte atent, iar mai tîrziu m-amjenat s-o întrcb pe Sally care erau noutăţile, fiindcă e în conti-nuare supărată pe mine din cauză că i-am tras clapa cu Websterii. Mă tem că am fost niţel preocupat în ultimul timp. Am citit mult Kierkegaard, plus o bio-grafie a lui Walter Lowrie. De asemenea, pierd mult timp şi cu scriereajurnalului ăstuia. Nu ştiu cît o să mai rezist într-un asemenea ritm - sînt şi aşa uimit de cît de multe pagini înseamnă toată povestea. Se pare că jurnalele lui Kierkegaard în forma lor com-pletă, needitată, ajung la un total de zece mii de pagini. Mi-am cumpărat o antologie broşată de pe Charing Cross Road. Există undeva la început un fragment în care se duce la doctor şi care m-a făcut să devin foarte atent. Kierkegaard şi-a întrebat medi-cul dacă îşi poate învinge melancolia prin voinţă. Doctorul i-a răspuns că are dubii şi că ar fi periculos pînă şi să încerce. Kierkegaard s-a resemnat să-şi ducă viaţa într-o continuă depresie:
Din clipa aceea, hotărîrea mea a fost luată. Diformitatea aceea chinuitoare, cu suferinţele pe care le presupune (care fără îndoială că i-ar fi făcut pe ceilalţi să se sinucidă, dacă le-ar fi rămas destulă vlagă pentru a percepe deplina nefericire
159
a unei asemenea torturi), este lucrul pe care l-am privit ca pe un ghimpe în coastă, ca pe propria mea limitare, ca pe criicea mea...
Un ghimpe în coastă! De asta ce mai ziceţi? S0ren Kierkegaard. Pînă şi numele de pe pagina de titlu are un efect straniu şi frapant. Pentru un ochi de englez, este extrem de ciudat şi de extra-vagant tocmai prin caracterul lui străin - are ceva aproape extraterestru. Acel o barat, ca un zero de pe monitorul unui computer - parcă ar aparţine unui limbaj sintetic, inventat de un autor de literatură ştiinţifico-fantastică. lar acel dublu a din numele de familie e aproape la fel de exotic. Nu cred că există nici un cuvînt pur englezesc cu doi a unul după altul şi, din cîte ştiu, nici cele împrumutate din alte limbi nu prea au aşa ceva. Intotdeauna m-au enervat dobi-tocii care dau anunţuri la ziar şi încep cu un şir de A-uri fără sens, doar ca să fie siguri că obţin prima poziţie în pagină, ca de pildă: „AAAA Escort de vînzare, D Reg., 50.00o mile, 300o lire, p.p.l". E incorect. Ar trebui să existe o regulă care să interzică asemenea practici, măcar atunci oamenii ar trebui să înveţe să fie ingenioşi. Tocmai m-am uitat pe prima pagină din dicţionar: aa, aardvark, Aarhus... Aa este un cuvînt hawaiian care denumeşte o anurnită rocă vulca-nică, pe cînd aarduark-vA este un mamifer nocturn care se hrăneşte cu termite - cică denumirea vine din vechiul dialect Afrikaans. „Gri-aardvark, iată culoarea Escortului de vînzare" cred că ar fi un anunţ care ar atrage imediat privirile, (Presupun că noaptea toate aarduark-VLriîe sînt gri.)
o dată ce începi să răsfoieşti dicţionarele, nici nu ştii unde poţi ajunge, Am observat că la Aarhus, numele unui oraş-port din Danemarca, exista şi forma alternativăAr/ius. Continuînd cercetările, am desco-perit că ăsta este echivalentul dublului a în daneza modernă, un singur a, cu un cerculeţ deasupra. Prin urmare, dacă ar trăi azi, Kierkegaard şi-ar scrie numele Kierkegărd. Şi mai tulburătoare însă a fost
160
descoperirea că, în tot acest timp, i-am pronunţat numele incorect. Am crezut că e ceva gen Sor'n Key-erk-er-guard. Nici vorbă. Se pare că o se pronunţă ca un eu din franţuzescul deux, Kierk se pronunţă Kirg cu un g dur, aa seamănă cu vocabula engle-zească awe, iar d-ul e mut. Aşa că numele ar fi ceva gen Seuren Kirgegor. Cred totuşi c-o să rămîn la pronunţia engleză.
Acel a cu un ecrculeţ deasupra îmi aduce aminte de ceva, dar nu pot să-mi dau seama de ce anume nici să mă împuşti. Foarte neplăcut. Probabil c-o să-mi amintesc într-o bună zi, pe nepusă masă, fără nici un efort de memorie.
Am citit şi Repetiţia, care are subtitlul Eseu de psihologie experimentală. o carte bizară. Mă rog, aşa sînt toate pe care le-a scris. Fiecare e altfel ca formă, dar peste tot apar aceleaşi teme şi obsesii: curtarea alesei, seducerea, nehotărîrea, vinovăţia, depresia, disperarea. Repetiţia are un alt autor fictiv. Constantine Constantinus, care este prietenul şi con-fidentul uni tînăr fără nume şi care aduce destul de bine cu A din Sau... sau. Tînărul se îndrăgosteşte de o fată care are aceleaşi sentimente pentru el şi cei doi se căsătoresc. Dar, în loc ca situaţia asta să-l facă fericit, individul se cufundă în cea mai profundă depresie (Constantinus îi spune „melancolie", aşa cum face şi Kierkegaard mJurnale.) Elementul care declanşează această reacţie este un fragment de vers (tînărul are ambiţia de a fi şi poet) pe care îl găseşte repetat la nesfirşit:
De scaunul meu se apropie un vis
Din primăvara tineretii
Un dor înfocat
De tine, soare printre femei.
Tînărul este un exemplu clasic de om nefericit la maximum. In loc să trăiască în prezent, bucurîndu-se de logodnă, el îşi aduce aminte de viitor; cu alte cuvinte, se imaginează privind înapoi spre dragostea
161
lui tinerească din postura unei bătrîneţi decepţionate, la fel ca eroul poeziei, şi atunci fireşte că nu mai vede nici un rost în a se căsători. „Era îndrăgostit, simţea o iubire profundă şi sinceră, era limpede - şi totuşi, dintr-o dată, într-una dintre primele zile de după logodnă, a reuşit să-şi rememoreze dragostea. La drept vorbind, în acea clipă întreaga relaţie a luat sfirşit. Chiar înainte de a începe, a făcut un pas mai mare, încît a sărit de fapt peste întreaga lui viaţă." Este o modalitate minunat de bizară - şi în acelaşi timp total plauzibilă - de a te păcăli şi de a lăsa fericirea să-ţi scape printre degete. Constantinus rezumă totul astfel: „Tînjeşte după fată, e nevoit să se abţină cu forţa de la a se ţine după ea cît e ziua de lungă, dar iată că, încă din primul moment, se trans-formă într-un bătrîn în ceea ce priveşte întreaga relaţie... Era clar că avea să devină nefericit; cît despre nefericirea fetei, şi ea era la fel de clară". Tînărul decide că, de dragul fetei, trebuie să anuleze logodna. Dar cum poate să ia o asemenea măsură fără 8-o facă să se simtă respinsă?
Constantinus îl sfătuieşte să pretindă că are o amantă - să instaleze o femeie uşoară într-un aparta-ment şi s-o viziteze de cîteva ori de formă -, în aşa fel încît logodnica lui să-l dispreţuiască şi să rupă ea însăşi relaţia. Tînărul îi primeşte sfatul, dar în ultima clipă îşi pierde curajul de a duce planul la îndeplinire şi dispare pur şi simplu din Copenhaga. După un timp începe să-i trimită scrisori lui Constantinus, analizîndu-şi comportamentul şi sentimentele în ceea ce o priveşte pe fată. Omul nostru continuă să fie obsedat de ea, bineînţeles. El s-a transformat într-un nefericit care îşi aminteşte. „Oare ce face acum? o iau încă o dată de la început şi pornesc de unde nu trebuie. îmi alung toate amintirile din afară legate de povestea asta, numai că - zi şi noapte, treaz sau adormit - sufletul meu se află în stăpînirea lor neînce-tată." Tînărul se identifică apoi cu lov. (L-am căutat pe lov în Biblie. Nici nu citisem Cartea lui lov. E
162
o lectură surprinzător de plăcută - pe naiba, e de-a dreptul sclipitoare.) La fel ca lov, tînărul nostru îşi deplînge condiţia nefericită („Viaţa mea a intrat într-un impas, detest existenţa, nu are strop de savoare, îi lipsesc sarea şi sensul"), dar pe cînd lov dă vina pe Dumnezeu, tînărul nu crede în Dumnezeu, aşa că nu ştie cui aparţine, de fapt, greşeala: „Cum de am ajuns să fiu interesat de această alcătuire căreia i se spune realitate? Şi ce dacă aş fi interesat? Nu e o preocupare voluntară ? lar dacă sînt silit să iau parte la ea, unde este cel care mă îndrumă?" Tînărul tînjeşte după o întîmplare care să schimbe lucrurile brusc şi din temelii sau după o revelaţie, o „furtună" ca aceea care se iscă la sfirşitul Cărţii lui lov, cînd Dumnezeu îl bagă în corzi şi-i spune de la obraz: „Poţi să faci ce fac eu ? Dacă nu, ciocul mic", după care lov se supune, iar Dumnezeu îl răsplăteşte dîndu-i de două ori mai multe oi, cămile şi catîrci decît avea înainte. „lov este binecuvîntat şi primeşte totul îndoit, constată tînărul. Acest lucru poartă numele de repetiţie." Pe urmă citeşte într-un ziar că fata s-a măritat cu alt-cineva şi îi scrie lui Constantinus, declarîndu-i că vestea l-a eliberat de obsesia care îl subjugase: „Sînt din nou eu însumi... Discordia din firea mea a fost înfrîntă, sînt din nou întreg... dar asta nu este tot o repetiţie? Nu am primit şi eu totul îndoit? Nu am redevenit eu însumi tocmai ca să simt de două ori mai bine care este însemnătatea acestui fapt ?" Ultima lui scrisoare se încheie cu un mulţumesc încîntător la adresa fetei şi cu o extatică devotare a propriei persoane întru viaţa spiritului.
... mai întîi o libaţie în cinstea celei care a salvat un suflet încremenit în singurătatea disperării. Slăvită să-i fie mărinimia femeiască! Trăiască ani buni zborul înalt al gîndului şi primejdia morală în slujba ideii! Slavă pericolului bătăliei! Slavă solemnei bucurii a izbînzii! Slavă dansului din vîrtejul infinitului! Slavă valului ce se sparge şi mă acoperă în abis! Slavă valului ce se sparge şi mă azvîrie deasupra stelelor!
163
Dacă ştiţi cîte ceva despre viaţa lui Kierkegaard, iar eu unul am ajuns s-o ştiu, nu e nevoie să vi se spună că povestea asta seamănă foarte bine cu propria lui expericnţă. La puţin timp după ce s-a căsătorit cu Regine, S0ren a început să aibă dubii faţă de posi-bilitatea de a fi fericiţi împreună, din cauza tempe-ramentului său nefericit. Aşa că a rupt logodna, chiar dacă o iubea în continuare pe fată, care îl iubea la rîndu-i, şi chiar dacă atît ea, cît şi tatăl ei l-au implorat să n-o facă. Kierkegaard s-a dus să trăiască o vreme la Berlin, unde a scris Sau... sau, care a fost o modalitate lungă şi ocolită de a-şi scuza şi explica atitudinea faţă de Regine. Ulterior s-a decis să declare că o scrisese pentru ea şi că îndeosebi „Jurnalul seducătorului" avea menirea „de-a o ajuta să-şi împingă barca de la ţărm", adică să destrame legătura emoţională pe care o avea cu el, făcînd-o să creadă că oricine era în stare să creeze un personaj ca Johannes era el însuşi un ticălos egoist şi calculat. Aţ-i putea spune că felul cum a scris Kierkegaard „Jurnalul seducătorului" a semănat cu tactica tînărului din Repetiţia, care se prefăcea că are o amantă. De fapt, după ce a terminat Sau... sau, Kierkegaard s-a apucat imediat să lucreze la Repetitia, punînd pe hîrtie o poveste care semăna şi mai mult cu propria expe-rienţă. Dar oare cînd s-a întors la Copenhaga şi a descoperit că Regine era deja logodită cu alteineva, a fost năpădit de o bucurie fără margini ? S-a simţit eliberat şi întreg, ca eroul din Repetiţia ? Pe dracu'. A fost distrus. Există undeva în Jurnalcle lui o însemnare din perioada aceea, în care e clar că îşi descrie sentimentele:
Cel mai urît lucru care i se poate întîmpla unui bărbat este să devină ridicol în propriii lui ochi într-o chestiune de o înaemnătate vitală, să desco-pere, bunăoară, că suma şi substanţa simţirilor sale nu reprezintă nimic altceva decît o porcărie.
Evident, Kierkegaard sperase în secret că decizia lui de a anula logodna avea să fie invalidată ca prin
164
minune, contrar propriei voinţe, şi că pînă la urmă tot avea să se însoare cu Regine. Chiar şi în timp ce mergea cu vaporul spre Germania, înainte de-a ajunge la Berlin, el şi-a notat în jurnal: „Cu toate că este imprudent pentru tihna mea sufletească, îmi este cu neputinţă să nu mă gîndesc la momentul de nedescris cînd s-ar putea să mă întorc la ea". Asta era repetiţia la care se gîndea: avea s-o aibă pe Regine de două ori. La fel ca lov, urma să fie binecuvîntat şi să primească totul îndoit. A aflat cu adevărat de noua ei logodnă pe cînd lucra la.Repetiţia, aşa că a renunţat la finalul iniţial al povestirii, în care eroul se sinucide fiindcă nu suportă să se gîndească la suferinţa pe care i-a provocat-o iubitei.
Prin urmare, toată vorbăria aia subţire despre mărinimia femeiască şi despre vîrtejul infinitului a fost o încercare a lui Kierkegaard de a-şi învinge dezamăgirea cauzată de faptul că Regine îşi transfe-rase afecţiunea alteuiva, un efort de a percepe acest lucru ca pe un triumf şi o justificare a comporta-mentului său, nu ca pe o dare în vileag a propriei nebunii. Insă n-a mers. N-a încetat niciodată s-o iubească, să se gîndească la ea sau să scrie despre ea (direct sau indirect) pînă la sfirşitul zilelor; în plus, ei i-a lăsat prin testament tot ce avea (ceea ce nu însemna mare lucru la data morţii, dar gestul contează, iar în acest caz şi dezvăluie). Ce prostovan! Dar cît de atrăgător şi pe deplin omenesc s-a comportat.
Repetiţia e un titlu ca atîtea altele din opera lui Kierkegaard: obsedant şi gata să te pună pe jar. In mod normal, ne gîndim la repetiţie ca la un lucru funciarmente plictisitor, ceva de evitat în măsura posibilului, ca în expresia „chestia asta se cam repetă". Numai că în cartea asta ea devine un lucru fantastic de preţios şi de dezirabil. Unul dintre sensurile ei este recuperarea a ceea ce pare să se fi pierdut (de pildă, prosperitatea şi încrederea în sine de care avusese parte lov). însă o altă semnificaţie se leagă de felul cum te bucuri de ceea ce ai. E la fel ca trăirea
165
în prezent, „dispune de binecuvîntata certitudine a clipei". Asta înseamnă totodată eliberarea de sub blestemul nefericiţilor care speră şi al nefericiţilor care îşi aduc aminte. „Speranţa este o fecioară încîntă-toare care îţi alunecă printre degete, amintirea este o bătrînă frumoasă, dar de care nu ai nevoie pe moment, iar repetiţia este o soţie îndrăgită de care nu te plictisesti niciodată."
M-am gîndit că la ultima metaforă se putea face un schimb de locuri : nu repetiţia este o soţie îndrăgită, ci soţia (soţul) îndrăgit(ă) este o repetitie. Ca să apreciezi adevărata valoare a căsătoriei, trebuie să renunţi la prejudecata repetiţiei ca un lucru plictisitor şi negativ prin definiţie şi s-o vezi tocmai pe dos, ca pe ceva eliberator şi pozitiv - nici mai mult, nici mai puţin decît ca pe secretul fericirii. lată de ce B din Sau... sau îşi începe atacul împotriva concepţiei estetice despre viaţa lui A (şi a melancoliei care o însoţeşte) apărînd căsătoria şi îndemnîndu-l pe A să se însoare. (Zău că îneepe să-mi placă: nu m-am gîndit atît de intens de ani de zile, dacă oi fi făcut-o vreodată.)
Să luăm sexul, de pildă. Sexul între soţi este repetarea unui act. Elementul repetitiv pune în umbră toate variaţiile posibile într-un moment sau altul. Indiferent c'ît de multe poziţii experimentezi, indi-ferent la cît de multe mijloace vizuale, jocuri, dispo-zitive şi tehnici aexuale recurgi, faptul că ai acelaşi partener înseamnă că fiecare act este esenţialmente (sau poate existenţialmente ?) acelaşi. lar dacă ne putem face o idee în funcţie de experienţa noastră (a mea şi a lui Sally), majoritatea cuplurilor se fixează în cele din urrnă asupra unui tipar al dragostei tru-peşti care li se potriveşte ambilor parteneri şi pe care îl repetă la nesfirşit. Cîte acte sexuale există într-o căsătorie de durată? Cîteva mii. Unele or să fie mai satisfăcătoare decît altele, dar şi le aminteşte 'cineva cu precizie pe toate? Nu, se amestecă şi se împletesc în memorie. De aceea afemeiaţii ca Jake
166
cred că sexul între soţi e plietisitor. Ei insistă asupra varietăţii sexului, iar după o vreme mijloacele de obţinere a varietăţii devin mai importante decît actul în sine. Pentru asemenea oameni, esenţa sexului înseamnă anticipare, intrigi, planuri, dorinţe, peţit, secretoşenie, amăgiri şi întîlniri. în cazul tovară-şului de viaţă, nu e nevoie de întîlniri. Sexul e la îndemînă şi te bucuri de el cînd ai chef; iar dacă partenerului nu-i arde de aşa ceva fiindcă e obosit sau răcit, sau dacă vrea să se oprească fnndcă are de văzut ceva la televizor, asta e, nici o problemă, or să mai fie atîtea prilejuri. Lucrul minunat în ceea ce priveşte sexul între soţi (îndeosebi sexul între două vîrste, post-menopauză, cînd problema contracepţiei se rezolvă de la sinc) este că nu trebuie să te gîndeşti la el în permanenţă. Bănuiesc că Jake e cu mintea la el chiar şi cînd îşi sună clienţii şi întocmeşte contractele;
probabil că singurele momente cînd nu se gîndeşte la sex sînt cele cînd face sex (fiindcă orgasmul e un fel de secundă totală, în care mintea ţi se goleşte complet de conţinut), dar pun pariu că, de îndată ce ejaculează, se gîndeşte din nou la asta.
Intr-o căsătorie, lucrurile valabile pentru sex sînt valabile şi pentru altele: munca, relaxarea, mesele şi aşa mai departe. Totul se repetă. Cu cît doi oameni trăiesc mai mult împreună, cu atît schimbările sînt mai puţine, iar actele repetitive din traiul comun mai multe. Fiecare e la curent cu ideile, gîndurile şi obiceiurile celuilalt: cine în care parte a patului doarme, cine se trezeşte primul dimineaţa, cine bea cafea şi cine ceai la micul dejun, cui îi place să citească mai întîi ştirile şi cui cronicile, şi tot aşa. Nevoia de a sta de vorbă cu partenerul e tot mai mică. Un outsider poate avea impresia de plictiseală şi de înstrăinare. E deja un loc comun să spui că îţi dai seama de cum intri într-un local care sînt perechile căsătorite, fiindcă mănîncă întotdeauna în tăcere. Dar oare înseamnă asta că partenerii nu se simt bine unul cu altul? Nicidecum. Pur şi simplu se
comportă la fel ca acasă, aşa cum fac întotdeauna. Nu că n-ar avea ce să-şi spună unul altuia, ci nu e neapărată nevoie de cuvinte. A avea o căsătone fericită înseamnă că nu eşti obligat să efectuezi căsătoria, fiind suficient să trăieşti în cadrul ei, ca peştele în apă. E remarcabil felul intuitiv în care a înţeles Kierkegaard acest lucru, chiar dacă n-a fost însurat în viaţa lui şi a dat cu piciorul celei mai bune ocazii de a trăi o asemenea experienţă.
Sally a intrat adineauri la mine în birou ca să-mi spună că vrea să ne despărţim. Cică mi-a zis şi ceva mai devreme, la cină, dar n-am fost atent. Ei bine, de data asta am fost, dar tot nu pricep.
168
Brett Sutton
Autorul declaraţiei........ Michael Brett SUTTON
Vîrsta martorului.......... Peste 21
Ocupaţia martorului..... Instructor de tenis
Adresa............................. Upton Road nr. 41,
RUMMIDGE R27 9LP
Prezenta declaraţie, constînd în cinci pagini, fiecare sub semnătură, este conform realităţii şi o formulez ştiind că, în eventualitatea prezentării ei ca probă în proces, pot fi acuzat de mărturie mincinoasă dacă am declarat cu bună ştiinţă lucruri despre care am certitu-dinea că sînt false sau pe care nu le cred adevărate.
Data: 21 martie 1993.
Am observat pentru prima oară că domnul Passmore se poartă ciudat cu mine cu aproximativ două săptămîni în urmă. De cîteva luni îi dau lecţii de tenis soţiei sale, dar pe dînsul îl cunosc vag, salu-tîndu-mă cu domnia sa dacă ne întîlnim la club şi nimic mai mult. Nu i-am fost instructor niciodată. Doamna Passmore mi-a spus că are o problemă cronică la genunchi, care nu s-a vindecat nici prin operaţie, ceea ce îl pune într-o situaţie de handicap consi-derabil în ceea ce priveşte tenisul. L-am mai văzut uneori pe teren, purtînd un corset rigid, şi mi-am zis că, una peste alta, se descurcă binişor, dar îmi închipui că-l enervează destul de rău că nu poate să se depla-seze cum trebuie pe tot terenul. Cred că se poate ca tocmai din cauza asta să-şi fi vîrît în cap o asemenea idee nebunească. Dacă vă pricepeţi la sport, ştiţi că nu există nimic mai rău decît o indisponibilitate pe
171
termen lung. Eu unul am aflat-o pe propria piele:
probleme cu cartilajele, tendinită şi atîtea altele. Pînă la urmă chestiile astea ajung să te doboare. Lumea arată urît şi totul pare să-ţi fie împotrivă. Ajunge o criză în viaţa personală şi capotezi. Domnul Passmore nu mi se pare o persoană atletică, dar am înţeles că îi place sportul. Doamna Passmore mi-a spus că, înainte de aceident, jucau mult împreună, numai că acum dînsei nu-i mai place, fiindcă dînsul nu suportă s-o vadă cîştigînd, dar pe de altă parte nu-i convine nici dacă nu-şi dă silinţa. Sincer să fiu, cred că la ora asta l-ar bate şi dacă ar fi în cea mai bună formă fizică: în ultima vreme a progresat foarte mult. Pe toată durata iernii am făcut două antre-namente pe săptămînă cu dînsa.
Prima dată cînd domnul Passmore s-a purtat ciudat cu mine a fost în vestiarul bărbaţilor de la club, cam cu două săptămîni în urmă, deşi pe moment nu mi-am dat seama. Abia acum, privind înapoi, lucrurile încep să se lege. Tocmai îmi dezbrăcam echipamentul de tenis înainte să fac duş, cînd mi-am ridicat întîmplător privirile şi l-am văzut pe domnul Passmore holbîndu-se la mine. Era complet îmbrăcat. De îndată ce mi-a surprins privirea, s-a uitat în altă parte şi a început să se joace cu cheia de la dulă-piorul personal. N-aş fi dat atenţie incidentului, numai că, înainte să-i surprind privirea, mi-am dat seama că se uita la părţile mele intime. N-o să spun că n-am păţit niciodată aşa ceva, dar m-a surprins să-l descopăr într-o asemenea ipostază pe domnul Passmore. Totul s-a petrecut atît de repede, încît m-am întrebat dacă nu cumva mi se păruse. Oricum, în scurtă vreme am uitat toată povestea.
Cîteva zile mai tîrziu, aveam lectie cu doamna Passmore pe unul dintre terenurile acoperite, pe seară, iar domnul Passmore a apărut şi s-a aşezat să ne privească din spatele plasei de protecţie 'de la capătul sălii. Am presupus că îşi dăduse întîlnire cu soţia la club şi ajunsese mai devreme. I-am zîmbit, dar nu mi-a răspuns. Prezenţa dînsului acolo a părut
172
s-o deranjeze pe doamna Passmore, care a început să comită greşeli înjoc şi să nu lovească bine mingea. în cele din urmă s-a apropiat de domnul Passmore şi a vorbit cu dînsul prin plasa de protecţie. Am dedus că i-a cerut să plece, însă dînsul s-a mulţumit să clatine din cap şi să-i adreseze un fel de surîs care semăna mai mult a rînjet. Doamna Passmore s-a apropiat de mine şi mi-a spus că-i pare rău, dar trebuie să pună punct antrenamentului. Părea furi-oasă şi tulburată. A insistat să-mi plătească pentru toată ora, deşi jucaserăm doar treizeci de minute. A ieşit de pe teren fără să se uite la domnul Passmore, care a rămas pe bancă, înfofolit în palton şi cu mîinile în buzunare. M-am simţit oarecum jenat cînd m-am îndreptat spre ieşire, trecînd pe lîngă el. Mi-am ima-ginat că se certaseră. Nici nu mi-a dat prin cap că ar fi putut avea vreo legătură cu mine.
La cîteva zile după acest episod, au început telefoa-nele. Aparatul zbîrnîia, ridicam receptorul, spuneam „Alo ?" şi nu răspundea nimeni. După un timp se auzea un declic, iar cel care sunase punea receptorul în furcă. Telefonul suna la ore dintre cele mai diferite, uneori şi în toiul nopţii. Am reclamat la BT1, dar cei de acolo mi-au spus că nu au ce să facă. M-au sfătuit să-mi deconectez telefonul de la capul patului în cursul nopţii, ceea ce am şi făcut, lăsînd în funcţiune doar robotul telefonic dejos. A doua zi dimineaţă, telefonul preluase două apeluri, dar nu exista nici un mesaj. Intr-o seară, pe la nouă, am ridicat receptorul şi o voce subţire m-a întrebat în falset: „Pot să vorbesc cu Sally, vă rog? Sînt mama ei". I-am spus că greşise numărul. A părut că nu mă aude şi mi-a cerut-o încă o dată pe Sally, spunînd că e ceva urgent. Am informat-o că la adresa aceea nu locuieşte nimeni cu numele Sally. N-am făcut legătura cu doamna Passmore, deşi ne spunem pe nume. Şi chiar dacă vocea de la telefon mi s-a părut destul de ciudată, nu mi-a trecut prin cap că era cineva care se dădea drept alteineva.
1. British Telecom.
173
După alte cîteva zile, am fost trezit în puterea nopţii de un zgomot. Ştiţi cum se întîmplă în asemenea cazuri: cînd te-ai trezit de tot, zgomotul a încetat şi habar n-ai de unde a venit sau dacă nu cumva ai visat. Mi-am pus treningul, fiindcă dorm întotdea-una gol, şi am coborît să verific, dar n-am văzut nici un semn care să indice o încercare de forţare a uşii. Am auzit motorul unei maşini care tocmai pornea pe stradă şi am ajuns la uşă suficient de repede ca să văd un autoturism alb care se pregătea să dispară după colţ. Mă rog, la lumina felinarelor maşina mi s-a părut albă, dar e posibil să fi fost argintie. N-am avut un unghi de vedere destul de bun ca să-i disting marca. In dimineaţa următoare am descoperit că fusese cineva în grădina din spate. Intrase prin lateral şi spărsese cîteva geamuri pe care le sprijinisem de magazia de scule - tocmai îmi construiesc o seră. Se spărseseră trei dintre ele. Probabil că acesta fusese zgomotul pe care-l auzisem.
Două zile mai tîrziu, m-am trezit dimineaţa şi mi-am găsit scara sprijinită de zidul casei, pînă sub fereastra dormitorului. Cineva o luase de la locul unde o ţin de obicei, între garaj şi gardul grădinii. Nu existau urme ale vreunei tentative de spargere, dar m-am neliniştit. Aceasta a fost ziua cînd am semnalat pentru prima oară incidentele secţiei dumneavoastră. Poliţistul Roberts s-a deplasat la mine acasă. Sfatul dînsului a fost să-mi montez un sistem de alarmă. Eram pe punctul să dau curs sugestiei cînd mi-am pierdut cheile de la casă. Peste zi le ţin în geanta de tenis, fiindcă în buzunarul treningului îmi atîrnă prea greu, dar vinerea trecută au dispărut. De data asta chiar că am intrat la idei, convins că există cineva care voia să-mi spargă casa. Am şi depistat principalul suspect - unul dintre angajaţii clubului. Prefer să nu dau nume. Vedeţi dumneavoastră, am acasă cîteva trofee, iar la un moment dat persoana respectivă s-a interesat de ele şi m-a întrebat cît valorează. Am vorbit cu un lăcătuş să-mi schimbe încuietorile chiar a doua zi.
174
In noaptea aceea - cam pe la trei - am fost t( czit de Nigel, care m-a prins de braţ şi mi-a şoptit la ureche: „Cred că e cineva în cameră". Tremura tot de frică. Am aprins veioza de la capul patului şi am dat cu ochii de domnul Passmore, care se oprise pe covorul de lîngă pat, cu o lanternă în mînă şi ditamai perechea de foarfece în cealaltă. Nu mi-a plăcut cum arătau ft)arfecele - erau mari şi aveau un aer periculos, semănînd cu cele folosite la tăierea stofelor. Cum am spus, întotdeauna dorm în pielea goală, la fel ca Nigel, şi n-am avut la îndemînă nimic cu care să mă apăr şi să-l apăr şi pe el. Am încercat să-mi păstrez calmul, L-am întrebat pe domnul Passmore ce îl apucase. Nu mi-a răspuns. Se holba la Nigel cu o expresie de om bătut cu leuca. Nigel, care se afla cel mai aproape de uşă, a sărit din pat şi a coborît în goană, ca să sune la 999. Domnul Passmore s-a uitat mirat prin cameră şi a spus: „Cred că am făcut o greşeală". „Şi eu cred", i-am confirmat. „O căutam pe nevastă-mea", a explicat el. „Ei bine, nu-i aici, i-am spus. Şi nici n-a fost vreodată." Dintr-o dată am pus lucrurile cap la cap şi mi-am dat seama ce se întîmplase, ce crezuse. Nu m-am putut abţine şi am pufnit în rîs, pe de o parte fiindcă mă liniştisem, pe de alta, fiindcă arăta foarte caraghios stînd acolo cu foarfecele în mînă. „Ce voiaţi să faceţi cu astea, să mă castraţi ?" l-am întrebat. „Aveam de gînd să-ţi tai coada asta de cal", a spus dînsul.
Nu doresc să fac o plîngere. Ca să fiu foarte sincer, aş prefera să nu depun mărturie în instanţă, fiindcă lucrurile ar putea ajunge în presa locală. lar asta ar putea să-mi afecteze munca. Mă tem că unii dintre membrii clubului au anumite prejudecăţi. Nu îmi e ruşine că sînt homosexual, dar procedez cu discreţie. Locuiesc la o distanţă convenabilă de club şi nimeni de acolo nu ştie despre viaţa mea personală. Nu cred că domnul Passmore o să-mi mai facă vreodată pro-bleme, plus că s-a oferit să-mi plătească geamurile sparte.
175
Amy
Ei bine, s-a întîmplat un lucru oribil. Soţia lui Laurence vrea să se despartă. Laurence m-a sunat aseară ca să mă anunţe. Mi-am dat seama imediat că trebuie să fie ceva catastrophique, fiindcă i-am spus să nu-mi telefoneze acasă decît dacă e ceva extrem de important. Trebuie să urc şi să vorbesc de la telefonul din dormitor, Zelda vrea de fiecare dată să ştie cine a fost şi de ce a sunat şi, pe lîngă asta, o cred în stare să tragă cu urechea de la telefonul de jos. Am stabilit ca regulă generală să mă sune la birou în pauza de prînz sau să-l sun eu cînd se duce la apartament. Ştiu că eşti de părere că ar trebui să fiu mai deschisă cu Zelda despre relaţia mea cu Laurence, dar... Nu, ştiu că n-ai spus-o, Karl, numai că înţeleg şi singură. Mă rog, sigur, dacă insişti, trebuie să te cred pe cuvînt, dar bănuiesc că e posibil ca sub-conştient să nu fii de acord. Cum să zic, dacă pot eu să suprim unele lucruri, e normal să poţi şi tu, corect? Sau ai convingerea că eşti complet, total şi supraome-nesc de raţional ? Scuze, scuze. Sînt foarte supărată, azi-noapte n-am pus geană pe geană. Nu, habar n-a avut. E cu desăvîrşire întors pe dos. Se pare că vineri seară a intrat la el în birou şi l-a anunţat că vrea să se despartă. Uite-aşa. I-a zis că nu mai suportă să stea cu el şi că e un zombie, exact cuvîntul ăsta l-a folosit, zombie. Recunosc, uneori e puţin distrait, dar, din cîte ştiu, aşa sînt scriitorii. Aş fi zis că pînă acum a avut timp să se obişnuiască, dar e limpede ca m-am înşelat. I-a reproşat că nu mai comunică şi că nu mai au nimic în comun, iar pe urmă i-a spus
176
că, dat fiind că ambii copii crescuseră şi plecaseră de acasă, nu mai avea nici un rost să rămînă împreună.
Lorenzo şi-a petrecut tot week-end-ul încercînd s-o facă să se răzgîndească, dar fără rezultat. Mă rog, cred că la început i-a spus că nu se întîmplase nimic cu mariajul lor, că era la fel ca în toate căsă-toriile, ceva legat de repetiţii şi de Kierkegaard, n-am reuşit să-l urmăresc, vorbea fără cap şi fără coadă, bietul de el. Da, în ultima vreme are un fix cu Kierkegaard, habar n-am de ce. Oricum, cînd a văzut că nu ţine, a schimbat tactica şi i-a promis că o să ia totul de la capăt, o să discute cu ea în timpul meselor, o să se arate interesat de munca ei, or să plece împreună în week-end-uri şi aşa mai departe, dar ea a zis că e prea tîrziu.
Sally. Aşa o cheamă, Sally. Am văzut-o de cîteva ori, mai mult pe la petrecerile date de Heartland, şi mi s-a părut întotdeauna destul de distantă şi nu din cale-afară de sociabilă. îi place să tragă de o băutură toată seara şi să rămînă lucidă, în timp ce toţi ceilalţi se îmbată criţă. Cred că în felul ăsta i se confirmă impresia că noi, ăştia din televiziune, sîntem o adunătură de pierde-vară. Arată bine, dar parcă are scris noli me tangere pe frunte. Pomeţii înalţi, bărbia puternică. Seamănă puţin cu Patricia Hodge, dar e ceva mai atletică, mai rezistentă. A, da, am uitat că nu te duci la teatru şi nu deschizi televizorul. Dar ce, Doamne iartă-mă, faci în timpul liber? Mda, trebuia să-mi dau seama. Citeşti Kierkegaard, nu? Să ştii că nu-i pe felia mea. Şi nici pe a lui Laurence, că veni vorba. Mă întreb ce vede la el. Nu, Laurence a întrebat-o dacă are pe cineva, iar ea i-a spus că n-are. L-am întrebat dacă ar fi de conceput ca Sally să suspecteze că ar fi ceva între el şi mine, altceva decît ce există în realitate - un lucru absolut nevi-novat, după cum ştii - şi mi-a spus că nici vorbă. Ce-i drept, femeia ştie că sîntem prieteni buni, dar nu cred că are idee cît de des ne vedem în afara programului, aşa că m-am întrebat dacă nu i-o fi
177
167
trimis cineva nişte scrisori veninoase, însă Laurence mi-a zis că nu mi-a pomenit numele şi nu l-a acuzat de nimic de felul ăsta. 0, Doamne. Quel cauchemar !
Păi, cred că e clar ca lumina zilei. Laurence este prietenul meu cel mai drag sau, în orice caz, prietenul meu cel mai drag de sex bărbătesc. Nu-mi place să-l văd aşa de amărît. Ştiu că ai un zîmbet cinic. Oricum, recunosc pe faţă că motivele mele de supărare aînt parţial egoiste. Eram foarte mulţumită de relaţia noastră. Mi se potrivea. Era intimă, fără să fie... nu ştiu. Fie, fără să fie sexuală. Stai, n-am vrut să spun sexuală, sau nu doar sexuală, ci posesivă, solicitantă sau nu mai ştiu eu cum. în fond, relaţia noastră n-a fost niciodată lipsită cu desăvîrşire de sex. Laurence a avut întotdeauna ceva... curtenitor în felul cum s-a purtat cu mine. Da, da, curtenitor. Insă faptul că are o căsătorie fericită - că a avut o căsătorie fericită -şi că am înţeles amîndoi lucrul ăsta a eliminat din start tensiunile potenţiale ale relaţiei dintre noi. Ne-am bucurat unul de celălalt fără să ne întrebăm dacă vrem să ajungem în pat şi fără să ne aşteptăm la aşa ceva, dacă mă-nţelegi. Imi plăcea să mă îmbrac elegant ca să ies cu Laurence - a te îmbrăca elegant ca să ieşi cu o prietenă nu-i deloc acelaşi lucru - dar n-a trebuit niciodată să mă gîndesc că urma să mă dezbrac în faţa lui. Dacă eşti nemăritată şi ieşi cu un bărbat, ori trebuie să insişti pînă la saţietate să faci juma-juma, ori ai sentimentul incomod că ai contractat un fel de datorie erotică a cărei scadenţă poate sosi oricînd.
Nu, habar n-am cum a fost viaţa lui sexuală cu Sally. N-am discutat niciodată despre ea. Ba da, i-am povestit totul despre experienţele mele cu Saul, dar nu mi-a spus nimic în legătură cu el şi Sally. Şi nici eu n-am întrebat. M-a reţinut un fel depudeur. Chiar aşa, pudeur. In fond, erau în continuare căsătoriţi, ar fi însemnat să-mi bagnasul... Bine, bine, poate că nu m-am interesat pentru ca nu cumva să aflu că era genul de femeie care are orgasme multiple la fel
178
de uşor cum se uită pe geam şi capabilă să parcurgă toată Kama Sutra stînd în cap. Ce găseşti de rîs? Nu stau în cap cînd trec prin Kama Sutra? Mă rog, ştii ce-am vrut să spun. N-am ascuns niciodată că mă simt neadaptată pentru sex. Pînă la urmă, de ce am ajuns aici? Dar n-am fost niciodată geloasă pe Sally. A avut tot dreptul la acea parte din viaţa lui Laurence şi, la drept vorbind, la acea parte din Laurence. Pur şi simplu nu m-a interesat. Poftim, am vorbit la trecut? Ca să vezi. Păi, cu siguranţă că nu cred că relaţia noastră a luat sfirşit, însă mă tem c-o să se schimbe şi nu-mi dau seama cum. Asta dacă nu se împacă, bineînţeles. I-am sugerat lui Laurence să meargă la un consilier marital, dar a scos un geamăt şi mi-a zis: „O să-mi spună doar că am nevoie de psihoterapie, ceea ce fac oricum". L-am întrebat de unde ştie că asta o să spună şi mi-a răspuns: „Din experienţă". Se pare că nu e prima oară că lui Sally îi pute căsnicia asta. o dată s-a cărat de-acasă un week-end întreg, fără ca el să ştie unde a plecat, şi s-a întors tocmai cînd Laurence suna la poliţie. Cîteva zile n-a scos un cuvînt, din cauză că făcuse o larin-gită - hoinărise prin Malverns, pe o ploaie torenţială -dar, după ce şi-a recăpătat vocea, a insistat chiar ea să meargă la un centru de consiliere maritală. Aşa a început Laurence psihoterapia. E prima dată că-mi spune lucrul ăsta. Presupun că n-a avut nici un motiv să aducă vorba despre aşa ceva, dar tot am fost puţin tulburată cînd am aflat. Probabil că niciodată nu-i spui celuilalt chiar totul despre tine. Normal, faci o excepţie cu analiştii...
Ei bine, m-am văzut cu Laurence ieri la aparta-ment, M-a sunat la serviciu ca să mă anunţe că ajunge în oraş, dar nu vrea să mănînce la resta-urant, aşa că mi-am dat seama că mă aştepta un tăte ă tete lung şi stresant. Cînd am ieşit de la serviciu m-am oprit la Fortnum's ca să iau nişte quiche şi salată. Laurence n-a mîncat cine ştie ce, dar a băut vîrtos. E foarte deprimat. Cum să-ţi spun, era deprimat
179
şi înainte. Numai că acum are cu adevărat motive. Da, cred că şi-a dat seama de ironia sorţii.
Lucrurile nu s-au îndreptat chez soţii Passmore. Sally doarme în camera de oaspeţi. Pleacă la serviciu dimineaţa devreme şi se întoarce seara tîrziu, aşa că nu trebuie să stea de vorbă cu Laurence. Promite c-o să discute în week-end, însă nu poate să se ocupe de problemele lui şi să-şi vadă de lucru în acelaşi timp. Mi se pare de rău augur că spune „problemele lui" în loc de „problemele noastre", ţie nu? Şi fii atent, ştiu exact ce înseamnă pentru ea să stea de vorbă cu Laurence în halul în care e acum. Aseară, după patru ore de discuţii, ersimfiinito. Mă simţeam ca un burete care a fost impregnat şi stors de atîtea ori, încît şi-a pierdut toată elaaticitatea. lar pe urmă, cînd am spus că mă duc acasă, m-a rugat să rămîn la el peste noapte. Mi-a zis că nu pentru sex, ci doar ca să mă ţină în braţe. N-a mai dormit cum trebuie de vinerea trecută şi e cu ochii în fundul capului, amă-rîtul. Mi-a spus: „Cred că m-ar ajuta să dorm dacă te-aş ţine în braţe".
Bineînţeles, nici nu se punea problema. Indiferent dacă voiam sau nu să fiu ţinută îq braţe, şi indiferent în ce riscam să se transforme ţinutul ăsta, nu aveam cum să rămîn toată noaptea fără să anunţ din timp. Zelda ar fi înnebunit de grijă, iar dacă aş fi sunat-o şi aş fi improvizat un pretext, s-ar fi prins imediat, ştie întotdeauna cînd mint, e unul dintre obiceiurile ei cele mai neplăcute. Intîmplător, de dimineaţă iar ne-am luat de piept. Da. Ne-am certat furcă la micul dejun din cauza unei pungi de muesli- Fireşte, nu doar din cauza asta. Ultima dată cînd am fost la cumpărături la Safeways, nu aveau marca ei obişnuită, aşa că am cumpărat o alta, iar azi-dimineaţă, fiindcă vechea pungă se terminase, am pus-o pe astălaltă pe masă, de care a refuzat să se atingă, pe motiv că era cu zahăr. o cantitate minuscule, şi pe deasupra zahăr nprafinat, care e sănătos, aşa cum i-am explicat, dar n-a vrut să mănînce deloc, şi cum e singurul lucru pe
180
care-l aceeptă la micul dejun, în afară de cafea, a plecat la şcoală cu stomacul gol, făcîndu-mă să mă simt nemaipomenit de vinovată, exact aşa cum îşi propusese, bineînţeles. înainte de-a ieşi pe uşă, mi-a aruncat că vreau s-o pun să mănînce zahăr fiindcă e subţirică, iar eu sînt „dezgustător de grasă", chiar aşa a spus, ce zici, aşa o fi? Nu, nu faptul că sînt dez-gustător de grasă, nici măcar nu mă consider aşa, deşi aş vrea să daujos cîteva kile. Vreau să spun, e posibil să fiu geloasă în subconştient pe silueta Zeldei ? Poate că sînt un pic, cine ştie ? Dar, pe cuvîntul meu, habar n-am avut că afurisitul ăla de muesli era cu zahăr.
Unde răroăsesem? A, da, la Laurence. Ei bine, a trebuit să spun nu, chit că m-am simţit ca ultimul om, părea din cale-afară de trist şi rugător, ca un cîine care s-a săturat să stea în ploaie. L-am întrebat dacă nu poate să ia un somnifer şi mi-a răspuns că nu voia, din cauză că-l făcea să se simtă foarte depri-mat dimineaţa, şi se temea să nu-şi vină singur de hac dacă ajungea şi mai deprimat decît era deja. A zîmbit cînd mi-a spus toate astea, ca să arate că glumise, dar m-a făcut să intru la idei. Luni chiar s-a dus la psihoterapie, dar nici femeia aia nu pare să-i fi fost de mare folos. S-ar putea să fie şi Laurence de vină, fiindcă atunci cînd l-am descusut, nu şi-a amintit nimic din ce-i spusese. Nu sînt sigură nici că a băgat la cutie ceva din ce i-am zis eu aseară. Nu vrea decît să-şi recite propria versiune despre cum s-a întîmplat totul, fără să primească sfaturi constructive. Era cît pe-aci să-i spun: ar trebui să încerci să faci şedinţe de analiză, iubitule, eu asta fac de cinci ori pe săptămînă: îmi recit propria versiune despre cum s-a întîmplat totul, fără să primesc sfaturi construc-tive. Am glumit, Karl. Da, sigur că ştiu că glumele sînt forme deghizate ale agresiunii...
Ei bine, lucrurile s-au înrăutăţit. Sally a plecat de acasă, iar Laurence a rămas singur. Are o casă cu cinci dormitoare, într-un cartier select de la
181
marginea Riimmidge-ului. N-am fost niciodată acolo, dar mi-a arătat nişte fotografii. E ceea ce în limbajul agenţilor imobiliari se cheamă o casă modernă şi de caracter. N-aş putea spune ce caracter. o combinaţie de fermă franţuzească şi club de golf, eventual. Nu-i pe gustul meu, însă e confortabilă şi spaţioasă. Nu e chiar la stradă, ci la capătul unei alei lunguţe, străjuită de o mulţime de tufe şi copaci. Odată chiar mi-a Spus: „E-atît de liniate aici, încît dacă aş mai avea păr, l-aş auzi cum creşte". Da, e chel. Nu ţi-am spus? Glumeşte pe chestia asta, dar cred că de fapt îl deranjează. Oricum, nu-mi place să-l ştiu singur
în tot căsoiul ăla, ca o mărgea într-un şirag de mătănii.
Am înţeles că week-end-ul trecut a fost destul de palpitant. Sally i-a spus că e gata să stea de vorbă, dar că discuţiile lor trebuie să aibă o limită, maximum două ore per discuţie şi o convorbire pe zi. Mie mi s-a părut o propunere rezonabilă, dar Laurence n-a aceeptat-o. Spune că nu demult colegiul a trimis-o la un curs de management şi că de atunci încearcă să trateze criza lor maritală ca pe un conflict de muncă, recurgînd la agende şi la amînări. Pînă la urmă Laurence a fost de acord, însă cînd s-au terminat cele două ore n-a mai vrut să se oprească. în cele din urmă, ea a declarat că, dacă Laurence continuă s-o hărţuiască, pleacă de acasă pînă cînd o să-şi bage minţile în cap. La care el, ca un prost, a spus : „N-ai decît, pleacă, puţin îmi pasă" sau ceva de genul ăsta, iar ea a plecat. N-a vrut să-i spună unde şi nu i-a zis nici pînă în ziua de azi.
Laurence e convins că în viaţa ei a apărut un alt bărbat şi că a provocat cearta asta ca să se poată duce la el. Mai mult, crede că ştie cine e: instructorul de tenis de la ei de la club. Din punctul meu de vedere, nu prea e genul lui Sally, dar nu se ştie. Ţii minte că ţi-am spus că Saul s-a jurat pe ochii lui că nu avea pe nimeni cînd a vrut să divorţăm, ca după aceea să descopăr că i-o trăgea lui Janine de cîteva
182
luni. Laurence spune că Sally a început să ia lecţii de tenis de două-trei luni şi că, nu mult după aceea, s-a decis să se vopsească. Nu, nu înseamnă mare lucru, dar e convins că asta e, iar în starea de spirit în care se află acum n-are rost să discuţi cu el. Săptămîna asta nu vine la Londra fiindcă spune că e prea ocupat. Cred c-a vrut să zică prea ocupat cu filarea instructo-rului de tenis. Nu-mi place cîtuşi de puţin cum sună povestea asta, însă nu pot să nu simt o uşurare vinovată la gîndul că diseară n-o să fiu obligată să conduc încă o şedinţă de consiliere de patru ore.
Laurence ne consumă din ce în ce mai mult timp, nu? Nu poţi să spui nimic ca să mă abaţi de la subiectul ăsta? Ce-ai zice de niscai asocieri libere? Imi plăceau tare mult şi în ultima vreme parcă n-am mai avut deloc parte de ele.
în regulă. Mama. Maică-mea. în bucătărie la Highgate. Soarele de după-amiază străluceşte prin geamul îngheţat al încăperii, închipuind un desen complicat pe masă, precum şi pe braţele şi mîinile ei. Poartă un şorţ demodat, cu imprimeuri florale, încrucişat la spate şi legat în faţă. Tăiem împreună zarzavaturi pentru tocăniţă sau pentru ciorbă. Am treisprezece-paisprezece ani. Mama mă îndrumă în ale vieţii. Imi vorbeşte despre cît e de uşor să rămîi gravidă şi despre cum trebuie să fiu precaută faţă de bărbaţi şi de băieţi. în timp ce vorbeşte taie morcovi, de parcă ar vrea să le reteze puţulicile tuturor... Mă întreb ce mi-o fi venit să mă gîndesc la asta? Probabil din cauză că-mi faci griji pentru Zelda. Bineînţeles că i-am spus despre toate cele, dar ar trebui să mă asigur că are anticoncepţionale, sau i-aş da apă la moară şi-ar interpreta interesul meu ca pe o invitaţie la promiscuitate ? Nu crezi că e din cauza asta? Dar din ce cauză? Hai, Karl, dă-ţi şi tu drumul o dată, interpretează într-un fel. Nu, nu te... ştiu, de fapt e din cauza mea şi a lui Laurence, nu? 0, Doamne...
183
Ei bine, între timp Sally şi-a angajat un avocat. Da, da. Laurence a primit o scrisoare de la el, în care era întrebat dacă o să ia legătura cu propriul avocat, ca să înceapă discuţiile în vederea unui acord de despărţire. Plus o propunere de la Sally, cum că ar fi bine să nu meargă la club în aceleaşi zile, ca să evite întîlnirile neplăcute. Se pare că Laurence s-a dus acolo şi a asistat la lecţia ei de tenis. Femeia a declarat că din cauza asta nu i-a mers jocul. Cred şi eu. Bine-înţeles că lucrul ăsta i-a întărit lui Laurence convin-gerea că soţia lui are ceva de ascuns re instructorul de tenis. I-a cerut avocatului să-i spună lui Sally că, dacă vrea să trăiască despărţită, trebuie s-o facă din salariul ei şi că poate să-şi recapete contribuţiile la fondul comun de economii, ceea ce nu înseamnă mare lucru, prin comparaţie cu cît cîştigă Laurence în ultimul timp. Cred că faptul că au adus deja vorba de bani şi că discută prin avocaţi e un semn rău, tot aşa a fost şi cînd relaţia dintre mine şi Saul s-a deteriorat efectiv. 0, Doamne, toată povestea asta îmi dă un sentiment îngrozitor de deja vu...
Lucrurilc s-au înrăutăţit şi mai mult. Pe numele lui Laurence a fost ernis un ordin de restricţie conform căruia nu are voie să intre în colegiul unde lucrează Sally, de fapt în universitate, aşa cum cred că-i spune acum, Universitatea Volt sau Watt - oricum, ceva electric. Avocatul ei a răspuns la scrisoare declarînd că Sally consideră că are dreptul lajumătate din econo-miile comune, fiindcă l-a susţinut ani de zile din cursurile ei pe Laurence, pe cînd încerca să-şi facă un nume ca scenarist. Laurence s-a dus la Universitate pachet de nervi, i-a ţinut calea cînd a ieşit din birou şi i-a făcut o scenă în văzul lumii. Ea i-a spus că nu e în toate minţile. Şi poate chiar nu e, bietul de el. în concluzie, Sally a făcut rost de un ordin de restricţie împotriva lui, aşa că, dacă mai calcă pe-acolo, riscă să fie arestat. De fapt, nu are voie să se apropie la mai puţin de un kilometru şi jumătate de locul respectiv.
184
Asta îl enervează cel mai mult, fiindcă nu poate să încerce s-o urmărească după ce iese de la serviciu, ca să vadă unde se duce. A ţinut sub supraveghere şi casa instructorului de tenis, dar deocamdată degeaba. Spune că e doar o chestiune de timp pînă-i prinde. Cred că vrea să spună in flagrante. Dumnezeu ştie ce crede că poate să le facă dacă dă într-adevăr peste ei. în cazul în care s-ar ajunge la lovituri, Laurence n-ar avea nici o şansă în faţa unui instructor de tenis...
Se pare că pînă la urmă Sally n-a avut nici o aventură sau, în orice caz, nu cu instructorul de tenis. Cică individul e homo. Zău. Ei bine, recunosc că am făcut mari eforturi să nu m-apuce rîsul cînd mi-a spus Laurence. Nu ştiu cum a aflat, la telefon a fost destul de evaziv, dar părea foarte sigur. Şi totodată extrem de abătut, dragul de el. Atîta timp cît l-a bănuit pe instructor, a avut o ţintă asupra căreia să-şi îndrepte furia şi resentimentele. Nu poţi să urăşti pe cineva dacă nu ştii cine e. Oricum, cred că începe să-şi dea seama că e posibil ca Sally să-i fi spus adevărul cu privire la motivul pentru care vrea să se despartă - că pur şi simplu nu mai suportă să trăiască alături de el. I-a picat destul de greu la stomac în ceea ce priveşte respectul de sine. Ţin minte că, în ziua cînd am aflat de Janine, am fost vag uşurată în sinea mea, dar şi furioasă peste poate, fiindcă asta însemna că nu trebuia să mă învino-văţesc pentru că am avut o căsătorie nereuşită. Sau nu doar pe mine.
Un alt element de natură să-l deprime pe Laurence este că au aflat şi copiii de despărţire. Din punctul lui de vedere, aici a avut loc trecerea Rubiconului. Atîta timp cît ei nu ştiau, exista posibilitatea ca el şi Sally să-şi reia traiul în comun fără pagube importante, f&ră stinghereli şi fără să se facă nimeni de rîs. Cînd Sally a plecat, ultimul lucru pe care i l-a spus Laurence -mi-a mărturisit că a luat-o la fugă pe alee după maşină şi i-a bătut cu pumnul în geam ca să-l
185
coboare - a fost: „Nu le spune lui Jane şi lui Adam". Bineînţeles că, mai devreme sau mai tîrziu, era normal să afle şi ei. Probabil că Sally i-a pus în temă aproape imediat, însă Laurence a aflat abia acum că ştiu amîndoi. A primit cîte un telefon de la ficeare. Au grijă să nu ţină partea nimănui, dar lucrul care l-a mirat cel mai mult a fost că nu păreau extrem de supăraţi sau măcar extrem de surprinşi. Pentru mine e limpede că de cîtăva vreme Sally le mărturisea diverse chestii şi îi pregătea pentru ce s-a întîmplat. Cred că, încet-încet, începe să-şi dea seama şi Laurence. „Am impresia că am trăit într-un vis, mi-a spus, din care tocmai m-am trezit. Atîta doar că am nimerit într-un coşmar." Bietul Laurence. Apropo, azi-noapte am visat o treabă foarte ciudată...
Uite că s-a întîmplat şi asta. Ştiam c-o să se întîmple la un moment dat: Laurence vrea să se culce cu mine. Nu doar ca să mă ţină în braţe. Ci pentru sex. Fiara cu două spinări. Era una dintre expresiile lui Saul, nu te face că n-ai mai auzit-o, Karl. E de undeva din Shakespeare. Nu-mi aduc aminte din ce piesă, dar sînt sigură că e din Shakespeare. Mă rog, nu e mai bizară decît majoritatea celorlalte formule disponibile. Cum ar fi „să te culci cu cineva". Am cunoscut cîndva o fată pe nume Muriel, care zicea că se culcase cu şeful ei, cînd voia de fapt să spună că se trosniseră pe bancheta din spate a Jaguarului lui în Epping Forest, în timpul pauzei de prînz. Nu te prea alegi cu mult somn din culcatul ăsta.
Laurence a deschis subiectul aseară la cină. Cred c-ar fi trebuit să mă aştept la aşa ceva de cînd mi-a spus că mergem la Rules, în loc de trattoria noastră obişnuită, şi de cînd m-a încurajat să comand homar. Bine că am luat masa mai devreme şi că restaurantul era pe jumătate gol, altminteri lumea ar fi căzut de pe scaun încercînd să tragă cu urechea. Mi-a spus că singurul motiv pentru care nu încercase să facă dra-goste cu mine pînă atunci era credinţa lui în fidelitatea
186
conjugală, iar eu m-am grăbit să declar tout de suite că-l înţeleg şi-l respect pentru asta. A zis că sînt foarte generoasă dacă văd lucrurile aşa, dar senti-mentul lui e că, într-un fel, m-a exploatat, bucu-rîndu-se de compania mea fără să se implice nicicum, şi că acum, că Sally îl părăsise, nu mai exista nici un motiv care să ne inhibe. I-am răspuns că nu m-am simţit cîtuşi de puţin exploatată, iar inhibată nici atît. Sigur, nu i-am vorbit chiar pe şleau. Am încercat să-i explic că preţuiesc relaţia noastră tocmai fiindcă nu are nimic sexual, fiind prin urmare ferită de ten-siuni, de nelinişti şi de gelozie. A părut foarte abătut şi m-a întrebat: „Vrei să spui că nu mă iubeşti?", la care i-am replicat: „Dragul meu, nu mi-am îngăduit sa te iubesc în felul ăsta". „Păi, acum poţi", a zis el. lar eu am spus: „Să zicem că o să-mi permit, iar pe urmă tu şi cu Sally vă împăcaţi, ce crezi c-o să se întîmple?" Mi-a replicat pe un ton mohorît că nu îşi imaginează că o să aibă loc vreo împăcare. Lucrurile merg din ce în ce mai prost între ei. Acum Sally vorbeşte de divorţ, din cauză că Laurence refuză să discute despre condiţiile financiare ale unei despărţiri voluntare, ceea ce e o mare prostie din partea lui. Avocatul personal i-a spus că Sally o să primească jumătate din bunurile comune şi o treime din veni-turile comune ca pensie de întreţinere în cazul unui divorţ. Laurence e de părere că nu i se cuvine nimic, fiindcă l-a părăsit. Avocaţii se bombardează cu scrisori. lar acum el vrea să se culce cu mine.
Ce-ar trebui să fac? A, ştiu că n-o să-mi spui, a fost o întrebare retorică. Atîta doar că o întrebare retorică presupune un răspuns subînţeles, nu? lar eu, una, nu ştiu răspunsul la întrebarea asta. I-am spus lui Laurence că o să mă gîndesc şi aşa am şi făcut, de aseară pînă acum numai la asta mi-a fbst capul, dar habar n-am ce să fac, zău aşa. Ţin tare mult la Laurence şi aş dori să-l ajut să depăşească această criză. Imi dau seama că nu vrea decît să găsească o alinare şi mi-ar plăcea să fiu una dintre
187
femeile acelea cu suflet de aur din filme, care îşi dăruiesc cu generozitate corpurile unor bărbaţi cumse-cade cît ai zice peşte, dar nu sînt. Din fericire, Laurence a rămas extrem de galant. Ne-am întors la el în apartament după ce Rules a început să se umple de oameni ieşiţi de la teatru şi am mai stat de vorbă, însă fără măcar să încerce vreo şmecherie. Totuşi, cînd m-a condus, la plecare, s-a întîmplat un lucru ciudat. Laurence intră de fiecare dată în lift cu mine şi mă urcă într-un taxi care mă duce acasă. Cînd am deschis uşa de la ieşirea din imobil, în prag se afla unul dintre vagabonzii ăştia tineri pe care-i vezi peste tot în ziua de azi, într-un sac de dormit. Practic, a trebuit să trecem peste el ca să ieşim pe trotuar. Mă rog, nu i-am dat importanţă, mi s-a părut de bun simţ, dar Laurence i-a spus salut, ca şi cum prezenţa lui acolo n-ar fi fost deloc neobişnuită, ca şi cum bărbatul, de fapt băiatul, ar fi fost o cunoştinţă. în timp ce stăteam pe trotuar şi ne uitam după un taxi, l-am întrebat şoptit: „Cine-i ăsta ?", iar el mi-a răs-puns: „Grahame". De parcă ar fi fost vecini. Pe urmă a oprit un taxi şi n-am mai avut timp să-i pun şi alte întrebări. Cred că am şi visat ceva în legătură cu asta azi-noapte...
Presupun că faptul că am folosit expresia aceea a , lui Saul, fiara cu două spinări, cînd ne-am văzut ultima dată, precum şi felul cum am aplicat-o în cazul lui Laurence ar putea să însemne... la asta faci aluzie? Că mă tem de sexul cu Laurence fiindcă sexul cu Saul a fost un dezastru? Dar oare e vorba de laşitate sau de bun simţ?
Ştiu că ţi se pare anormal că n-am mai făcut sex cu nimeni de la divorţ. Nu, ştiu că n-ai spus-o pe faţă -ţi s-a întîmplat vreodată să vorbeşti deschis ? Numai că mă pricep să citesc printre rînduri. De exemplu, te-ai referit la relaţia mea cu Laurence ca la un fel de mariage blanc. Ei bine, sînt aproape sută la sută sigură că tu ai spus-o, nu eu. Oricum, ţin minte foarte bine
188
c-ai sugerat că îmi folosesc relaţia cu Laurence ca pe un fel de alibi. lar eu am spus că am devenit atît de apropiaţi, încît a face sex cu alteineva ar însemna o probă de infidelitate. Lucru perfect adevărat.
Intră în discuţie şi Zelda, fireşte. Dacă mă decid să mă culc cu Laurence, o să afle şi ea? Sînt în stare să-i ascund un asemenea lucru? Ar trebui s-o fac? Ar face-o descrierea acestui fapt să nimerească în braţele vreunui tinerel libidinos şi plin de coşuri? Mi-ai dat de înţeles cîndva că nu m-am obişnuit cu ideea că, mai devreme sau mai tîrziu, o să facă şi ea sex. Cu ideea că, atîta vreme cît e minoră, pot să-i apăr fecioria ca un părinte responsabil ce mă aflu, numai că în cele din urmă o să ajungă o tînără adultă care o să decidă să facă sex cu cineva, lucru pe care n-o să mai fiu în stare să-l împiedic, aşa că ar fi bine să aceept lucrul ăsta, ceea ce n-o să reuşesc niciodată dacă n-o să am eu însămi o relaţie sexuală mulţu-mitoare. Aşa că, mai ştii, poate că mi s-a ivit ca din senin prilejul să redevin ceea ce ai putea considera o femeie întreagă, ce părere ai?
într-un cotlon al minţii mi s-a cuibărit un gînd. E vorba de posibilitatea unei căsătorii. Dacă Sally şi Laurence divorţează, ar fi logic să oficializăm legă-tura. Nu, nu cred, ar fi pomenit de asta aseară, cînd a încercat să mă seducă. Poate că de fapt ăsta a fost motivul pentru care m-a dus la Rules, fiindcăpadrorea de la restaurantul italienesc la care mergem de obicei înalţă tot felul de imnuri de slavă căsătoriei, plasînd diverse aluzii cum că ar fi timpul ca Laurence să facă din mine o femeie cinstită - nu-i dă prin cap că dragul de el e însurat. Cred că în secret, sau în mod inconştient, încă şi-ar dori să se împace cu Sally. Se plînge vehement de comportamentul ei, dar am impre-sia că, dacă ar aceepta să mai dea o şansă căsătoriei lor, s-ar întoarce la ea dînd din coadă ca un căţeluş. La capitolul ăsta nu-mi fac iluzii. însă dacă vorbeşte serios şi chiar merge pînă la capăt, atunci sînt convinsă că Laurence o să vrea să se recăsătorească, înţeleg
189
cum îi merge mintea mai bine decît o face el. E genul conjugal. Şi cu cine să se însoare, dacă nu cu mine?
Am încercat să-mi imaginez cum ar fi. Zelda ar putea opune o anumită rezistenţă la început, dar cred că pînă urmă l-ar aceepta. I-ar prinde bine să aibă un adult de sex bărbătesc în casă; de fapt ar fi un cîştig pentru amîndouă. în minte începe să mi se contureze un tablou destul de plăcut, în care sîntem toţi trei în bucătărie, Laurence o ajută pe Zelda să-şi facă lecţiile, iar eu le zîmbesc binevoitor din seră. Numai că nu avem seră, ceea ce implică, probabil, că o să vreau să mă mut. Indiferent cît ar obţine Sally în urma divorţului, lui Laurence tot îi va rămîne o sumă frumuşică. Ştii cum e, o dată ce începi să visezi cu ochii deschişi, te gîndeşti în treacăt la posibili-tatea de a te recăsători şi, pînă să-ţi dai seama, te şi trezeşti alegînd materialul pentru draperiile căsuţei de vară din Dordogne. Dar mi-a trecut prin minte că, dacă într-o bună zi Laurence mi-ar pune marea între-bare, ar fi bine să ştiu deja dacă sîntem, cum ar veni, compatibili din punct de vederc fizic, aşa e? Sau nu crezi că-i aşa?
In orice caz, sînt sigură că n-ar fi o experienţă nereuşită. Laurence e foarte scump şi blînd. Saul era întotdeauna extrem de impetuos în pat. Fă asta, fă aialaltă, acum mai încet, acum mai repede. Dădea o mulţime de explicaţii, de ziceai că turnează un film porno. Cu Laurence nu ar fi aşa. N-aş aştepta nimic pervers din partea lui - sau cel puţin nu cred. Da, Karl, ştiu că e un concept subiectiv....
la spune, ai văzut povestea din Public Interest ? Ultimul număr, a apărut ieri. Nu, presupun că nu eşti curios, dar toţi ceilalţi cunoscuţi ai mei o citesc pe nerăsuflate. Pretinzînd că nu dau doi bani pe ea, fireşte. Ei bine, au acolo o rubrică de mondenităţi din media, cu titlul „Î.C," Asta e prescurtarea de la „în Culise". Nu se ştie cum, dar au aflat de chestia cu' Laurence şi instructorul de tenis. Da. Se pare că
190
Laurence a pătruns prin efracţie în casa individului în toiul nopţii, trăgînd nădejde să-l prindă cu Sally în pat, şi l-a surprins cu un alt bărbat. Iţi dai seama? Nu, habar n-am avut pînă am citit fiţuica. Harriet a venit la serviciu ieri-dimineaţă cu ultimul număr şi mi l-a pus pe birou fără o vorbă, deschis la rubrica „Î.C." Mi-a venit să mor cînd am citit. Pe urmă l-am sunat pe Laurence, care aflase deja de la agentul lui. Spunc că povestea e în linii mari adevărată, cu preci-zarea că el ţinea în mînă o pereche de foarfece şi nu o rangă, aşa cum e scris în articol. întreabă-mă să te-ntreb. Se pare că voia să-i taie coada de cal tipului. Bine că n-au aflat reporterii şi chestia asta. Inutil să spun, toată relatarea era de o batjocură de-a dreptul crudă. „Tubby Passmore, scribul cu deficit de testos-teron al serialului comic The People Next Door, produs de Heartland, s-a găsit recent într-o situaţie mai caraghioasă decît tot ce a reuşit să inventeze vreo-dată..." Cam aşa ceva. Plus că mai există şi o cari-catură a lui în chip de, cum îi zice, zeul ăla grec care s-a însurat cu Venus şi a găsit-o în pat cu Marte -aşa, Vulcan. A fost realizată în stilul unui tablou vechi, „după Tizian", Tintoretto sau altul ca ei, aşa scria dedesubt. Cu bietul Laurence foarte gras şi chel, îmbrăcat cu o tunică, şi cu instructorul de tenis şi prietenul lui goi puşcă, încolăciţi în pat şi avînd cu toţii nişte mutre foartejenate. Era o chestie foarte spirituală, de fapt, cu condiţia să nu fi fost tu ţinta ironiilor. Laurence nu ştie cum au aflat povestea. Instructorul de tenis n-a depus plîngere fiindcă nu vrea să i se amestece nimeni în viaţa personală, aşa că e evident că n-a fost el sursa- Din fericire, autorul nu-i dă numele. Dar a fost implicată poliţia şi pro-babil că unul dintre poliţişti le-a vîndut povestea celor de la P.I. Laurence e dărîmat. Are impresia că rîde toată lumea de el. Nu mai îndrăzneşte să se arate la Groucho's, la clubul de tenis sau în alte locuri unde e cunoscut. A căutat prin cărţi despre povestea lui Venus, Marte şi Vulcan şi a descoperit
191
că ultimul era şchiop. 1 s-a părut o aluzie diabolic de inteligentă, deşi personal cred c-a fost o simplă coinci-denţă. Da, Laurence are probleme la un genunchi, nu ţi-am spus ? Din cînd în cînd simte nişte junghiuri în rotulă aşa, din senin. L-am întrebat dacă îşi aminteşte de vreo traumă din copilărie care să aibă legătură cu genunchiul, dar a zis că nu. leri mi-am adus aminte de un aceident pe carc l-am păţit cînd eram mică...
Ei bine, i-am spus lui Laurence că o s-o fac. o să mă culc cu el. Da. A fost atît de deprimat de povestea din Public Interest, încît m-am simţit obligată să fac ceva care să-l bine dispună. Nu, bineînţeles că nu e singurul motiv. Da, probabil că mă hotărîsem deja. Mă rog, aproape. Treaba cu P.I. n-a făcut decît să încline balanţa. Aşa că îmi iau două zile libere şi mergem într-un week-end prelungit. Plecămjoi seară şi ne întoarcem luni după-masă. Asta înseamnă că n-o să mai pot veni la şedinţele de vineri şi de luni. Da, ştiu că trebuie să le plătesc, Karl, ţin minte micul discurs pe care mi l-ai ţinut înainte de prima şedinţă. Ei bine, dacă tot ai observat o umbră de ostilitate în vocea mea află că ea există. Ţinînd cont că n-am lipsit niciodată, în trei ani, m-am gîndit că ai fi putut să renunţi la onorariu pentru astea două şedinţe, în fond e un fel de urgenţă. Ca să-l pot ajuta pe Laurence să nu-şi piardă minţile. Probabil că, dacă i-aş cere-o, ar plăti din buzunarul lui, dar pro-babil că n-ai fi tu de acord, nu ?
încă nu ştiu, Laurence se ocupă de pregătiri. Am spus că n-am preferinţe, atîta timp cît e undeva afară şi, dacă se poate, cald. Am simţit că trebuie să plecăm undeva departe. Casa mea iese din discuţie, normal, şi nu m-aş simţi în largul meu nici la el în apartament, cel puţin nu pentru prima oară. E foarte mic şi uneori ai sentimentul că lumea sordidă din West End se lipeşte de ziduri şi de geamuri, încercînd să dea buzna înăuntru: mirosurile de la restaurant, zgomotul maşinilor, turiştii şi azilanţii... Da, l-am
192
întrebat de vagabondul ăla tînăr. Se pare că a început să-şi facă veacul la Laurence în prag cu vreo două săptămîni în urmă. Laurence a încercat să scape de el, dar pînă la urmă l-a invitat sus la un ceai, para-doxal şi totuşi atît de tipic pentru el. o idee proastă, oricum. După aceea i-a dat nişte bani ca să-şi găsească un loc de stat peste noapte. o idee foarte proastă. Bineînţeles că tînărul s-a înfiinţat la loc după scurt timp, sperînd în noi dovezi de largesse. Laurence susţine că nu i-a dat nimic, însă e clar că a renunţat să încerce să scape de el. I-am sugerat să le spună celor de la poliţie să-l mute de-acolo, dar nu vrea. „Nu face nici un rău, mi-a zis. Şi îi ţine la respect pe spărgători." Ceea ce, într-un fel, probabil că e adevă-rat. Apartamentele sînt neocupate în cea mai mare parte a timpului. Numai că bănuiala mea e că Laurence îl lasă să stea acolo fiindcă e singur. La Laurence mă refer. Cred că-i face bine să aibă pe cineva cu care să se salute cînd intră şi cînd iese, cineva care nu citeşte Public Interest. Apropo, azi-noapte am visat ceva legat de caricatura aia. Eu eram Venus, Saul era Marte şi Laurence era Vulcan. Cum interpretezi chestia asta?
Mă tem că destinaţia noastră o să fie Tenerife. Laurence s-a dus la o agenţie de turism şi a spus că vrea undeva afară, unde e cald, dar să nu fie prea departe, şi ăsta a fost rezultatul. Acum îmi pare rău că nu m-am ocupat eu de toată povestea. Laurence nu se prea pricepe. întotdeauna cea care le aranja concediile era Sally. Insulele Canare sună bine, mă refer la nume, dar n-am auzit pe nimeni care să fi fost acolo şi să se fi întors cu o vorbă bună. Tu ce zici? Vreau să spun, ai fost acolo? Nu, aşa e, nu-i genul tău. Harriet s-a dus o dată în Gran Canaria şi a spus că a fost un dezastru, deşi ieri a încercat s-o dea la întors, ca să nu mă deprime. Poate că la Tenerife e mai frumos. Oricum, sînt doar cîteva zile şi măcar o să fie cald.
193
Zeldei i-am zis că mă duc în interes de serviciu -că Laurence a scris un episod din TPND plasat în Canare, ceva despre o excursie cu servicii complete, şi că ne trebuie nişte localnici pentru distribuţie. La drept vorbind, alibiul e destul de puţin plauzibil. Nu pentru că e în Canare, uneori se turnează episoade întregi afară, iar lui Laurence chiar îi surîde ideea unei vacanţe cu servicii incluse, parcă îi vede pe soţii Springfield trezindu-se în camera de hotel în prima zi, mulţumiţi că au scăpat de soţii Davis timp de două săptămîni, pentru ca apoi să-i vadă cum îşi iau micul dejun în balconul de alături, poate că o să scrie de-adevăratelea un episod pe tema asta, dacă o să se mai facă o serie - dar faptul că trebuie să merg şi eu pentru distribuţie, mai ales în faza asta, e cu ochi şi cu sprîncene, dacă ai cît de cît idee de mersul lucrurilor. Zelda mi-a aceeptat explicaţia cu o lipsă de suspiciune de-a dreptul suspectă. Nu pot să nu simt că ştie că excursia asta înseamnă şi altceva în afara televiziunii, dar recunosc că s-a purtat nemaipo-menit de frumos. Mi-a fost de mare ajutor la alegerea hainelor pe care să le iau cu mine. Mi se pare un schimb de roluri curios, de parcă m-ar învăţa cum să-mi fac le trousseau. Am aranjat să-şi petreacă week-end-ul cu prietena ei Serena, ceea ce a avut darul s-o bucure. lar mama Serenei c o femeie cu capul pe umeri, aşa că n-am de ce să mă îngrijorez c-or să facă vreuna nefăcută. Una peste alta, aştept cu destulă nerăbdarc călătoria asta. Zău că mi-ar plăcea cîteva zile de la dolce vita în bătaia soarelui.
* * *
Vorbind pe şleau, ca week-end al dezmăţului, totul a fost nn mare fis. Nici ca simplă vacanţă n-a ieşit cine ştie ce. Ai fost vreodată în Tenerife ? Aşa e, ţin minte, mi-ai spus că nu. Ei bine, dacă mi s-ar da să aleg între ocnele siberiene şi un hotel de cinci stele în Playa de las Americas, aş lua Siberia fără să stau pe gînduri. Playa de las Americas e numele staţiunii unde am stat. Laurence a ales-o din broşura agenţiei
194
de turism fiindcă e aproape de aeroport, iar noi urma să ajungem noaptea tîrziu. Calculul a părut logic, dar în cele din urmă am dat peste cel mai urît loc pe care ţi-l poţi imagina. Playa înseamnă plajă în spa-niolă, dar acolo nu există aşa cova, sau cel puţin nu în aceepţia pe care o dau eu cuvîntului. E doar o limbă de pămînt negru. Toate plajele din Tenerife sînt negre; seamănă cu nişte negative fotografice. De fapt, toată insula e o grămadă uriaşă de cocs, iar substanţa pe care calci pe plajele astea este un fel de praf de cocs. E un material vulcanic, asta e expli-caţia. Chiar în mijlocul insulei se află un ditamai vulcanul. Din păcate, nu e activ, fiindcă altfel ar putea să erupă şi să şteargă Playa de las Americas de pe faţa pămîntului. Atunci poate c-ar merita să fie vizitat, ca Pompeh. Nişte ruine pitoreşti din beton, cu turişti carbonizaţi pe cînd îşi afişau fizicul în tricouri ude şi dădeau pe gît pahare de sangria.
Se pare că, nu demult, aici exista doar un ţărm stîncos şi pustiu, însă la un moment dat cîţiva între-prinzători s-au decis să ridice o staţiune, aşa că acum ai parte de un soi de Blackpool pe malul Atlanticului. Staţiunea are o stradă principală pestriţă foc, pe nume Avenida Litoral, ticsită de lume la orice oră şi plină de cele mai vulgare baruri, cafenele şi resta-urante din lume, care emit non-stop o muzică asurzi-toare, nişte lumini ce te orbesc şi o sumedenie de mirosuri culinare grele, iar dincolo de ele nu se mai află decît hotelurile foarte înalte şi apartamentele disponibile cu ziua. E un coşmar din beton, fără strop de verdeaţă sau copaci.
Nu ne-am dat seama imediat cu ce oroare aveam de-a face, din cauză că am ajuns pe întuneric, iar taxiul de la aeroport ne-a dus pe un drum care mie uneia mi s-a părut suspect de ocolit, dar, dacă mă gîndesc mai bine, poate că şoferul a încercat să ne cruţe de impactul cu Avenida Litoral chiar din prima seară. N-am vorbit mult pe drum, mulţumindu-ne să observăm ce cald şi umed era aerul. Nici nu prea am avut alte teme de discuţie, fiindcă n-am mai
196
văzut nimic pînă am ajuns la intrarea în Playa de laa Americas, iar ceea ce am zărit atunci n-a fost de natura să ne provoace prea-multe comentarii: şantiere părăsite, macarale imobile şi şiruri întregi de blocuri cu foarte puţin ferestre luminate şi cu plăcuţe pe care scria De Venta, iar după aceea un drum lung, străjuit de hoteluri. Totul era construit din beton armat, scăldat în lumina slabă şi gălbuie a felinarelor de stradă şi dînd impresia că fusese ridicat cu bani foarte puţini, nu mai departe decît săptămîna trecută. L-am simţit pe Laurence lăsîndu-se tot mai jos în colţul lui de pe bancheta din spate. Ştiam deja amîndoi că nimeriserăm unde-a dus mutul iapa, însă ne venea greu să recunoaştem. Incă din clipa aterizării, fusese-răm prinşi în menghina unei constrîngeri îngrozi-toare: conştiinţa lucrurilor pe care aveam de gînd să le FACEM şi dorinţa ca totul să iasă bine ne incul-caseră teama că, dacă am fi scos vreun cuvînt deza-probator despre locul cu pricina, ne-am fi compromis propriile intenţii.
Cel puţin, hotelul trebuie să fie cumsecade, m-am consolat. De patru stele, mă asigurase Laurence. Numai că patru stele în Tenerife nu seamănă cu patru stele în Anglia. Patru stele în Tenerife se ridică foarte puţin peste nivelul unui hotel obişnuit pentru o vacanţă cu servicii incluse. M-am gîndit cu groază cum arăta un hotel de o stea din Tenerife. Mi-a căzut inima-n chiloţi - noroc că ajunsese deja prin zona genunchilor - cînd am intrat în hol şi am dat cu ochii de podeaua acoperită cu linoleum, canapelele îmbră-cate în muşama şi ficuşii prăfuiţi, care se ofileau sub luminile fluorescente din tavan. Laurence a semnat în registru şi l-am urmat pe hamal în lift fără să scoatem o vorbă. Camera noastră era puţin mobi-lată, funcţională şi destul de curată, dar mirosea puternic a dezinfectant. Şi avea paturi separate. Laurence s-a uitat deznădăjduit la ele şi i-a spus hamalului că rezervase o cameră cu pat dublu. Hamalul i-a răspuns că aşa erau toate camerele din hotel. Umerii lui Laurence s-au mai lăsat doi-trei
196
centimetri. După plecarea hamalului, şi-a cerut mii de scuze văicărite şi a promis să se răzbune pe agentul de turism de îndată ce se întorcea acasă. Ca o fată bună ce sînt, i-am zis că n-are importanţă şi am deschis fereatrele culisante, ca să ies pe balconul mic. Piscina se întindea dedesubt - o formă nere-gulată, ca o pată de pe un test Rorschach, amplasată printre stînci şi palmieri artificiali. Avea becuri sub-acvatice, care îi confereau un luciu albastru în plină noapte. Deocamdată, piscina era de departe singurul lucru cît de cît romantic, numai că efectul ăsta era anulat de izul puternic de clor, specific băilor publice, care se ridica dinspre apă, precum şi de başii bubuitori care se auzeau tot mai tare de la o discotecă situată la celălalt capăt al hotelului. Am închis obloanele ca să mă pun la adăpost de gălăgie şi de miros, după care am dat drumul instalaţiei de aer condiţionat. Laurence trăgea paturile unul lîngă altul, făcînd un zgomot înfiorător din cauza picioarelor care scîrţîiau pe gresie, descoperind că încăperea nu era chiar atît de curată cum ni se păruse la început, fiindcă în spatele noptierelor şi sub ele era plin de praf şi constatînd că veiozele aveau nişte cabluri insuficient de lungi, ceea ce ne-a făcut ca, pînă la urmă, să readucem paturile în poziţia iniţială. In sinea mea, am răsuflat uşurată pentru că în felul ăsta îmi era mai uşor să propun să mergem direct la culcare. Era tîrziu, cădeam lată de oboseală şi mă simţeam la fel de sexy ca un sac cu varză de Bruxelles. Cred că şi Laurence se simţea la fel, fiindcă a aceeptat fără să protesteze. Am fost la baie cum nu se poate mai cuviincios, unul după altul, după care ne-am sărutat cast şi ne-am vîrît fiecare la el în pat. Imediat am simţit prin cearşaful subţire că salteaua mea era acoperită cu o muşama. îţi vine să crezi? Credeam că numai bebeluşii şi bătrînh care se scapă pe ei mai au parte de aşa ceva. Ei bine, nu - şi turiştii care au ales gama de servicii complete. îmi dau seama că stai ca pe ghimpi, Karl - vrei să ştii dacă pînă la urmă AM FĂCUT-o sau nu, aşa e? o să trebuiască
197
să ai răbdare. E povestea mea şi o s-o spun cum cred eu de cuviinţă. A, da? Deja? Păi atunci, pe mîine.
Ce crezi că s-a întîmplat? Nici nu-ţi trece prin cap. Sally s-a întors în casa comună din Rummidge şi a anunţat că o să rămînă acolo şi o să ducă o existenţă separată. Da, aşa-i zice, „existenţă sepa-ratfi", e un termen juridic recunoscut. Inseamnă că împarţi domiciliul conjugal pe durata procedurii de divorţ, dar nu trăieşti împreună cu celălalt. Nu coabi-tezi. Laurence s-a întors acasă ieri - a rămas peste noapte în apartamentul din Londra - şi a găsit-o pe Sally aşteptîndu-l cu o foaie bătută la maşină pe care se aflau propuneri despre cum ar trebui să împartă casa - cum să se repartizeze dormitoarele, orele de stat la bucătărie şi zilele de folosire a maşinii de spălat. Sally a declarat explicit că nu are de gînd să-i spele hainele lui Laurence. Ocupase deja dormi-torul principal, cu ba.ia.en suite, şi schimbase încuie-toarea de la uşa dormitorului. Laurence a descoperit că toate costumele, cămăşile şi lucrurile lui fuseseră mutate cu grijă în camera de oaspeţi. E furios la culme, dar avocatul i-a spus că n-are ce să facă. Sally şi-a ales bine momentul. A întrebat din timp dacă poate să vină şi să-şi ia nişte haine din casă în week-end-ul trecut, el a spus că da, oricînd, fiindcă o să fie plecat, iar ea avea un rînd de chei, bineînţeles. Numai că, în loc să-şi ia hainele, s-a mutat la loc, profitînd de faptul că Laurence nu era acolo şi n-avea cum să încerce s-o împiedice. Nu, nu ştie că a fost în Tenerife cu mine. De fapt, nici n-are voie să afle.
Aşa, unde rămăsesem? Cum ţi-am spus, în prima noapte nu s-a întîmplat nimic şi am dormit fiecare în patul lui, trezindu-nc foarte tîrziu, în ciuda saltelelor pentru incontinenţi, din cauză că fuseserăm amîndoi foarte obosiţi. Am comandat micul dejun în cameră. Cercetarea lui n-a fost deloc încurajatoare: suc de portocale la doză, croissanturi moi, care miroseau mai mult a ambalaj, nişte casolete minuscule de plastic cu gem şi marmeladă - continuarea mîncării
198
din avion, dar prin alte mijloace. Am încercat să luăm masa pe balconul Strîmt, însă am fost alungaţi înăuntru de soarele care ardea deja surprinzător de tare. Balconul dădea spre est şi nu avea nici tendă, nici umbrelă. Aşa că am mîncat în cameră, cu obloa-nele trase. Laurence a recitit exemplarul dm Evening Standard pe care-l cumpărase cu o zi în urmă la Londra. S-a oferit să-l împartă cu mme, însă am avut sentimentul că lectura în care se adîncise la micul dejun nu era deloc comme il faut, date fiind împrejurările. Cînd am făcut o glumiţă pe tema asta, s-a încruntat nedumerit şi a spus: „Dar citesc întot-deauna ziarul la micul dejun", ca şi cum ar fi enunţat o lege fundamentală a universului. E extraordinar felul în care, de îndată ce trebuie să împarţi acelaşi spaţiu cu cineva, începi să-l vezi într-o lumină total diferită şi te trezeşti că te irită nişte lucruri la care nu te-ai fi aşteptat cîtuşi de puţin. Treaba asta mi-a evocat primele luni de viaţă conjugală. Mi-am amintit cît de orpilată eram de felul cum lăsa Saul closetul, cu dungi de căcat lipite de vas, de parcă nu i-ar fi explicat nimeni la ce folosea o perie, dar bineînţeles că au trecut ani de zile pînă să-mi iau inima-n dinţi şi să i-o spun. Şi împărţirea toaletei în Tenerife a fost un mic coşmar, sinceră să fiu, dar, cu cît povestesc mai puţin despre acest lucru, cu atît mai bine.
Ne-am decis să ne petrecem prima dimineaţă lenevind pe marginea... a, te cred, arzi de nerăbdare să ştii, nu? Ei bine, baia nu avea geam de aerisire, aşa cum se întîmplă de obicei în hotelurile moderne, iar ventilatorul nu mergea, sau cel puţin nu făcea nici un fel de zgomot, aşa că am avut grijă să mă duc prima la baie după micul dejun. N-o să te mire, în lumina discuţiei noastre anterioare despre comportamentul la veceu, că... mă rog, că atunci cînd fac treaba mare, produc nişte căcăreze mici, tari şi compacte. Eşti sigur că vrei să continuu? Ei bine, adevărul este că la veceul de acolo n-am reuşit să le evacuez. De cîte ori trăgeam apa, se zbenguiauvesel, ca nişte mingiuţe de cauciuc maro, şi refuzau să dispară. Trăgeam de
199
lanţ întruna, iar ele reveneau mereu la suprafaţă. Că tot vorbeam de întoarcerea reprimaţilor. Nu puteam să ies din baie pînă nu scăpam de ele. Cum să-ţi zic, nu-ţi place să găseşti rahatul alteuiva plutind în vas tocmai cînd vrei şi tu să-l fbloseşti, plus că-ţi turteşte fesul definitiv în ceea ce priveşte amorul, nu găseşti? Nu-mi venea să-mi cer scuze lui Laurence, să-i explic sau s-o dau pe glumă. Trebuie să fii căsătorit cu cineva de cel puţin cinci ani ca să-ţi permiţi aşa ceva. Aveam nevoie de o găleată mare, pe care s-o umplu cu apă şi s-o torn în vas, dar singurul recipient din baie era un coş de hîrtii din plastic zdrelit. Intr-un tîrziu, am scăpat de căcăreze împingîndu-le pînă la fundul vasului cu mînerul periei, dar zău că n-am chef să mai trec vreodată printr-o asemenea experienţă.
Cum ziceam, ne-am decis să ne petrecem prima dimineaţă lenevind pe marginea piscinei. Dar, cînd am ajuns acolo, am constatat că toate şezlongurile şi umbrelele erau ocupate. Oamenii erau întinşi pretu-tindeni, absorbind cancerul de piele prin toţi porii. Laurence are o piele foarte deschisă, iar pe piept îi creşte o groază de păr care suge loţiunea de plajă ca o sugativă, lăsînd cale liberă razelor dăunătoare. Eu una mă bronzez uşor, dar în ultima vreme am citit atît de multe articole alarmiste în revistele pentru femei despre efectul nociv al soarelui, încît mi-e frică să-mi expun fie şi un centimetru pătrat de piele. Singurul loc umbros era un petic neîngrijit de iarbă chiar lîngă piscină. Am stat cîtva timp pe prosoape, într-o poziţie incomodă, iar eu am început să mă înfurii pe oamenii care îşi reţinuseră şezlonguri lăsîndu-şi prosoapele pe ele şi pe urmă se duseseră să-şi ia micul dejun în tihnă. I-am sugerat lui Laurence să rechiziţionăm două dintre şezlongurile neocupate, dar n-a fost de acord. Bărbaţii sînt foarte laşi în chestiile astea. Aşa că am acţionat pe cont propriu. Sub un palmier se aflau două şezlonguri unul lîngă altul, fiecare avînd cîte un prosop împăturit pe el, iar eu am mutat unul dintre prosoape pe celălalt şezlong şi m-am
200
întins ca la mine-acasă. După vreo douăzeci de minute s-a apropiat o femeie care s-a uitat urît la mine, dar m-am prefăcut că dorm, aşa că după un timp a luat amîndouă prosoapele şi a plecat, iar Laurence a apărut destul de sfios şi s-a instalat în celălalt şezlong.
Această mică victorie mi-a creat o stare de bună dispoziţie, care însă nu a durat mult. Nu sînt mare amatoare de înot, Laurence trebuia să fie atent din uauza genunchiului, iar piscina, care arăta bine din balcon, nu prea te îndemna să intri, dat fiind că nu avea o formă potrivită, era ticsită de copii gălăgioşi şi trăsnea a clor. Am citit undeva că nu clorul în sine produce mirosul ăsta, ci reacţia chimică în care intră cu urina, ceea ce înseamnă că puştii se pisau în apă într-o veselie, după care se duceau la automatul de coca-cola ca să-şi facă plinul. După ce ne-am muiat, nu ne-a mai rămas decît să citim ceva, dar şezlongu-rile nu prea îţi erau de folos, erau din alea ieftine, care nu se pot ajusta. Cadrul tubular de oţel se curbează puţin în sus la capăt, însă insuficient ca să-ţi sprijini capul la o înălţime de citit normală, aşa că trebuie să ţii cartea în aer, iar după vreo cinci minute amorţeşti şi simţi că-ţi cad braţele. Luasem cu mine Posesiunea lui A.S. Byatt, iar Lorenzo avea ceva de Kierkegaard, Frica şi tremurul, aşa cred că se chema, ceea ce nu părea foarte potrivit cu momentul. îţi dădeai seama ce hram purtau ceilalţi clienţi ai hotelului după ce îşi luaseră de citit: Danielle Stcel, Jeffrey Archer şi tabloidele englezeşti care sosiseră pe la jumătatea dimineţii. Cei mai mulţi semănau cu nişte maşinişti din Luton, dar mi-am ţinut gura, fiindcă Laurence are ceva împotriva snobismului metropolitan.
Nici unul dintre noi nu adusese prosoape de plajă de acasă. Ne-am gîndit că o să ni le pună la dispoziţie hotelul, fiind de patru stele, numai că nu ni le-a pus, iar în cameră aveam doar cîte un prosopel de persoană, aşa că ne-am hotărît să ieşim la o plimbare şi să facem nişte cumpărături. Mai aveam nevoie de pălării de soare şi de şlapi, fiindcă la ora asta betonul din
201
jurul piscinei îţi frigea tălpiJe. Ne-am îmbrăcat din nou şi am păşit în soarele amiezii, care ricoşa din trotuar şi din zidurile blocurilor de apartamente ca nişte raze laser. Conform hărţii de la hotel, eram la doar două cvartale de ocean, aşa că ne-am gîndit a-o luăm într-acolo şi să căutăm un magazin cu articole de plajă, dar n-am găsit nici plaja, nici magazinul, ci doar un zid jos la capătul unei fundături, iar dede-subt o fişie îngustă a ceea ce părea a fi un fel de cenuşă udă, răscolită de apa oceanului. Ne-am întors pejos la strada principală, unde se afla un mic centru comercial, construit, cine ştie din ce motiv, sub pămînt - o galerie mohorîtă, cu magazine unde se vindeau suveniruri şi articole pentru turişti. Părea imposibil să cumperi ceva pe care nu scria „Tenerife" sau pe care nu era desenată harta insulei. Ceva în mine s-a revoltat la ideea de a achizitiona un prosop pe care, odată ajunsă acasă, nu l-aş mai fi folosit nici moartă, motiv pentru care am luat-o pe strada princi-pală şi am mers pînă în centru, ca să vedem dacă ni se oferea o gamă mai largă de opţiuni. Pînă la urmă, a trebuit să mergem aproape doi kilornetri şi în cea mai mare parte în plin soare. La început a fost plicti-sitor, după care a devenit cumplit. Partea cea mai urîtă se numea Las Veronicas, se găsea pe Avenida Litoral şi era înţesată de baruri, cluburi şi resta-urante care ofereau „Paella cu cartofi pai" şi „fasole prăjită". Majoritatea localurilor ăstora aveau boxe din care muzica disco năvălea pe stradă ca să-i atragă pe clienţi sau prezentau, cu volumul dat la maximum, casete video ale unor siteom-uri englezeşti vechi la televizoarele montate pe pereţi. Asta mi s-a părut că sintetizează criza totală de idei din Playa de las Americas în ceea ce priveşte vacanţele turistice. Am dat peste o droaie de englezi, stînd frumuşel pe un vulcan stins în mijlocul oceanului, la trei mii de kilomctri de casă, şi cumpărîndu-şi băuturi, ca să se uite la episoade vechi din Porridge, Only Fools and Horses şi ItAin't HalfHot, Mum. „Ai mai văzut ceva atît dejalnic?" l-am întrebat pe Laurence, dar chiar
202
atunci am dat peste un local unde rula The People Next Door. Mă tem că indicii de audienţă nu erau foarte ridicaţi. De fapt, în cafenea se aflau doar patru persoane, un cuplu între două vîrste, ai cărui compo-nenţi semănau cu doi uriaşi raci opăriţi, şi două tinere îmbufnate, tunse după moda punk. Bineînţeles, Laurcnce nu s-a putut abţine şi a intrat. încă n-am cunoscut nici un scenarist care să stea departe de televizor cînd îşi vedejucată propria muncă. Laurence a comandat o bere pentru el şi un gin tonic pentru mine, după care s-a aşezat vrăjit, cu un zîmbet dră-găstos pe faţă, ca un părinte mîndru nevoie mare, care şi-a filmat copilaşul cînd a făcut primii paşi, iar acum se uită la casetă. Cum să-ţi spun, nimeni nu-i admiră munca lui Laurence mai mult decît mine, dar nu bătusem atîta drum ca să stau într-un bar şi să văd momente de antologie din The People Next Door. Mi s-a părut că nu-mi rămînea de făcut decît un singur lucru - şi l-am făcut. Am dat peste cap ginul şi am mai comandat unul, de data asta dublu. Laurence a mai cerut o bere, am împărţit o pizza încălzită în cuptorul cu microunde, iar pe urmă am băut cîte o cafea şi un coniac. Laurence a sugerat să ne întoarcem la hotel pentru siesta. în taxiul cu care ne-am întors, mi-a trecut un braţ pe după umeri, aşa că am ghicit la ce fe] de siesta se gîndea. Vorbeşti serios? Deja? Atunci, pe mîine. Da, normal c-am auzit de Şeherezada, ce-i cu ea...?
Noroc că eram pejumătate beată, altminteri situ-aţia ar fi fost atît de jenantă, încît ar fi fost greu de descris în cuvinte. Aveai de ales între a hohoti şi a te bufni plînsul şi, cum dădusem deja cîteva pahare pe gît, am început să rîd. M-a apucat încă din secunda cînd l-am văzut pe Laurence punîndu-şi genunchiera, în timp ce ne pregăteam de siesta. E făcută dintr-un material elastic şi spongios, ca acela din care se confecţionează costumele de scafandru, e de un roşu foarte viu şi are un orificiu prin care iese rotula. Mi s-a părut şi mai caraghioasă cînd Laurence şi-a pus-o
203
fără să mai aibă nimic altceva pe el. S-a arăta destul de mirat de reacţia mea; Se pare că o poartă de fiecare dată cînd face sex cu Sally. Cînd l-am văzut că-şi pune şi un bandaj elastic la cot, am crezut că lesin. Mi-a explicat că fractura de stres îi recidivase recent şi că nu voia să rişte- M-am întrebat dacă o să se mai echipeze şi cu altceva - nişte apărători pentru tibii sau o cască de ciclist. De fapt, asta n-ar fi fost o idee rea, fiindcă patul era atît de îngust, încît exista pericolul să cadă jos în timpul preludiului. La acest capitol, a început să mă lingă şi să mă mozolească în fel şi chip. Am închis ochii şi l-am lăsat de capul lui. A fost destul de bine, chit că m-a cam gîdilat, şi am chicotit întruna cînd în realitate cred că ar fi trebuit să gem. Pe urmă a vrut să-l încalec în timp ce stătea cu faţa în sus, din cauza genunchiului, şi să mă ocup de una singură de partea cea mai complicată a proble-mei, cum ar veni. Am cunoscut cîndva o actriţă care mi-a povestit că avusese un vis ce se repeta obsesiv, în care se afla pe scenă, nu ştia în ce piesă joacă şi trebuia să-şi deducă replicile şi mişcările din ceea ce spuneau şi făceau ceilalţi actori. M-am simţit ca o dublură a lui Sally, cu un handicap asemănător. Habar n-am cum se comportă ea în asemenea situaţii, dar eu una m-am sirnţit pejumătate curvă, pejumătate asistentă ortopedică. Oricum, i-am dat bătaie fără probleme şi m-am agitat cîtva timp călare pe el, pînă cînd a scos un oftat din toţi rărunchii şi m-am rosto-golit alături. Dar pînă la urmă mi-am dat seama că oftase din cauză că nu putuse să termine. „Poate c-ai băut prea mult la prînz, iubitule", i-am spus. „Poate, a răspuns el abătut. Pentru tine a fost ca lumea?" Bineînţeles că i-am zis c-a fost minunat, deşi, drept să-ţi apun, m-ar fi satisfăcut mai mult o baie fierbinte la sfirşitul unei zile lungi sau o ciocolată belgiană adevărată, cu o ceaşcă de cafea columbiană proaspăt măcinată. Sincer.
Am dormit cam o oră, după care am făcut un duş, am băut o ceaşcă de ceai pe balconul peste care între timp se întinsese umbra şi am citit - pînă cînd a
204
venit vremea să coborîm şi să bem ceva la bar înainte de cină. N-am vorbit foarte mult unul cu altul, fiindcă tot ce ne trceca prin cap, cel puţin mie, erau lucruri cărora nu îndrăzneam să 1e dăm glas, despre cît de urît era locul ăsta şi despre spectrul dezastrului care părea să ameninţe întreaga excursie, ştiind prea bine că mai aveam de stat acolo trei zile. La hotel aveam regim de demi-pension. Cînd am ajuns, ne-au dat nişte tichete pe care trebuia să le predăm la intrarea în sala de mese, o încăpere imensă, unde patru sute de oameni băgau pe sub nas cît puteau să ducă, de-ai fi zis că mîncau contra cronometru în cine ştie ce concurs televizat. Iţi luai singur hors d'oeuvres şi desertul, pe cînd felul principal îţi era adus la masă. Am avut de ales între chasseur de pui şi peşte pane. Mîncarea era cam la nivelul celei de la restaurantul BBC-ului - comestibilă, dar fără nimic spectaculos. Am luat o sticlă de vin roşu, dar am băut-o eu aproape pe toată, fiindcă Laurence s-a abţinut, ca să poată da randament mai tîrziu. N-a fost o seară prea destinsă. Am ieşit la aer şi ne-am plimbat din nou pînă la mal, ca să vedem valurile care răscoleau cenuşa udă. Pe urmă nu ne-a mai rămas decît să mergem la culcare. Ori asta, ori întoar-cerea în oraş, şi era uşor să-ţi închipui cum era în Las Veronicas noaptea. Aşa că am mai făcut dragoste o dată şi s-a întîmplat acelaşi lucru. Laurence a avut erecţie, dar n-a putut să, cum îi zice, ejaculeze, indi-ferent cît de tare m-am zbînţuit. A fost îngrozitor de supărat din cauza asta, cu toate că i-am spus că nu conta, iar în sinea mea mi-a părut chiar bine, niciodată nu mi-a plăcut să simt cum curge ceva din mine imediat după ce mi-am pus cămaşa de noapte. „Cred că e ceva-n neregulă cu mine", a zis el. „Nu la tine e buba, de vină sînt hotelul ăsta oribil şi staţiunea asta de toată jena, care ar face impotent pe oricine", i-am răspuns.
Era prima dată că-mi exprimam sentimentele ade-vărate din clipa cînd puseserăm piciorul acolo. A reacţionat la cuvintfele mele de parcă l-ar fi cîrpit
205
cineva. „Imi pare rău, a spus el scorţos. Am făcut tot ce-am putut." Bineînteles c-ai făcut, cheri, l-am conso-lat. Nu tu eşti de vină, ci dobitocul ăla de la agenţie. Dar de ce nu ne mutăm într-un loc mai drăgut?" „Nu putem, a răspuns el. Am plătit anticipat." Părea să creadă că aveam o obligaţie contractuală care ne ţinea pe loc toate cele patru nopţi. Mi-a trebuit destul de mult timp ca să-l fac să-şi dea seama că ne permi-team să renunţăm la celelalte două - sau, cel puţin, că el îşi permitea. A fost ca şi curn fantomele părin-ţilor lui s-ar fi trezit la viaţă ca să interzică o risipă atît de scandaloasă. Şi oricum, a spus el, există un singur hotel de cinci stele în Playa de las Americas şi e plin ochi. Au încercat şi de la agenţie." „Cred şi eu că-i plin, am zis. Probabil că toţi cei care au găsit camere la un hotel de cinui stele în Playa de las Americas s-au baricadat înăuntru şi n-au mai iesit. Dar cred că există hoteluri de cinci stele şi in alte locuri din Tenerife, nu?" „Şi cum ajungem acolo?" a întrebat el. „Inchiriem o maşină, scumpule", am răs-puns, gîndindu-mă că parcă aş sta de vorbă cu un copil.
Ei bine, după ce-am preluat controlul ostilităţilor, am făcut în aşa fel încît să scăpăm din iadul ăla a doua zi dimineaţa, imediat după micul dejun. Laurence ar fi vrut să plecăm pe furiş din hotel, fără să-i anunţăm, dar la recepţie a trebuit să plătim cîteva taxe suplimentare, aşa că am avut satisfacţia de a le spune celor de-acolo din ce cauză o luăm din loc, chit că nu le-a păsat nici cît negru sub unghie. Am închiriat o maşină cu aer condiţionat de la Avis şi am mers de-a lungul coastei pînă în capitala Santa Cruz. N-ai văzut în viaţa ta un peisaj mai arid şi mai plictisitor, ca suprafaţa lunii zărită printr-un val de căldură. Dar Santa Cruz e un orăşel drăguţ, niţel cam sărăcăcios, în schimb civilizat. Are un singur hotel cu adevărat distins, cu o piscină într-o grădină atrăgătoare şi - umbroasă, plus un restaurant unde se mănîncă bine. Aici a luat Robert Maxwell ultima masă înainte de-a se arunca în ocean de la bordul iahtului. Dacă ar fi fost
206
în Playa de las Americas, nu ar mai fi existat nici un fel de speculaţii legate de motivele sinuciderii.
Am avut parte de un week-end foarte plăcut în Santa Cruz de Tenerife. La hotel ni s-a oferit un apartament uriaş, cu tavan înalt, o baie îmbrăcată în marmură şi cu o fereastră care se deschidea, precum şi un pat dublu imens, în care ne-am cuibărit şi am dormit ca doi copii. N-am făcut nimic altceva în el. I-am spus lui Laurence, hai să nu riscăm încă un debăcle, dragul meu, acum că lucrurile merg atît de bine, iar el a fost întru totul de acord. Adevărul este că mă decisesem deja să nu mă mărit cu Laurence nici dacă m-ar fi cerut de nevastă şi că nu voiam să am o relaţie sexuală nici cu el, nici cu alteineva. Am hotărît c-o să mă descurc fără sex pînă la sfirşitul vietii, mulţumesc frumos. Mi-am dat seama ce tîmpită fusesem, analizîndu-mi permanent relaţia cu Saul, întrebîndu-mă ce n-a mers, de ce nu l-am satisfăcut, cînd de fapt lucrul important era de ce nu m-a satis-făcut el pe mine, iar pe urmă am înţeles că n-o să îndrept nimic dacă o să-mi ofer corpul unui alt bărbat după atîta amar de vreme. Sper ca Laurence şi cu mine să putem reveni la relaţia noastră camara-derească şi castă, iar dacă n-o să fie posibil, tantpis.
Aşa că, pînă la urmă, week-end-ul meu dezmăţat n-a fost chiar un dezastru. Cred într-adevăr că am ajuns să văd lucrurile mai clar decît înainte. Şi constat că nu e nimic în neregulă cu mine. Pot să mă aceept aşa cum sînt. N-am nevoie de sex. N-am nevoie de un bărbat. Şi de-acum încolo nu mai am nevoie nici de tine, Karl. Da. Am ajuns la finalul şedinţelor de analiză. Chiar tu mi-ai spus c-o să-mi dau seama singură cînd o să vină momentul. Şi iată că-mi dau. Asta e ultima noastră întîlnire, Karl. Da. A sosit clipa despărţirii. M-am vindecat.
207
Louise
Stella?... Sînt Louise... Bună! A, bine. Tu?... Aha. Mj s-a părut mie că aveai o voce deprimată cînd a răspuns robotul... Da, uite ce-i, îmi pare rău că nu te-am sunat, dar nu-ţi vine să crezi cît am fost de prinsă... Şedinţe peste şedinţe peste şedinţe... Mda, e acelaşi film, numai că acum îi zice Switehback. Ştii ce se spune despre Hollywood, pentru toate e nevoie ori de cinci minute, ori de cinci ani, iar drăcovenia asta ameninţă să ne frece la icre cinci ani de-acum încolo. Oricum, de ce ţi s-au înecat corăbiile?... îhî... îhî... Da, m-am gîndit eu... Ascultă, scumpo, acum poate că n-o să-ţi pice bine că ţi-o spun, dar zău că e mai bine c-ai scăpat de el... Normal că nu mi-a plăcut niciodată, dar recunoaşte, n-am avut dreplate ? Nu ţi-am zis să n-ai încredere într-un bărbat care poartă cruce de aur la gît?... Te-a exploatat, iubito... Cum i-ai dat bani să-şi facă dinţii şi să-şi plătească lecţiile de actorie, cum te-a lăsat... Da, bineînţeles că aşa te simţi acum, dar o să-ţi treacă, ascultă ce-ţi spun, am păţit-o şi eu. Stai puţin, mă sună pe cealaltă linie. Nu închide...
... Aşa. Era Nick, a sunat de la New York ca să mă-ntrebe de sănătate... Da, doar cîteva zile. Are un client care pregăteşte o premieră pe Broadway. Auzi, Stella, vrei să te scot niţel din ale tale şi să-ţi povestesc ce ciudăţenie mi s-a întîmplat ieri ?... Bun, azvîrle-ţi pantofu, pune-ţi picioarele pe ceva şi fii atentă...
Era ieri după-amiază, pe la şase. Tbcmai iesisem de la o întrunire de la Global Artists, făcusem duş, mă schimbasem şi mă gîndeam cum e mai bine, să-mi 'pregătesc eu ceva de mîncare sau să-i chem pe cei de la Sushi Express, cînd sună telefonul şi aud o voce de
208
englez care-mi spune: „Bună, Louise, sînt Laurence Passmore". Laurence Passmore ? Numele nu-mi spune nimic şi nici vocea n-o recunosc. Aşa că zic „A, da?" pe un ton neutru, la care tipul scoate un chicotit agitat şi spune: „Presupun că, în limbajul disc-jockey-lor, asta se cheamă apărut din trecut". „Ne cunoaştem?" îl întreb, după care tace opărit cam un minut şi într-un tîrziu spune: „The People Next Door? Acum patru ani?", moment în care îmi cade fisa. Era indi-vidul care-a creat versiunea englezească, aia origi-nală, a lui Who's Next Door. Da, acolo îi zice The People Next Door. Cînd lucram la Mediamax au cumpă-rat drepturile, el a venit din Anglia, ca un fel de consultant pentru episodul pilot, iar eu a trebuit să am grijă de el. Numai că numele de „Laurence" nu-mi spunea nimic. „Pe vremea aia nu te chema altfel?" l-am întrebat. „Tubby", zice el. „Tubby Passmore, bineînţeles", m-am lămurit. L-am văzut imediat cu ochii minţii: trecut de cincizeci de ani, chelios şi îndesat. Era un tip cumsecade. Cam timid, dar cum-secade. „Drept să-ţi spun, nu mi-a plăcut niciodată porecla asta, dar se pare că am rămas cu ea", mi-a spus. „Frumos din partea ta c-ai sunat, am zis. Cu ce treburi prin L.A. ?" „Mă rog, de fapt n-am venit cu treburi", a răspuns el. Englezii îi au pe „de fapt" ăsta pe care-l repetă întruna, ai observat? „In con-cediu?" l-am întrebat, gîndindu-mă că^o fi în drum spre Hawaii sau altceva de genul ăsta. „Intr-un fel de concediu, a spus el, după care a adăugat: Mă întrebam dacă eşti liberă să iei cina cu mine în seara asta".
Ei bine, în nouă'ş nouă de cazuri dintr-o sută nici nu s-ar fi pus problema. Săptămîna trecuta Nick şi cu mine am ieşit în oraş în fiecare seară. In fiecare seară. Dar întîmplător Nick era plecat, nu-mi progra-masem nimic şi mi-am zis, la naiba, de ce nu? Ştiam că de data asta n-or să mai existe lovituri sub centură... Fiindcă o dată, cînd a mai fost aici, m-am dat la el şi a intrat în carapace... Da... Păi, tocmai mă despărţisem de Jed şi mă simţeam cam singură. Şi el la fel. Dar m-a refuzat, în cel mai frumos mod cu putinţă, pe
209 motiv că-şi iubea nevasta... Da, mai sînt şi bărbaţi din ăştia, Stella. Cel puţin în Anglia... Ei bine, ieri cînd i-am aceeptat invitaţia la cină, a dat pe-afară de bucurie. Mi-a spus că ată la Beverly Wilshire, iar eu mi-am zis că oricine stă la Beverly Wilshire e omul meu, şi tocmai mă întrebam dacă aveam destulă autoritate în faţa şefului de sală ca să nc facă rost de o masă fără rezervare, cînd el a spus: „Mi-ar plăcea să merg la restaurantul ăla pescăresc, de lîngă plajă, la Venice, unde am fost şi data trecută". Mă rog, nu mi-am adus aminte despre ce restaurant vorbea, iar el nu mai ţinea minte numele, dar a zis că-l recunoaşte dacă-l vede, aşa că mi-am pus maşina la bătaie ca să mergem acolo. Venice nu e locul meu preferat, însă m-am gîndit că era mai bine să nu fiu văzută la Morton's cu un scenarist englez obscur, fiindcă, vorba aia, individul nu e nici Tom Stoppard, nici Christopher Hampton.
Am pus pe mine ceva lejer şi am mers în Beverly Hills, ca să-l iau pe Tubby Passmore la ora fixată. Se plimba pe lîngă uşi, aşa că n-a mai trebuit să mă daujos din maşină, ci doar am claxonat şi i-am făcut semn cu mîna. I-au trebuit vreo zece minute ca să mă observe. Arăta exact cum mi-l aminteam, poate cu vreo două kilograme în plus, cu o mutră lătăreaţă, ca un cartof, şi cu nişte zulufi care-i cădeau peste gulerul sacoului. Plus un zîmbet plăcut. Dar nu pot să-mi închipui ce m-o fi apucat să vreau să mă culc cu el, nici să mă baţi. S-a suit în maşină, iar eu i-am spus „Binc-ai venit în L.A." şi i-am întins mîna chiar în clipa cînd el a dat să mă pupe pe obraz, aşa că am avut un moment de derută, dar am rîs amîndoi şi a trecut. Mi-a zis, cu o voce aproape acuzatoare: „Ţi-ai luat altă maşină", la care i-am răspuns: „Normal. Cred că am schimbat cel puţin cinci de cînd ai fost aici..." Nu, e un Mercedes. Am dat BMW-ul pe un Mercedes alb, cu interiorul din piele roşie. Arată grozav. Stai un pic, mă sună dincolo...
Futu-i, futu-i, futu-i... lartă-mă, gîndeam cu voce tare. Era Lou Renwick de la Global Artists. Vedeta
210
noastră nu semnează dacă nu-l aceeptăm pe prietenul lui ca regizor, iar ultimul film al prietenului a fost o labă tristă. Aoleu, ce dobitoci sînt oamenii ăştia. Nu contează, o să mă ţin tare. La faza asta am nişte argumente beton... Mda, eu am făcut opţiunea pentru carte... Unde eram? A, da, mergem cu maşina la Venice, o hiam pejos pe plajă, strecurîndu-ne printre joggeri, surferi şi alţii care se jucau cu frisbee-ul, mergeau pe role sau ieşiseră să-şi plimbe cîinele, căutăm restaurantul, iar în cele din urmă el crede că l-a găsit, numai că-i zice altfel şi nici măcar nu-i un restaurant pescăresc clasic, ci un local cu mîncare tailandeză. Oricum, după ce intrăm şi punem două întrebări, aflăm că e deschis doar de un an, ceea ce înseamnă că probabil ăsta e. De fapt, felul cum arată îmi trezeşte şi mie o amintire foarte vagă.
Tubby a vrut să mîncăm afară, deşi era cam răcoruţ şi eram prea subţire îmbrăcată pentru o cinaalfresco... A, o bluză fără mîneci şi fusta aia neagră de bumbac pe care am cumpărat-o anul trecut de la tine din magazin. Aia cu nasturi de aur, ţii minte? Exact. Tubby a spus că, data trecută cînd mîncasem la Venice, avuseserăm parte de un apus minunat, numai că ieri a fost înnorat, după cum ştii, aşa că n-am fi avut nici un motiv să stăm afară, atîta doar că el a insis-tat. Chelnerul ne-a întrebat dacă vrem să bem ceva, la care Tubby s-a uitat la mine şi a zis: „Whisky cu suc de lămîie, nu?" Am rîs, i-am spus că nu mai beau cocteiluri şi am cerut o apă minerală, ceea ce a părut să-l dezumfle într-un fel destul de ciudat. „Dar un vin tot o să bei, nu?", m-a întrebat el cu un glas neliniştit şi i-am spus că da, un pahar, eventual. A comandat o sticlă de chardonnay de Napa Valley, ceea ce mi s-a părut niţeluş meschin pentru cineva care stă în Beverly Wilshire, dar n-am zis nimic.
Pînă am ajuns la Venice bătusem cîmpii întruna despre Switehback fiindcă nu mă mai puteam gîndi la altceva, şi cred c-am dat impresia că mă umflu în pene, arătîndu-i, vezi Doamne, că am ajuns un produ-cător de filme în toată regula şi nu mai sînt un
211
simplu dircetor de platou într-un studio TV. Aşa că, după ce am comandat mîncarea, mi-am spus c-ar trebui să-l mai las şi pe el să vorbească. „la zi, ţie cum ţi-a mers în ultima vreme?" l-am întrebat. Ei bine, a fost ca momentul ăla din filmele-catastrofă, cînd cineva deschide bine mersi o uşă pe care năvă-leşte un torent care-i dă pe toţi de-a berbeleacul. A scos un suspin care a semănat mai mult cu un geamăt şi s-a apucat să-mi înşire o poveste tristă de ţi se frîngea inima. Mi-a spus că nevastă-sa vrea să divor-ţeze, compania TV are de gînd să-i ia aerialul, iar durerea cronică de la genunchi nu i se vindecă nici în ruptul capului. Se pare că nevastă-sa a plecat fără să anunţe, iar după două săptămîni s-a întors ca să împartă locuinţa cu el, potrivit unei prevederi speciale căreia i se spune „existenţă separată". Asta înseamnă nu doar că are fiecare dormitorul lui, dar că sînt obligaţi să intre în bucătărie şi să folosească maşina de spălat pe rînd. Se pare că instanţele care se ocupă de divorţuri sînt al naibn de stricte cînd vine vorba de rufe. Da. Dacă femeia se apucă să-i spele cu bună ştiinţă şosetele bărbatului, poate să aibă probleme la divorţ. Nu c-ar exista vreun risc în cazul lui Tubby. Nu-şi vorbesc nici măcar cînd se întîlnesc pe scară. îşi trimit bileţele, cum fac Coreea de Nord şi de Sud. Nu. Tubby bănuieşte că şi-a găsit pe cineva, dar ea zice că nu, pur şi simplu nu mai vrea să fie căsătorită cu el. Copiii sînt mari... E un fel de profesoară la colcgiu. Tubby mi-a spus c-a rămas stană de piatră cînd a venit şi i-a dat vestea... După aproape treizeci de ani - îţi vine să crezi? Habar n-aveam că mai există cineva pe lumea asta, în afară de cei din Cartea Recordurilor, care să fi fost căsătoriţi treizeci de ani cu aceeaşi persoană. Chestia care mi se pare că l-a sîcîit cel mai tare a fost că, în toţi anii ăştia, n-a înşelat-o nici măcar o dată. „Nu că n-aş fi fost tentat, mi-a spus. Mă rog, tu ştii foarte bine lucrul ăsta, Louise." lar pe urmă şi-a pironit ochii ăia albaştri, apoşi şi injectaţi asupra mea şi mi-a aruncat o privire lungă şi tristă din cale-afară.
212
Pe cuvîntul meu, dintr-o dată mi s-a făcut pielea ca de găină, şi nu din cauza brizei care sufla dinspre ocean. Mi-am dat seama brusc care era de fapt chichi-rezul întîlnirii ăsteia. Mi-am adus aminte că tot în restaurantul ăsta încercasem să-l seduc acum nu ştiu cîţi ani... Da! Totul mi-a revenit deodată în minte, ca un flash-back dintr-un vechi film noir. Mîncaserăm bine, băuserăm o sticlă de vin, iar între feluri mă dusesem puţin la toaleta femeilor, să prizez un pic de... Da, pe vremea aia consumam... întot-deauna aveam ceva în poşetă, marfă de calitatea întîi, cel mai bun produs din Columbia... Dar Tubby nu era amator. Credea că, dacă-i oferă cineva coca la petreceri, e vorba de băutura răcoritoare. Şi că, dacă spui despre cineva că e mangă, înseamnă că se ocupă de mangal. Pînă şi ideea de a fuma o ţigară de haşiş îl speria de moarte, aşa că nu i-am spus că prizam vîrtos. Mă mir cum de n-a ghicit, din felul cum rîdeam de poantele lui englezeşti. Mă rog, ideea e că mă amcţiscm, aveam chefde cotoială, iar în faţa mea se găsea un englez curăţel, drăguţ şi care era clar că mă plăcea, dar era prea decent sau prea timid ca să ia iniţiativa, aşa că am luat-o eu. Se pare că i-am zis că mi-ar plăcea să mergem la mine şi să ne futem pînă-i sar capacele... Da. M-a citat cuvînt cu cuvînt. 1 se întipărise în memorie fraza. înţelegi ce vreau să-ţi spun? leşirea asta în oraş a fost copia la indigo a ăleia de-atunci. Restaurantul din Venice, masa afară, sticla de chardonnay de Napa Valley... De-aia era atît de supărat că-mi schimbasem maşina, că restaurantul pescăresc se transformase într-un local tailandez şi că nu mai beam cocteiluri cu whisky... De-aia a insistat să stăm în aer liber. A încercat să recreeze împrejurările exacte ale mesei de-acum patru ani, pînă în cele mai mici detalii. Cu excepţia unuia... Exact! Acum că tot îl lăsase nevasta, se gîndise să dea curs ofertei mele de futai. Venise cu avionul din Anglia special pentru asta. Nu i-a trecut prin cap că între timp situaţia mea sau starea mea de spirit s-ar fi putut schimba. Bănuiesc că, în mintea lui, rămăsesem
213
pironită la masa aia de pe malul oceanului, uitîndu-mă tristă în larg şi aşteptîndu'-l se reapară, scăpat de obligaţiile conjugale, ca să mă ia în braţe. Stai puţin, mă sună iar...
Aşa. Cum Dumnezeu om fi trăit fără apelurilc în aşteptare? Era agentul Gloriei Fawn. Tipa care mi-a făcut trampa cu Switeh.back. Chestia clasică, pro-babil că nici nu i-a arătat scenariul. Dă-i în mă-sa. Cum ziceam, m-am îngrozit la gîndul că individul zburase zece mii de kilometri fiindcă se răzgîndise în legătură cu o propunere veche de patru ani. E ca şi cum cineva ţi-ar cere sarea, iar după patru ani i-ai aduce o solniţă. Mă rog, m-am gîndit c-ar fi bine să-l lămuresc cît mai repede, aşa că, în clipa cînd a încercat să-mi toarne vin în pahar din nou, l-am acoperit cu mîna şi i-am spus c-o lăsasem mai moale tiindcă încercam să rămîn gravidă, iar dacă reuşeam, trebuia să renunţ de tot... Da. Mi-am zis că e momentul. Vechiul ceas biologic bate în continuare si timpul trece. Nick ţine foarte mult. Da, mulţumesc, Stella. Mă bazez pe tine pentru nişte haine şic cînd mi-o creşte burta... Oricum, vestea l-a blocat pe Tubby, care însă tot n-a priceput. Cred că timp de cîteva secunde s-a gîndit că vreau să am un copil cu el... N-ai decît să rîzi, Stella, dar tipul nu-i adevărat, zău aşa. I-am explicat că sînt cu Nick şi l-am văzut cum mi se ofileşte în faţă. Am crezut c-o să-nceapă să plîngă în supa cu crevete şi lămîie pe care-o mînca. L-am întrebat: „Ce s-a-ntîmplat?", deşi ştiam foarte bine, şi m-am trezit că-mi citează din Kierkegaard... Da, Kierkegaard, filozoful. Nu Kierkegaard cel făr' de gard. Ha, ha. A spus : „Cel mai urît lucru care i se poate întîmpla unui bărbat este să devină ridicol în propriii lui ochi într-o chestiune de o însemnătate vitală". Mda. Exact aşa. După aia mi l-am notat.
După cum îţi închipui, seara a-a fisîit. Eu am mîncat tot ce era pe masă, el a băut tot ce era în sticlă şi tot eu a trebuit să vorbesc de una singură. Nu se putea să nu-ţi pară rău pentru el, aşa că i-am spus de Prozac. Mă crezi sau nu, nu auzise în viaţa
214
lui de aşa ceva. A clătinat din cap şi mi-a zis că n-a luat niciodată tranchilizante. „Am avut o experienţă neplăcută cu Valiumul", mi s-a confesat. Valium! Farmaceutic, individul e în epoca de piatră. I-am explicat că Prozacul nu e tranchilizant şi nici un antidepi-Rsiv obişnuit, ci un medicament-minune cu totul nou. I-am vorbit ca din reclame... Sigur, dragă, tu nu? Ca de altfel toată lumea de la Hollywood?... Pentru Nick şi pentru mine, e ceva sfint. Sigur. Avem un grafic prins în piuneze pe peretele din bucătărie, în funcţie de care ne luăm micile capsule verde cu alb... Ei bine, mi-au schimbat viaţa... Nu, nu eram depri-mată, nu trebuie neapărat să fii deprimat ca să iei Prozac. Face minuni în ce priveşte încrederea în sine... Nici n-aş fi avut curaj să-mi dau demisia de la Mediamax tară Prozac... A, da, am citit articolul ăla din Time, dar n-am trecut niciodată printr-o ase-menea chestie... Ar trebui să încerci şi tu, Stella, zău dacă nu... Mda, are şi un efect secundar, trebuie să recunosc: e ceva mai greu să ai orgasm. Dar cum la ora asta n-ai nici un iubit, scumpo, ce-ai de pierdut ? Nu, bineînţeles că nu, Stella, dar Prozacul ar putea să te-ajute să-ţi faci ordine în toate... Mă rog, iubito, cum vrei, fiecare se luptă cu greutăţile în felul lui... A, l-am dus cu maşina înapoi la Beverly Wilshire şi a adormit pfi drum, din cauza pilelii, a diferenţei de fus, a dezamăgirii sau a tuturor la un loc. Portarul a deschis uşa maşinii, iar eu l-am sărutat pe Tubby pe obraz, l-am împins afară şi l-am văzut cum se împie-dică în hol. Intr-un fel, mi-a părut rău pentru el, dar ce puteam să fac?... Nu ştiu, cred c-o să se-ntoarcă la Londra... Tu vorbeşti serios?... Păi, habar n-am. Pot să-l întreb, dacă vrei... Eşti sigură că e o idee bună, Stella?... Mă rog, dacă zici. Iţi dai seama că nu e varianta englezească a lui Warren Beatty, nu.?... A, da, de curat e curat, fii fără grijă. o să-l sun acum şi-o să-i spun că am o prietenă nemaipomenită, care nu e impHeată în nici o relaţie şi moare de nerăbdare să-l cunoască... Hai că mai vorbim.
215
Ollie
A, salut, George, care-i mersul la administrativ? Bine, bravo. E, supravieţuim şi noi cum putem. Mersi, chiar am nevoie. Un Bass la halbă, te rog. A, să fie dejumate. Mulţam. Mda, o dimineaţă tîmpită. Secre-tara e bolnavă, faxul mi s-a stricat, BBC-ul ne-a Buflat un serial candian pe care puseserăm ochii, iar un lăbar de Ronsilierjuridic ne dă injudecată fiindcă îl cheamă la fel ca pe avocatul corupt din episodul ăla dinMotorway Patrol - l-ai văzut ? Nu, acum două săptămîni. A, mulţumesc, Gracie. Şi un pachet de chipsuri cu aromă de costiţă afumată. Nu, nu, George, lasă-mă să plătesc eu chipsurile. Bun, dacă insişti. Mersi, Gracie. Hai noroc, George. Phiii. Bine mi-a picat. Cum? Păi, probabil c-o să-i închidem gura cu cîteva miare, pînă la urmă ieşim mai ieftin. Stăm undeva? Uite-acolo, în colţ. Imi place să stau cu spatele la zid în locul ăsta, e mai greu să tragă alţii cu urechea la ce spun. Da, dar asta nu înseamnă că nu vor să te radă. Ha, ha. Aşa. la nişte chipsuri. Dac-aş putea să deschid afurisitul ăsta de pachet. Ar trebui să facă nişte chestii cu care să poţi des-chide pungile astea de plastic, cum sînt alea de tăiat trabucuri, pe care să le ţii în buzunar, mă gîndesc serios să brevetez aşa ceva, aş face o avere. Hopa! Ai văzut? Ori nu se deschide, ori se rupe la mijloc şi ţi se varsă tot în poală. la şi tu unul, oricum. leri am văzut un individ la cîrciumă, jur pe ce-am mai scump că a băut zece beri la un singur pachet de Walton's Crisps. Şi-a rupt o unghie cînd a încercat să deschidă pachetul, a fost cît pe-aci să rămînă fără un dinte
216
cînd a vrut să muşte din ambalaj, iar cînd a ajuns în culmea disperării a vrut să-i dea foc cu bricheta. Cred că avea de gînd să topească unul dintre colţu-rile pachetului, dar a luat foc cu totul, i-a pîrlit sprîncenele tipului şi în tot localul a năvălit un miros greu, de grăsime arsă. Pe cuvînt. Sigur, dac-ar fi aă băgăm chestia asta într-un episod, n-am avea curaj să spunem Walton's Crisps, ar tăbărî ăştia pe noi imediat, şi pe bună dreptate, în fond şi la urma urmelor, numai că nici nu poţi să verifici numele fiecărui consilier afurisit din ţară ca să dai undă verde scenariului. Grozavă bere.
Da, a fost o dimineaţă tîmpită. Colac peste pupăză, am avut o întîlnire cu Tubby Passmore. Individul e o epavă, zău dacă nu. lar la ora asta îmi dă multă bătaie de cap. Bănuiesc c-ai aflat de Debbie Radeliffe, nu? A, am crezut că te-a pus Dave Treece la curent. Bun, nu bate toba, dar vrea să renunţe la The People Next Door. Da. Cred şi eu că-i serios. Contractul i se încheie o dată eu seria asta şi nu vrea să-l pre-lungească nici în ruptul capului, dobitoaca. Habar n-am, cică vrea să se-ntoarcă pe scenă. Zău? Mă rog, n-am idee, nu mă duc la teatru decît legat şi luat pe sus. Nu pot să-l sufăr. E ca şi cum te-ar propti cineva într-un scaun în faţa televizorului şi-ai avea un singur canal. Plus că nu poţi să vorbeşti, să mănînci, să bei, să te duci să te pişi şi nici măcar să-ţi întinzi picioa-rele, fiindcă n-ai unde. lar pentru tot chinul ăsta îţi mai şi umflă douăzeci de lire. Oricum, femeia e cate-gorică, aşa că trebuie s-o scoatem din serial. Indicii de audienţă sînt încă foarte mari, după cum ştii. Absolut. în orice caz o serie, poate chiar două sau trei. Prin urmare, i-am cerut lui Tubby să rescrie ultimul episod, sau şi pe ăla dinainte, din seria asta, să scape de Priscilla, mă rog, ăsta-i personajul lui Debbie, ca să-i facă loc unei alte femei în viaţa lui Edward, te-ai prins? I-am dat cîteva idei, dar n-a aceeptat nici una. A spus că singura variantă era s-o omorîm la propriu. într-un aceident de maşină, pe
217
masa de operaţie, cam aşa ceva. Da, incredibil, nu? o ţară-ntreagă s-ar pune pe plîns, fir-ar să fie. Debbie trebuie să plece într-un mod care să-i facă pe oameni să se simtă bine, e clar. Bun, nu zice nimeni că-i uşor. Dar dacă am învăţat ceva în douăzeci şi şapte de ani de televiziune, ei bine, am învăţat că există întotdeauna o soluţie. Indiferent de problemă - sce-nariu, locaţii, buget - există întotdeauna o soluţie, dacă-ţi storci creierii. Partea proastă e că majoritatea oamenilor sînt prea leneşi ca să-şi dea dracului silinţa. Atîta doar că-i spun puturoşeniei integritate. Tubby a zis că preferă să vadă că se termină serialul decît să compromită integritatea personajelor. Ai mai auzit asemenea rahaturi? Ce naiba, vorbim de seriale comice, nu de Ibsen. Mă tem c-a început să aibă mania grandorii, mai nou am aflat că vrea să scrie un... A, din fericire, am descoperit că, aşa Cum a fost încheiat contractul, putem să angajăm alt scenarist dacă Tubby refuză să scrie seria următoare. Da. Binc-înţeles că nu vrem. Preferăm să mergem mai departe cu Tubby. Hai, dă-le-n mă-sa de drepturi morale, Oeorge. Problema e c-ar face treaba mai bine decît toţi ceilalţi, dacă şi-ar da osteneala. Mă rog, la ora asta nu sîntem nici pe cal, nici în căruţă. I-am dat cinci săptămîni în care să vină cu o idee aceeptabilă de scoatere a lui Debbie din serial, sau angajăm alt scenarist. Nu ştiu, nu am prea mari speranţe. Arc o perioadă în care parcă e pe altă lume. La capitolul viaţă personală, e vai de mama lui. Ştii că l-a lăsat nevasta? Da. Am avut o primă bănuială cînd m-a sunat acasă într-o seară, foarte tîrziu. Părea abătut rău de tot - respira foarte greu şi făcea pauze lungi între cuvinte. Mi-a spus că avea o idee de scoatere a lui Debbie din serial. „Să zicem că Priscilla îl pără-seşte pur şi simplu pe Edward fără să-l anunţe, ce zici? m-a întrebat. Ce-ar fi dacă în ultimul episod i-ar spune că nu mai vrea să fie căsătorită cu el ? Nu ;
există nici un alt bărbat. Atîta doar că nu-l mai | iubeşte. Nici măcar nu-i mai place de el. Declară că |
are sentimcntul că trăieşte cu un zombie. Aşa că se decide să-l părăsească." I-am spus: „Nu fi ridicol, Tubby. Trebuie să existe un motiv serios. Altfel n-o să creadă nimeni". „Aşa crezi?" m-a întrebat şi a închis telefonul. Imediat după aia aud că l-a părăsit nevasta, Ai văzut articolul ăla din Public Inte.re.st1 Cam asta era ideea, nu? Nu exista nici un alt bărbat. Individul ălălalt era homo. Se pare că nevasta lui Tubby l-a părăsit fiindcă, exact aşa cum mi-a spus el la telefon, nu mai voia să fie măritată cu el. A digerat foarte greu toată povestea. Sigur, oricine ar fi suferit. Mai vrei unul? Tot din ăsta? Ce-a fost, Club roşu? A, Saint Emilion, ai dreptate. Crezi că merită banii în plus? Nu, nu, pentru tine Saint Emilion, George. Nu m-am priceput niciodată la vinuri şi nici n-am avut pretenţia. Mic sau mare? Cred c-o să iau şi eu o jumătate, nu mai mult, am de lucru după-masă. A, da. o să comand şi o plăcintă. Tu? Pui şi ciuperci, exact.
Aşa. Un pahar mare de Saint Emilion. Ne-anunţă ei cînd sînt gata plăcintele. Sîntem numărul nouăspre-zece. leri m-am dus la o cîrciumă unde ţi se dau cărţi de joc în locul tichetelor de la garderobă. Fata de la bar strigă „Dama de cupă!" sau „Decarul de pică!" şi aşa mai departe. Isteaţă chestie, mi-am zis. Eu unul pierd întotdeauna bucăţelele astea de hîrtie şi uit ce număr am. Apropo, plăcinta ta are numărul douăş-cinci. A, mersi. Asta-i tot mărunţişul pe care-l am la mine, îţi rămîn dator zece lire, da? Noroc. Cum spu-neam, şi-a programat o întîlnire cu mine azi-dimi-neaţă. Am crezut că-i venise o idee grozavă despre cum s-o scoată pe Debbie din schemă, dar n-am avut norocul ăsta. Ba mai mult, mi-a spus că vrea să-ncerce să scrie dramă. Da. N-o să-ti vină să crezi, George. Vrea să creeze un serial despre un ciudat pe nume Kikkiguard. Zău, aşa se pronunţă? Inseamnă c-ai auzit de el. Da, exact, un filozofdanez. Ce mai ştii despre el? Pe mine m-a lăsat tablou fiindcă a) l-a interesat subiectul şi b) a crezut c-o să ne intereseze şi pe noi. L-am întrebat răspicat: „Vrei să scrii o
219
dramă pentru Heartland Television despre un filozof danez?" Cum să-ţi zic, nici dacă mi-ar fi spus că subiectul erau nişte ştrudele daneze nu mi s-ar fi părut mai aiurea. A dat din cap şi-a tăcut. Am reuşit să nu-i rîd în nas. Am mai pătit chestii de-astea cu scenariştii de la serialele comice. Pînă la urmă se-ntind mai mult decît le e plapuma. Vor să renunţe la publicul din studio şi să scrie despre problemele sociale. Zi şi lu, avorturi într-un serial comic! Scenariştilor ăstora trebuie ori să le cînţi în strună, ori să-i bagi pe unde-au ieşit. încă trag nădejde că Tubby o să se raporteze corect la The People Next Door, aşa că i-am cîntat în strună. I-am spus: „In regulă, Tubby, aă te-aud. Care-i subiectul?"
Pai, nici nu prea există un subiect anume. Cum îl cheamă, Kierkegaard ăyta era băiatul unui negustor bogat din Copenhaga, asta înseamnă că sîntem în... în perioada victoriană, în victorianismul timpuriu. Moşul era acru din fire şi avea mereu mustrări de conştiinţă, aşa că pe copii i-a crescut în consecinţă. Erau nişte protestanţi foarte riguroşi. In tinereţe, Kierkegaard a mai călcat şi pe-alături. „Se crede că o dată s-ar fi dus la bordel", mi-a spus Tubby. „Doar o dată ?" ]-am întrebat. „S-a sirnţit foarte vinovat din cauza asta, mi-a răspuns. Probabil c-a fost singura lui experienţă sexuală. Mai tîrziu s-a logodit cu o fată pe care o chema Regine, dar a rupt logodna." „De ce?" m-am interesat. „A crezut că n-or să fie fericiţi, a zis el. Suferea mult din cauza depresiilor, la fel ca taică-său." „Din cîte văd, ăsta n-o să fie un serial comic, Tubby", am spus. „Nu, a zis el, fără urmă de zîmbet. E o poveste foarte tristă. După ce-a anulat logodna, a plecat pentru o vreme la Berlin şi-a scris o carte cu titlul Sau... sau. S-a întors la Copenhaga, sperînd în secret să se împace cu Regine, dar a aflat Că între timp ea se măritase cu alteineva." S-a Oprit şi m-a fixat cu o privire intensă, de parcă ar'fi fost cea mai mare tragedie din istoria omenirii. „înţeleg, am spus după un timp. Şi după aia ce-a
220
făcut?" „A scris o mulţime de cărţi, mi-a răspuns Tubby. Trebuia să ajungă preot, dar nu era de acord cu transformarea vocaţiei religioase în carieră. Norocul lui că moştenise o avere substanţială de la taică-său." „Am impresia că a fost singura dată cînd l-a vizitat norocul", am constatat. A, au spus nouăşpe, George? Aici, scumpo, noi sîntem nouăşpe. Una cu costiţă şi rinichi, cealaltă cu pui şi ciuperci, corect. Excelent. Mersi. N-a durat mult. La microunde, normal. Ai grijă la prima muşcătură, poţi să-ţi arzi limba de la plăcintele astea. Pe dinăuntru sînt mai fierbinţi decît par. Mm, nu-i rea deloc. A ta cum e? Bravo. Aşa. Tubby Passmore, da. L-am întrebat dacă acest Kierkegaard fusese celebru în timpul vieţii. „Nu, a' zis Tubby. Cărţile lui au fost considerate ciudate şi obscure. Şi-a devansat vremea. A fost întemeietorul existenţialismului. A reacţionat împotriva idealis-mului atoteuprinzător al lui Hegel." „Nu prea are loc pe un post comercial la o oră de maximă audienţă, Tubby", i-am spus. „La cărti m-aş referi doar în trecere, a zis el. Aceentul principal ar cădea pe dragostea lui Kierkegaard pentru Regine. N-a putut s-o uite, nici chiar după ce s-a măritat." „Şi ce s-a întîmplat? am întrebat. Au avut o aventură ?" A părut şocat în faţa unei asemenea sugestii. „Nu, nu, mi-a răspuns. S-a plimbat cu ea prin Copenhaga - pe vremea aia era un oraş destul de mic - dar nu şi-au vorbit deloc. o dată au ajuns faţă în faţă într-o biserică, iar el a crezut că ea o să spună ceva, dar pînă la urmă au tăcut amîndoi. Ar fi o scenă extraordinară. o emoţie formidabilă, fără să se scoată un cuvînt. Doar prim-pla-nuri. Şi muzică, bineînţeles." Cînd Kierkegaard i-a cerut voie soţului lui Regine să-i scrie, a fost refuzat. „Dar a iubit-o pînă la capăt, a zis Tubby. Şi-a făcut testamentul pe numele ei, chit că nu mai avea mare lucru cînd a murit." L-am întrebat care a fost cauza morţii. „O infecţie pulmonară, mi-a explicat el. Dar, după mine, a murit de inimă rea. îşi pierduse dorinţa de a trăi. Cînd era pe patul de moarte, unchiul lui a
221
spus că nu avea nimic şi că, dacă o să reuşească să nu mai stea gîrbovit, o să se vindece. Avea doar patruzeci de ani cînd a murit." Am întrebat ce-a mai făcut ciudatul ăsta în afară de scrisul cărţilor. Răs-punsul a fost că nu mare lucru, doar nişte plirnbări la ţară cu trăsura. „Păi, şi unde sînt elementele palpitante, Tubby? Unde-i suspansul?" Şi-a luat o mutră destul de mirată. „Nu-i un film poliţist", mi-a spus. „Da, dar eroul ăsta al tău trebuie să fie ame-ninţat de ceva", am insistat. „Ei bine, a zis el, a existat o perioadă în care o revistă de satiră a început să-l atace. Chestia asta l-a făcut să sufere mult de tot. S-au luat de pantalonii lui." Pe-onoarea mea, George, a trebuit să fac eforturi mari să nu mă apuce rîsul. „Da, au publicat caricaturi în care avea un crac mai lung decît celălalt." Ei bine, de îndată ce-a zis „caricaturi", mi-am adus aminte de desenul ăla din Public Interest şi m-am lămurit. Da, asta era. Individul a ajuns la un soi de identificare stranie cu Kierkegaard ăsta. Totul se leagă de problemele lui conjugale. Dar n-am lăsat să se vadă nimic. Am recapitulat frumuşel povestea aşa cum mi-o spusese el. „In regulă, Tubby, hai să vedem dacă am înţeles corect, i-am zis. Avem un filozof danez din secolul nouăşpe, care se logodeşte cu o tipă pe nume Regine, rupe logodna din motive pe care nu le pricepe nimeni, fata se mărită cu altul, ăştia doi nu-şi mai vorbesc deloc, omul nostru mai trăieşte douăzeci şi ceva de ani, scriind cărţi din care nimeni nu-nţelege o iotă, pe urină moare, iar după o sută de ani e recunoscut ca părintele existenţialismului. Chiar crezi că avem elemente pentru un serial de dramă TV?" S-a gîndit cîteva clipe, după care a spus: „Poate c-ar ieşi mai bine ca film de lung-metraj". „Mult mai bine, am confirmat, dar, fireşte, ăsta nu mai e de domeniul meu. Trebuie să discuţi cu Alec Woosnam." Mi s-a părut o mutare deşteaptă să-l trimit la Alec, ca să încerce să-l convingă în legătură cu nea Kierkegaard. Nu, bineînţeles că Alec n-o să cedeze, fii sobru. Dar,
222
dacă-l rog, poate să mai întindă pelteaua cu Tubby. Să-l pună să umble la text şi să ia legătura cu tipii de la Channcl 4 aşa, de ochii lumii. Dacă zicem ca el, poate că? se ocupă totuşi de rolul lui Debbie din The People Next Door. Nu, nu-i cizelează nimeni scenariile. Am avut pe cineva la prima serie, dar după aia am ajuns la concluzia că nu mai e nevoie. Tubby ne aduce scenariile mie şi lui Hal, aşa că le prelucrăm împreună. Nu cred că i-ar conveni dac-am pune iar pe cineva să se ocupe de cizelare. Dar e o idee, George, asta în mod sigur. Incă una? Nu, n-ar trebui, zău aşa, numai că plăcinta asta mi-a făcut o sete de nu te văd, probabil că au pus prea multă sare. A, o jumate, dacă tot... Mulţam frumos.
223
Samantha
Hetty, scumpo, cum îţi e ? 0, Doamne, nici nu mai trebuia să întreb, nu? Biata de tine. Ai falca umflată cît un bostan. Probabil că te miri că mă vezi, dar ţi-am dat telefon, colega ta de apartament mi-a spus că eşti aici şi, cum tot treceam prin zonă, mi-am zis să bag capul şi la tine, deşi e o oră cam nepotrivită. Cred că ei n-au nimic împotrivă, nu? Nu poţi să vorbeşti deloc? Vai de mine, ce păcat. Tare îmi era dor să stăm la taclale. Asta e, o să trebuiască să înclini sau să clatini din cap şi să-ţi foloseşti ochii, iubito, ca o mare actriţă TV ce te afli. Ţi-am adus nişte struguri, unde să-i pun - aici e bine? Sînt spălaţi, aşa că poţi să te serveşti. Nu? Nu poţi să mănînci nimic? Mare pacoste sînt măselele astea de minte. A ta a crescut strîmb, nu? Au fost două? Atunci nu-i de mirare că arăţi atît de rău. Mmm... ăştia sînt de-a dreptul delicioşi. Fără sîmburi. Eşti sigură că, dacă-ţi cojesc eu boabele, nu...? Precis? Of, asta e. Doare rău? Cred c-au turnat calmante în tine cu nemiluita. Neapărat să ceri altele după ce-si face ăsta efectul. Spitalele aînt tare meschine l'a capitolul ăsta, asistentele cred că durerea trece de la sme. Păi, înseamnă că, în loc de conversaţie, o să vorbesc doar eu, nu? Din fericire, am o grămadă de lucruri să-ţi povestesc. Adevărul e că am avut parte de cel mai ciudat week-end din viaţa mea şi ardeam de nerăbdare să-i spun totul cuiva care n-are legătură cu serviciul. Am primit un post nou la Heartland, un post cu normă-ntreagă. Redactor de scenarii. Am început de săptămîna trecută. în linii mari, asta
224
înseamnă că citesc prima versiune, a scenaristului, fac nişte comentarii şi sugestii, şi în general sînt un fel de tampon între el şi producător sau regizor. E trambulina care te ajută să devii la rîndul tău scenarist sau producător. Ştii c-am avut grijă de puştiul ăla din The People Next Door, Mark Harrington? Ei bine, acum lucrez direct cu scenaristul, Tubby Passmore. N-ai decît să te strîmbi, Hetty, dar e imposibil să se înşclc treişpe milioane de oameni, mai ales cînd e vorba de televiziune. Tubby m-a cerut nominal. L-am cunoscut pe cînd aveam grijă de puştan - ne întîlneam uneori la repetiţii, în sala de mese şi aşa mai departe. Era întotdeauna foarte amabil, dar niţel cam timid. L-am încadrat la ierbivori. Am spus mereu că există două tipuri de bărbaţi, ierbivorii şi carnivorii. E ceva legat de felul cum se uită la tine. Fiindcă am ţîţele astea, mulţi stau mereu cu ochii pe mine. Ţin minte cum ziceai la şcoală c-ai fi în stare să faci moarte de om ca să le ai şi tu aşa, Hetty, dar, drept să-ţi spun, şi eu aş da orice să am silueta ta. Nu, pe bune. Hainele stau mult mai bine pe cineva cu pieptul plat. Nu c-ai fi complet plată, scumpo, hai că ştii ce-am vrut să spun. Oricum, unii bărbaţi se mulţumesc să te treacă în revistă apreciativ, ca şi cum ai fi o statuie, iar ăştia sînt ierbivorii, care vor doar să pască puţintel, pe cînd alţii îţi aruncă nişte priviri de zici că vor să smulgă hainele de pe tine şi să te prindă-ntre colţi, iar ăştia sînt carnivorii. Jake Endicott e carnivor. E agentul meu. Intîmplător, şi al lui Tubby. Plus Ollie Silvers, cel care produce The People Next Door - tot carnivor e şi el. Intr-o zi, cînd am vorbit cu Tubby despre ambiţia mea de-a scrie, mi-a sugerat să-i cer lui Ollie să-mi dea nişte scenarii pe care să fac adno-tări şi comentarii - alea care n-or să intre în pro-ducţie, maculatura. Aşa că m-am dus la el îmbrăcată cu un costum de olandă crem si fără bluză, iar cît timp a durat întrevederea a încercat permanent să vadă dacă mai port ceva pe dedesubt şi ce anume. Am ieşit de la el din birou cu un vrafde scenarii sub
225
braţ. îmi dau seama es nu yezi cu ochi buni chestia asta, Hetty, dar mă tem că la capilolul ăsta am devenit complet postfeministă. Cred că femeile greşesc enorm făcînd atîta tapaj pe tema hărţuirii sexuale. E la fel ca dezarmarea unilaterală. Intr-o lume a bărbaţilor, trebuie să folosim toate şmecheriile şi armele pe care le avem. Nu ştiu dacă e bine să clatini atît de tare din cap, iubito, să nu te trezeşti că ţi se desfac copeile. Cine ştie, poate că la funcţionarii publici e altfel. Ei, şi cum îţi spuneam, Tubby mi s-a părut tipul clasic de ierbivor. Dacă am sta la aceeaşi masă la restaurant sau la bar, ar vorbi cu mine părinteşte, dar nici nu i-ar da prin cap să se dea la mine sau să-mi facă avansuri. în fond, e destul de bătrîn ca să-mi fie tată de-adevăratelea. E cam rotofei, după cum îi arată si numele. Chelios. Cu un cap în formă de ou. îmi aduce aminte mereu de desenele cu Humpty Dumpty dintr-un exemplar din Alice în Ţara Minunilor pe care-l aveam cînd eram mică. L-am cultivat exclusiv din interes, nu mi-e jenă să recunosc. Dumnczeule, trebuie să mă opresc să-ţi mănînc strugurii. Bine, încă unul şi gata.
Cum ziceam, Tubby mi s-a părut întotdeauna com-plet imun la farmecele mele femeieşti, iar lipsa lui de interes a ajuns chiar să mă enerveze, dar pe urmă atitudinea lui s-a schimbat dintr-o dată. Asta a fost după ce i s-a stricat căruţa acasă - a, am uitat să-ţi spun, l-a lăsat nevaata acum o lună sau două. Au ieşit o mulţime de zvonuri - ba că era lesbiană, ba că plecase să trăiască într-un ashram, ba că o găsise în pat cu instructorul ei de tenis. Toate fără nici un sîmbure de adevăr, după cum am aflat mai tîrziu. Cîteva săptămîni nu prea l-am mai văzut. Dar într-o bună zi şi-a făcut apariţia la repetiţii la Londra, într-o văgăună din Pimlico pe care-o folosesc cei de la Heartland, şi a venit glonţ la mine. M-a luat ca din oală. Ţin minte că l-am văzut cum intră pe usile rotative şi sc-aşază lîngă mine, nemaiostenindu-se să-l salute pe Hal Lipkin, regizorul, sau pe vreunul
226
dintre actori. Debbie Radeliffe i-a zîmbit, dar a trecut pe lîngă ea fără să-i arunce o privire, lucru care a deranjat-o destul de mult. Am observat cu coada ochiului că se uita la noi de parcă ar fi vrut să ne mănînce. Tubby părea o ruină. Avea ochii roşii, era nebărbierit, iar hainele îi erau boţite. Am aflat că tocmai se întorsese cu avionul de la Los Angeles şi venise de la Heartland direct la sala de repetiţii. Am spus că asta era o probă de devotament faţă de mese-rie, iar el s-a uitat la mine de parcă n-ar fi înţeles ce-i zisesem, aşa că am adăugat: „Adică faptul că ai venit la repetiţii, deşi probabil că eşti frînt de obo-seală". A spus: „Fac ceva pe repetiţiile lor" şi m-a invitat pe loc la cină chiar în seara aia. Mă rog, trebuia să merg la film cu James, dar am scos-o la capăt. Cum să-ţi zic, dacă un scenarist celebru — mă rog, celebru în lumea televiziunii - invită la masă un nimeni ca mine, te duci. Dacă nu vrei să rămîi un nimeni toată viaţa, te duci. Ăsta-i mersul lucrurilor, iubito, crede-mă. Să nu uit, James crede că în week-end-ul trecut am fost în vizită la bunică-mea din Torquay, ţine minte dacă te-ntîlneşti cumva cu el, bine?
Asa că Tubby m-a dus la un mic restaurant ita-lienesc din Soho, căruia îi zice Gabrielli's. Nu mai pusesem piciorul acolo, dar era clar că el era de-al casei. L-au primit cu braţele deschise, ca pe un fiu pe care nu-l mai văzuseră de-un car de ani - lucru valabil pentru toţi, în afară de nevasta patronului, care, nu ştiu de ce, se uita urît la mine. Tubby a fost în culmea răsfăţului pînă cînd femeia a venit să ne pună nişte grisine pe masă şi a întrebat, cu ochii la mine; „E fata dumneavoastră, signor Passmore?", la care Tubby a roşit şi a răspuns că nu, iar pe urmă femeia a zis : „Şi signora Amy ce face?", la care Tubby a roşit şi mai rău şi a spus că nu ştie, fiindcă n-a mai văzut-o de mult, moment în care cotoroanţa asta băgăreaţă a zîmbit mulţumită de sine şi a dispărut în bucătărie. Tubby semăna cu Humpty Dumpty după
227
ce căzuse de pe zid. A murmurat că uneori lua masa aici cu Amy Porteus, directoarea de diatrihuţie de 1a The People Next Door. Am văzut-o şi eu de cîteva ori. o brunetă minionă şi bondoacă, la patruzeci şi un pic de ani, întotdeauna prea bine îmbrăcată şi trăsnind a parfum. Ca să-l tachinez, i-am spus că era clar că nu avea obiceiul să invite femei tinere la masă, iar el a confirmat pe un ton sec şi m-a întrebat dacă nu vreau ceva de băut. Am băut un Campari cu sifon, iar el doar o apă minerală. I-am povestit despre ideea mea cu spitalul, la care a dat din cap şi a spus că sună bine, dar mi s-a părut că nici n-a fost atent. Ce, scumpo, ce nu pricepi? Mimează. Aha, nu spi-talul, iubito, serialul, ceva de genul Eastenders, atîta doar că eu mă gîndisem mai degrabă la un fel de Westenders. L-am întrebat dacă fusese la Los Angeles cu treburi şi a spus „în parte", fără să se obosească să-mi zică în ce constase restul. Ne-au adus o mîncare foarte bună, la care am comandat o sticlă de Chianti care cică era ceva foarte special, numai că Tubby aproape că nu s-a atins de ea, spunîndu-mi că, din cauza diferenţei de fus orar, îi era frică să nu adoarmă. La desert a adus vorba destul de stîngaci despre sex. „N-ai idee, mi-a zis, cît de reprimaţi eram în materie de sex în tinereţe. Fetele drăguţe nu voiau, iar hăieţii drăguţi nu puteau, în cea mai mare parte a timpului. în ţară exista un fel de inflaţie virginală la vîrsta de douăzeci şi cinci de ani, în bună parte bărbătească. Presupun că ţi se pare greu de aceeptat. Probabil că tu n-ar trebui să stai prea mult pe gînduri dac-ai vrea să faci sex cu cineva de care-ţi place, nu?" Aşa că am răspuns... poftim? A, bine, o să vorbesc mai încet. Paturile astea sînt aproape unul de altul, nu? Ea de ce-i internată? Mimează. Apendicită ? Nu. Histerectomie ? Zău ? Bine mimat, scumpo. S-ar putea juca unjoc de societate pe cinste aici, să ştii.
I-am spus că depinde de cît de mult îmi place persoana respectivă, iar el m-a fixat cu o privire intensă şi m-a întrebat: „De mine îţi place, Samantha ?"
228
Am fost puţin surprmsă de cît de repede am ajuns la punctul ăsta. M-am aimţit de parcă aş fi făcut o tură cu o maşină de genul limuzinelor ălora de familie, care urcă de la zero la o sută de kilometri în trei secunde. Aşa că am scos un rîset cristalin şi i-am spus că mi se părea o întrebare insidioasă. S-a poso-morît destul de rău şi a zis : „Asta înseamnă nu, aşa e?" I-am zis că, dimpotrivă, îmi place foarte mult de el, dar e obosit şi întors pe dos din cauza diferenţei de fus, motiv pentru care nu mai ştie ce face şi ce spune, iar eu nu vreau să profit de starea în care se află. Ei bine, s-a încruntat şi a rămas pe gînduri cîteva secunde, eu mi-am zis, bravo, Samantha, ai dat cu copita-n hîrdău, dar pe urmă, spre uşurarea mea, figura lui de Humpty Dumpty s-a deschis într-un zîmbet larg, iar el a spus: „Ai perfectă dreptate. Ce-ar fi să comand desertul? Fac un tiramisu grozav aici". Şi-a umplut un pahar cu vin, l-a dat peste cap de parcă ar fi vrut să recupereze timpul pierdut şi a mai cerut o sticlă. Restul cinei a vorbit despre fotbal, subiect după care nu pot să spun că mă dau în vînt, dar din fericire eram pe terminate, în faţa restaurantului m-a suit într-un taxi, i-a dat zece lire şoferului pentru cursă şi m-a sărutat pe obraz ca un unchi, A, uite că vine şi ceaiul. Poţi să bei din ceaşcă ? Era să spun că, dacă nu poţi, îl beau eu în locul tău. In cazul ăsta, să-ţi iau biscuiţii? E păcat să rămînă nemîncaţi. Mmm, cu cremă de ouă, preferaţh mei. Ce rău îmi pare că nu poţi să papi şi tu măcar unul.
Unde rămăsesem? A, da. După cîteva zile am primit un mesaj, cum că să mă duc la Ollie Silvers, la biroul din Londra al celor de la Heartland. Toată dimineaţa m-am gîndit cum să mă îmbrac şi la ce să renunţ, dar în cele din urmă s-a dovedit că mi-am stors creierii de pomană, fiindcă mi-a dat postul imediat. Hal Lipkin era cu el. Stăteau fiecare la cîte un capăt al unei canapele lungi şi mi se adresau pe rînd. „Poate c-ai observat că-n ultima vreme domnul Passmore a început să se poarte cam ciudat", a spus
229
Ollie. „Mariajul lui scîrţîie", a adăugat Hal. „Dar ne preocupă şi serialul", a precizat Ollie. „Am vrea să mai facem o serie", m-a anunţat Hal. „Numai c-a apărut o chichiţă", a completat Ollie. Nu pot să-ţi spun care-i chichiţa, scumpo, fiindcă m-au pus săjur că n-o să bat toba. Ştiu că nu te-nvîrţi printre ziariştii care se ocupă de media, dar oricum. Nici măcar n-ar fi trebuit să-ţi spun c-avem o problemă. E ceva strict secret. De fapt, vor să-l pună pe Tubby să rescrie ultimele episoade din seria de-acum, ca să pregă-tească terenul pentru nişte chestii noi în următoarea. Să schimbe un pic macazul, cum ar veni. „Dar am impresia că Tubby nu poate să se concentreze pe problemă", a spus Hal. „Aşa că avem nevoie de un redactor de scenarii", a zis Ollie. „Cineva care să se priceapă şi la scris, şi la citit", a licitat Hal. „Cineva care să-l ţină cu nasu-n hîrtii şi cu fundul pe scaun", a completat Ollie. „I-am zis-o verde-n faţă şi lui Tubby", m-a anunţat Hal. „lar el te-a cerut pe tine", a declarat Ollie. Pînă atunci nu apucasem să scot o vorbă, m-am tot uitat de la unul la altul, ca un spectator de la Wimbledon. Dar acum s-au oprit, ca şi cum ar fi aşteptat o reacţie din partea mea. Am spus că sînt măgulită. „Aşa şi trebuie", a spus Ollie. „Am fi preferat pe cineva cu mai multă experienţă", a rostit IIal. „Dar adnotările pe care le-ai făcut pentru mine au fost foarte bune", a apreciat Ollie. „Plus că, la ora asta, probabil că ştii serialul pe dinafară, mai ales c-ai tot fost la repetiţii", a adăugat Hal. Am spus:
„Da. Presupun că ăsta e motivul pentru care domnul Passmore s-a gîndit la mine". ODie mi-a adresat un rînjet carnivor şi a zis : „Da, aşa cred". Nu ştia, bine-înţeles, că Tubby mă invitase la cină şi îmi propusese să mă culc cu el cu doar cîteva zile în urmă.
Sigur, m-am gîndit că noua întorsătură a lucru-rilor era o a doua tentativă (mai subtilă) de seducţie din partea lui Tubhy- Aşa că nu m-am mirat cînd primul lucru pe care l-a făcut, imediat după ce am început să lucrăm împreună; a fost să mă invite să
230
plec cu cl într-un week-end. L-am sunat din noul meu birou sau mai degrabă de la noua masă de lucru din biroul pe care-l împart cu alte două fete. Toate sîntem redactori de scenarii - dintr-un motiv anume, aproape toli angajaţii care fac munca asta sînt femei. Ca moaşelu. Am spus: „Bună, sînt Samantha, bănuiesc că ştii că sînt noul tău redactor de scenarii", la care el a zis : „Da, îmi parc foarte bine c-ai aceeptat postul". Nu i-am spus că aflasem că mă ceruse în mod expres. L-am întrebat: „Cînd ne întîlnim?" şi mi-a răspuns;
„Hai cu mine la Copenhaga în week-end-ul viitor". „De ce?" m-am interesat, iar el mi-a spus: „Fiindcă trebuie să mă documentez". „Ce-are a face Copenhaga cu The People Next Doorl" m-am minunat, la care el a zis: „N-are. Lucrez la un film despre Kierkegaard, nu ţi-a spus Ollie?" I-am răspuns că nu, din ce-mi zisese Ollie nu reieşise aşa ceva, dar bineînţeles, îmi părea bine dacă puteam să fiu de ajutor. A sta-bilit c-o să rezerve bilete de avion şi canuere la hotel, iar pe urmă o să mă ţină la curent cu detaliile. Am observat cu satisfacţie că zisese „camere", la plural. Cum să-ţi spun, ştiam foarte bine în ce mă bag, dar au şi fetele mîndria lor. Nu e cazul să te uiţi aşa la
mine, Hetty.
Imediat după ce-am închis telefonul, l-am sunat
pe Ollie şi i-am spus că Tubby părea convins că fusesem trimisă să-l ajut să lucreze la ceva despre Kierkegaard, nu la The People Next Door. Ştii cine e Kierkegaard, scumpo, sau inai bine zis cine-a fost, nu? A, normal că ştii, doar ai făcut şi-un curs de istoria filozofiei la Oxford. lartă-mă. Recunosc că, pînă în week-end-ul cu pricina, numele ăsta nu mi-a spus nimic, dar acum ştiu mai mult decît mi-aş fi dorit, nu-i un subiect ideal pentru un film, trebuie să recunoşti. Apropo, dacă te gîndeşti cumva că nu i-am reţinut corect numele, află că aşa se pronunţă în daneză, Kierkegatud, la fel ca „să-l deznod", adică exact ce-a spus Ollie cînd l-am informat că Tubby vrea să mă ducă la Copenhaga şi cînd i-am precizat motivul.
231
L-am auzit că oftează, bombănc ceva, îşi aprinde trabucul uu bricheta, pentru ca după aceea să-mi zică : „Uite ce-i, Samantha dragă, mergi cu el, fă-i pe plac, bagă-te şi-n chestia cu Kierkegaard măcar aşa, de formă, dar adu-i aminte cît de des poţi de The People Next Door, bine ?" I-am spus că da.
Ai fost vreodată la Copenhaga ? Pînă-n week-end-ul ăsta, nici eu. E foarte frumoa, dar niţel plictisitor. Foarte curat, foarte liniştit - prin comparaţie cu Londra, nici nu există circulaţie. Se pare că danezii au fost primii din Europa care au deschis un mare centru comercial în aer liber, unde aceesul maşinilor e interzis. Povestea asta îi defineşte foarte bine, aşa cred. Toţi au grijă faţă de mediu şi fac economii la consumul de energie. Am stat într-un hotel de lux, dar căldura se oprea pînă cînd îţi era de-a dreptul frig, iar în cameră se afla un biletel prin care erai rugat să contribui la conservarea resursclor plane-tei, dînd la spălat doar lucrurile de care ai neapărată nevoie. Cartonaşul ăsta e roşu pe o parte şi verde pe cealaltă, iar dacă-l pui cu verdele în sus, îţi schimbă cearşafurile doar din trei în trei zile, pe cînd prosoa-pele nu ţi le înlocuiesc deloc, dacă nu le laşi jos pe pardoseala din baic. Lucru cît se poate de rczonabil si de responsabil, dar parcă tot îţi lasă un gust cam amar. Cum să-ţi spun, acasă şi eu sînt ecologistă cît încape, de pildă îmi cumpăr mereu şamponul în sticle biodegradabile, dar una dintre plăcerile statului într-un hotel de lux este să dormi în cearşafuri noi şi scrobite în fiecare noapte şi să foloseşti alt prosop ori de cîte ori faci duş. Mă tem că tot week-end-ul am lăsat cartonaşul cu roşul în sus, iar dacă m-am întîlnit cu camerista pe coridor, am evitat să mă uit la ea.
Am decolat de pe Heathrow vineri seara - la clasa business, în stil mare, draga mea, cu o masă caldă, cu tacîmuri adevărate, şi cu toată băutura pe care poţi s-o dai pe gît timp de două ore. Am băut cam multă şampanie şi în consecinţă probabil că am turuit tot timpul, cel puţin femeia din faţa mea s-a întors de
232
nu ştiu cîte ori ca să-mi arunce nişte priviri enervate, dar pe Tubby chestia asta l-a distrat. Totuşi, cînd am ajuns la hotel, mă răzbise deja oboseala, aşa că l-am rugat să nu se supere dacă mă duc direct la culcare. A părut puţin dezamăgit, însă pe urmă a spus curtenitor că nu cra nici o problcmă, că de fapt era o idee bună şi că avea să facă şi el acelaşi lucru, ca să fim odihniţi a doua zi dimineaţa. Aşa că ne-am despărţit cu toată buna cuviinţă pe coridor, în faţa camerei mele, sub ochii celui care căra bagajele. M-am trîntit pe pat şi n-am mai ştiut de mine.
A doua zi a fost frumoasă şi însorită - ideală ca să baţi Copenhaga cu pasul, Nici Tubby nu mai fusese vreodată acolo. Voia să ia pulsul locului şi de asemenea să caute cîteva locaţii posibile. Există o mulţime de clădiri bine păstrate de la sfirşitul seco-lului al optsprezecelea şi începutul secolului al nouă-sprezecelea, dar problema o reprezintă semnele de circulaţie moderne şi staţiile de transport în comun. Tot acolo se află un chei foarte pitoresc pe nume Nyhavn, unde sînt amarate ambarcaţiuni vechi auten-tice, numai că imobilele care dau spre el şi care îşi păstraseră pînă nu demult patina timpului au fost transformate într-o serie de restaurante şic şi un hotel pentru turişti. „Probabil că pînă la urmă o să filmăm în cu totul altă parte, undeva la Baltica sau la Marea Neagră", a spus Tubby. Am luat un prînz cu fructe de mare la un local din Nyhavn şi pe urmă ne-am dus la Muzeul Municipal, unde există o cameră a lui Kierkegaard.
Tubby a fost emoţionat cu anticipaţie de vizita asta, dar ce-a văzut l-a cam dezumflat. Sau cel puţin aşa mi s-a părut. Camera e destul de mică pentru un muzeu, cam cinci pe trei, cu cîteva piese de mobilier şi şase casete de sticlă sub care se găsesc diverse obiecte legate de Kierkegaard - pipele, lupa, cîteva tablouri şi nişte cărţi vechi. Dacă le-ai vedea într-un magazin de antichităţi, te-ai uita la ele cel mult o dată, dar Tubby s-a aplecat asupra lor de parcă ar fi
233
fost sfintele moaşte. L-a interesat mai ales un portret al logodnicei lui Kierkegaard, Regine. A fost logodit cu ea cam un an şi pe urmă a rupt logodna, însă, din ce zice Tubby, i-a părut rău pînă la sflrşitul zilelor. Portretul era un mic tablou în ulei al unei tinere îmbrăcate cu o rochie verdr decoltată şi cu un şal vorde-închis în jurul umtirilor. S-a zgîit la pictură vreo cinci minute, fără să clipească. „Seamănă cu tine", a spus într-un tîrziu. „Crezi?" l-am întrebat. Avea ochi negri şi era brunetă, aşa că am impresia că a vrut să spună că avea ţîţe mari. Mă rog, ca să fiu sinceră, la gură şi la bărbie chiar aducea puţin cu mine. De asemenea, părea o fire veselă - pe buze avea o umbră de zîmbet, iar în priviri îijuca o lucire şăgalnică. Chestii pe care nu puteai să le spui defel despre Kierkegaard, judecînd după desenul aflat în aceeaşi casetă de sticlă: un moşuc slăbănog, cocîrjat şi cu nasul lung, cu joben şi cu o umbrelă pe care o ţinea sub braţ c.a pe o puşcă. Tubby mi-a spus că era o caricatură făcută pentru un ziar, pe vremea cînd Kierkegaard abia trecuse de patruzeci de ani, după care mi-a arătat un alt desen, realizat de un prieten cînd Kierkegaard era tînăr şi unde era chiar fru-muşel, dar parcă tot îţi venea aă te iei mai mult după caricatură. Spatele cocîrjat se explica printr-o afecţiune la coloană. Tipul prefera să scrie stînd în picioare la un pupitru înalt, care era de fapt una dintre piesele de mobilier din încăpere. Tubby s-a postat şi el în spatele lui cîteva clipe, făcîndu-şi cîteva însemnări în blocnotesul pe care-l avea la el, iar fetiţa unor nemţi, care intrase cu părinţii în cameră, s-a uitat la el şi l-a întrebat pe taică-său:
,^st das Herr Kierkegaard ^" Am rîs, fiindcă e greu de găsit pe cineva care să semene mai puţin cu Kierkegaard. Tubby m-a auzit că rîd şi s-a uitat în jur. „Ce e?" m-a întrebat. După ce i-am explicat, a ,roşit de plăcere. E absolut obsedat de Kierkegaard, în special de rclaţia cu fătuţa asta, Regine. în încăpere se mai afla o piesă de mobilier, la capătul opus celui
234
unde fusese arnplasat pupitrul: era un fel de bufet cam de un metru jumate înăltime. Tubby a citit în broşura muzeului că fusese construit special de Kierkegaard, ca să păstreze în el toate amintirile despre Regine. Se pare că fata l-a implorat să nu rupă logodna şi i-a apus că ar vrea să trăiască alături de el pînă la Bfirşitul vieţii, chiar dacă ar trebui să sc-nghesuie într-un bufet, tîmpita. „De asta n-are rafturi, a spus Tubby. Ca să încapă înăuntru." Jur că i s-au umplut ochii de lacrimi cînd a citit poveştile astea din broşură.
In seara aceea am luat cina în restaurantul hote-lului: o bucătărie obişnuită, bazată pe mult peşte, foarte bine pregătit şi cu nişte ingrediente grozave. Eu am comandat paltus la cuptor. Te plictisesc, scumpo? A, hine, mi s-a părut că la un moment dat ţi s-au închis ochii. Ei bine, cît a durat masa am tot încercat să aduc vorba despre The People Next Door, dar de fiecare dată Tubby s-a întors la Kierkegaard şi Regine. Incepuse să mi se cam aplece, drept să-ţi spun. Plus că tînjeam să văd un pic cum arată viaţa de noapte din Copenhaga după cină. Are reputaţia unui oraş foarte emancipat, cu o grămadă de sex-shop-uri, saloane video, numere de sex pe viu şi aşa mai departe. Deocamdată nu văzusem nici urmă de aşa ceva, dar bănuiam că tot aveam să le descopăr. Voiam să fac nişte documentare pe cont propriu, pentru proiectul meu legat de Westenders. Dar cînd am scăpat cîteva aluzii, Tubby mi s-a părut neobişnuit de opac, de parcă n-ar fi vrut să priceapă. M-am gîndit că s-ar putea să-şi fi făcut niscai planuri pentru un sex pe viu doar cu noi doi, dar nici vorbă. Pe la zece şi un sfert a căscat şi a spus că fusese o zi lungă şi că era bine să mergem la culcare. Ei bine, am rămas mască - ba, drept să-ţi spun, m-am şi ofticat puţin. Nu că mi-ar fi plăcut cine ştie cît de el, dar mă aşteptam să-mi arate că-i place lui de mine. Nu-mi venea să cred că mă tîrîse după el pînă la Copenhaga doar ca să-mi împuie capul cu Kierkegaard.
235
A doua zi era duminică, iar Tubby a insistat să mergem la biserică, fiindcă asta ar fi făcut şi Kierkegaard. Se pare că, în felul lui excentric, era o persoană foarte rcligioasă. Aşa că iui-am dus la o slujbă luterană incredibil de monotonă, toată în daneză, normal, ceea ce a făcul-u chiar mai plictisitoare decît slujba din capela şcolii, dacă-ţi vine să crezi. lar după prînz am fost să vedem mormîntul lui Kierkegaard. E îngropat într-un cimitir aflat la vreo trei kilometri şi jumătate de centru. Numele lui înseamnă „curtea bisericii" în daneză şi, după cum a observat Tubby, îl vizitam pe Kierkegaard în kierkegaard, ceea ce a fost cam singura glumă a după-amiezii. Locul era frumuşel, cu straturi de flori şi copaci plantaţi în aşa fel încît să te poţi plimba printre ei ca pe o alee, iar din ghid am aflat că oamenii din Copenhaga merg prin el ca printr-un parc, cînd e vreme frumoasă, aranjînd picnicuri şi alte alea, deşi în după-amiaza cînd am fost noi ploua. Ne-a luat ceva timp pînă am localizat mormîntul, iar cînd l-am găsit, am con-statat că şi el era puţin sub aşteptări, la fel ca încă-perea din muzeu. E un petic de pămînt îngrămădit de un grilaj, iar în mijloc se află un monument ridicat în memoria tatălui lui Kierkegaard, de care sînt sprijinite două lespezi de piatră pe care sînt cioplite numele nevesti-sii şi ale copiilor, inclusiv al lui S0ren. Ăsta-i numele mic a) lui Kierkegaard. S0ren, cu uno ciudat, tăiat de o linie, cum au danezii. Dar probabil că ştiai oricum, nu? lartă-mă. scumpo. Am rămas în ploaie cîteva minute, păstrînd o tăcere respectuoasă. Tubby şi-a scos pălăria, iar ploaia a început să-i cadă pe scăfirlia cheală, prelingîndu-i-se apoi pe faţă, pe vîrful nasului şi pe bărbie. Nu aveam umbrelă, şi nu după mult timp a început să mă ia cu frig de la umezeălă, numai că Tubby a insistat să căutăm şi mormîntul lui Regine. Citise undeva că fuseseră înmormîntaţi în acelaşi cimitir. La intrare se afla un fel de indice al tuturor mormintelor, afişat pe un avizier, dar Tubby nu şi-a adus aminte de numele de
236
căsătorie al lui Regine, aşa că a trebuit să se uite la toate coloanele alea pînă a dat peste cineva pe nume Regine Schlegel. „Ea e!" a strigat şi a dat fuga să caute parcela - 58T) sau care o fi fost -, numai că n-a găsit-o. Parcelele nu sînt foarte bine marcate, nu aveam pe cine să întrebăm, fiindcă era duminică şi ploua foarte tare, pe mine mă enerva din ce în ce mai rnult că trebuia să mă fitîi de colo-colo prin ploaie, cu hainele murate, pantofii mustind şi apa picurîndu-mi de pe copaci pe ceafă sau pe spinare, aşa că am spus că vreau să mă întorc la hotel, la care el, supărat, mi-a zis: „Bine, du-te" şi mi-a dat nişte bani, iar eu am luat-o din loc. Am făcut o baie lungă, fierbinte, am folosit două prosoape curate şi le-am aruncat pe amîndouă pe jos, după care am cerut un ceai prin room service, am băut o sticluţă miniatu-rală de cherry brandy din minibar şi am început să fiu mai bine dispusă. Tubby s-a întors după vreo două ore, murat pînă la piele. Era deznădăjduit din cauză că nu reuşise să găsească mormîntul lui Regine şi nici nu avea timp să se ducă a doua zi dimineaţa şi să întrebe pe cineva, fiindcă avionul nostru pleca foarte devreme.
Seara a urmat acelaşi tipar ca pînă atunci: cina în restaurantul hotelului, urmată de propunerea lui Tubby de a merge la culcare devreme - fiecare la el în cameră. Nu-mi venea să cred. Am început să mă întreb dacă nu cumva era ceva în neregulă cu mine, dacă nu-mi mirosea gura, de exemplu, dar am verificat chiar înainte să mă bag în pat şi aveam o respiraţie plăcută şi proaspătă. Pe urmă mi-am scos toate hainele de pe mine şi m-am studiat în oglindă, dar n-am găsit minusuri nici aici - ba chiar mi-am spus că, dac-aş fi bărbat, mi-ar fi foarte greu să-mi ţin mîinile acasă, dacă mă-nţelegi. De supărare, am început să am chefde hîrjoneală şi, cum nu eram deloc obosită, m-am decis să văd un film pentru adulţi pe canalul video cu circuit închis al hotelului. Am scos o sticlă de şampanie de jumătate din minibar, m-am aşezat
237
în faţa televizorului îmbrăcată doar cu halatul şi am dat pe video. Ei bine, draga mea, să te ţii surpriză! Nu ştiu dacă te-ai uitat vreodată la un asemenea film într-un hotel cnglezesc. Nu? N-ai pierdut mare lucru, crede-mă. Eu mă uitam uneori cînd stăteam la pensiunea de deasupra poştei din Rummidge pe vremea cînd făceam pe guvernanta, mai mult ca să am de ce rîde- Una dintre îndatoririle mele era să am grijă să nu se uite Harrington ăl mic. Cei de la recepţia hotelului blocau televizorul de la el din cameră, chestie care-l enerva din cale-afară. De fapt, filmele alea nu sînt cu nimic mai explicite decît multe programe pe care le vezi prin cablu, ba chiar aş spune că lucrurile stau exact pe dos, singura diferenţă fiind că aşa-numi-tele filme adulte constau exclusiv în sex, par incredibil de ieftinti, sînt incredibil de prostjucate şi au nişte subiecte incredibil de idioate. în plus, sînt extrem de scurte şi pline de tăieturi grosolane, fiindcă toate secvenţele cu adevărat fierbinţi au fost cenzurate înaintea difuzării prin canalul hotelului. Ce-i drept, mă aşteptam ca danezii să fie ceva mai îndrăzneţi, dar nu eram pregătită pentru cea mai joasă specie de pornografie şi exact cu asta m-am ales. Am nimerit la jumătatea filmului şi am văzut doi bărbaţi şi o femeie în pielea goală împreună pe un pat. Amîndoi masculii aveau nişte erecţii colosale, fata i-o sugea unuia cu disperare, în timp ce ălălalt o făcea pe la spate, ştii cum, ca maidanezii. Nu mi-a venit să cred...
Poftim? A, îmi pare rău, dar nu vorbeam cu dum-neavoastră. N-am ce să fac, dacă auzili atît de bine.Dacă nu vreţi să trageţi cu urechea la ce vorbesc ceilalţi între patru ochi, de ce nu vă puneţi căştile şi nu ascultaţi la radio ?
Hm! Ce tupeu! Cum să-ţi zic, îmi pare rău că trebuie să-şi facă histerectomie şi toate alea, dar nu era cazul aă se bage aşa. Doar nu vorbeam chiar atît de tare, nu? Of, bine, Hetty, o să-mi trag scaunul mai aproape de pat şi-o să-ţi şoptesc la ureche, aşa e mai bine ? Aşa, deci cei trei din film s-au supt şi s-au
238
trosnit de mama focului, iar după zece minute au avut cîte-un orgasm de s-a cutremurat pămîntul -ba da, Hetty, serios, chiar au avut. Sau cel puţin bărbaţii, fiindcă şi-au scos mătărîngile la bătaie, ca să se vadă cum le ţîşneşte sperma peste tot. Fata s-a frecat cu lichidul pe obraji de parcă ar fi fost o loţiune de îngrijire a pielii. Te simţi bine, scumpo ? Eşti puţin cam palidă. Ceasul? E... Dumnezeule, trei jumate! Acuşi trebuie să plec, dar stai să termin povestea. Filmul a continuat exact la fel. Scena următoare era cu două fete, una de culoare şi alta albă, care se lingeau cu rîndul, dar fără să fie lesbiene, fiindcă cei doi bărbaţi din scena dinainte s-au uitat prin geam la ele, au intrat în cameră şi s-a pornit încă o orgie. Ei bine, recunosc că între timp eram atît de excitată că mă udasem de-a binelea şi mă încinsesem din cap pînă-n picioare, în viaţa mea nu mă mai aprinsesem aşa. Nu mai ştiam de mine. In clipa aia m-aş fi futut cu oricine, nu doar cu scenaristul englez cumsecade si curăţel din camera de alături, care, credeam eu, mă adusese la Copenhaga tocmai cu gîndul ăsta. Am ajuns la concluzia că singurul lucru care îl împiedica era timiditatea. Mi-am zis că era bine să-l sun, să-i povestesc de filmul ăsta uluitor peste care dădusem pe canalul video al hotelului şi să-l invit să-l vadă cu mine. Mi-am făcut socoteala că, dacă se uită cîteva minute la film, cu mine alături, fără să mai am nimic pe sub halat, îşi învingea sfiala cît ai zice peşte. Poate c-ar trebui să spun că între timp terminasem sticla de şampame ai nu mai eram doar excitată, ci si foarte îndrăzneaţă. Tubby n-a răspuns imediat la telefon, aşa că am spus că speram să nu-l fi trezit din somn. A zis că nu, se uita la televizor şi-l dăduse mai încet înainte de-a ridica receptorul. Atîta doar că nu umblase destul la volum. Am recunoscut muzica disco ritmată şi gemetele sau oftaturile care se auzeau ca un fel de fond sonor. Nu prea ai cine ştie ce dialog în filmele astea. Ca redactor de scenarii, n-ai mare lucru de făcut. Am chicotit şi am spus : „Cred că ne
239
uităm amîndoi la acelaşi film". A mormăit ceva, dînd impresia că e teribil de jenăt, după care l-am întrebat:
„N-ar fi mai bine dauă l-am vedea împreună? De ce nu vii la mine-n cameră?" A urmat o tăcere, iar pe urmă a zis: „Nu cred c-ar fi o idee bună". „De ce?" am vrut să aflu. „Nu ştiu", a răspuns. Mă rog, am tot vorbit aşa cîtăva vreme, după care mi-am pierdut răbdarea şi am răbufnit: „Pentru numele lui Dumnezeu, ce-i cu tine? Săptămîna trecută, în restaurantul ăla ita-lienesc, mi-ai spus pe şleau că-ţi place de mine, iar acum, cînd practic mă arunc în braţele tale, dai înapoi. De ce m-ai adus aici, dacă nu voiai să te culci cu mine?" A urmat o nouă pauză, după care el a spus:
„Ai perfectă dreptate, de asta te-am adus, dar cînd am ajuns aici, mi-am dat seama că nu pot s-o tac". L-am întrebat de ce. „Din cauza lui Kierkegaard", mi-a răspuns. Mi s-a părut o poantă bună şi i-am zis : „Hai, că n-o să-i spunem". A insistat: „Nu, vorbesc serios. Poate vineri seara, dacă n-ai fi fost atît de obosită..." „Adică trotilată", l-am corectat. „Mă rog, a zis el. Dar cînd am început să explorez Copenhaga, cu gîndul la Kierkegaard, şi mai ales cînd am intrat în camera aceea de la muzeu, mi s-a părut că-i simt prezenţa, ca pe a unui duh sau a unui înger păzitor care-mi spune: «N-o exploata pe tînăra asta»". Vezi tu, avea un fix cu fetele tinere. „Dar abia aştept să fiu exploatată, i-am spus. Vino şi exploatează-mă din ce poziţie vrei. la uită-te acum pe ecran. Nu ţi-ar plăcea? Hai s-o facem amîndoi." N-o să-ţi spun ce era, scumpo. Mi-e să nu te şochez. „Nu ştii ce vorbeşti, mi-a zis. Ţi-ar părea rău de cum ai deschide ochii dimincaţă." „Nici vorbă, 1 am asigurat. Şi oricum, de ce te uiţi la filmul ăsta cu porcării dacă eşti atît de virtuos? Kierkegaard ar fi de acord?" „Probabil că nu, a recunoscut, dar măcar nu mai fac rău şi alt-cuiva." „Tubby, i-am spus, cu vocea mea cea mai 'seducătoare, te vreau. Am nevoie de tine. Acum. Vino. la-mă." A scos un oftat ca din străfunduri şi a spus: „Nu pot. Tocmai am luat un prosop din baie".
240
Au trecut două secunde pînă să-mi cadă fisa, Pe urmă i-am zis: „Sper c-o să-l laşi jos ca sa nu se steargă şi următorul ocupant tot cu el . Şi i-am tnntit telefonul furioasă. Am închis televizorul, am luat un somnifer, am dat pe gît o sticluţă de whisky şi dusa am fost. Dimineaţă, după ce m-am trezit, am vazut ş, partea comică a lucrurilor, dar Tubby nus^a_simg în stare să mi se uite-n ochi. Mi-a lăsat biletul de avion la recepţie împreună cu un mesaj în carespunea că se dusese din nou la cimitir ca să caute mormmtu lui Regine si că o să se întoarcă mai tîrziu, cu un alt a;ion Ei, ce zici de păţania asta? Aoleu, am mtatnu poti să vorbeşti. Nu contează, oricum trebme să fug. Va de mine, U-am mîncat toţi struguru Ştn ce mă-ntorc mîine şi-ti aduc altii. Nu? Crezi că ^ pină atunci? Zău? Bine, atunci te sun acasa. La revedere, scumpo. Mi-a părut tare bine c-am stat de vorbă.
Sally
înainte de-a începe, doamnă doctor Marples, aş dori să precizez agenda acestei întîlniri, ca să nu existe neînţelegeri. Am fost de acord să vă văd fiindcă vreau ca Tubby să aceepte că mariajul nostru a luat sfirşit. Aş dori să vă ajut să-l ajutaţi să se acomodeze cu această stare de fapt. Nu mă interesează să încerc negocierea unei împăcări- Sper că acest lucru e cît se poate de clar. De aceea am specificat în scrisoare că sînt de acord să ne întîlnim doar în condiţiile fixate de mine. Am depăşit faza cînd mai avea rost să mergem la consiliere maritală, am depăşit-o de mult. Sînt foarte sigură. Da, am încercat - nu v-a spus Tubby? Cam cu patru sau cinci ani în urmă. Nu mai ţin minte cum o chema. Cineva de la Relaţionare. După cîteva săptamîni în care ne-a văzut pe amîndoi, i-a recomandat lui Tubby să facă psihoterapie ca să scape de stările depresive. Despre asta bănuiesc că v-a povestit, da? Aşa, doctorul Wilson. Ei bine, am mers la dînsul aproape ojumătate de an, iar pentru un timp lui Tubby parcă i-a fost mai bine. Relaţia noastră s-a îmbunătăţit şi n-a mai fost nevoie să ne întoarcem la Relaţionare. Dar în mai puţin de un an lucrurile au ajuns să stea mai rău ca niciodată. Am ajuns la concluzia că Tubby n-o să se mai schimbe şi am decis că e mai bine să-mi organizez viaţa în aşa fel încît să am de suferit cît mai puţin de pe urma toanelor lui. Am început să muncesc pe rupte. Slavă Domnului, trebuiau făcute o mulţime de lucruri. Ore ,de curs, cercetare şi tot felul de probleme admi-nistrative - comisii, grupuri de lucru, elaborarea
242
orarului şi aşa mai departe. Colegii mei se plîng de birocraţia din învăţămîntul superior de azi, dar mie îmi place să mă ocup de hîrtii. Trebuie să aceept că n-o să fac niciodată nişte cercetări care să zgîlţîie lumea din temelii, poate şi fiindcă am început prea tîrziu, însă la administraţie mă pricep. Specialitatea mea e psiholingviatica, felul cum sînt dobîndite deprin-derile limbajului de către copii. Am mai şi publicat pe ici, pe colo. Serios? A, bine, nu înţelege o boabă, aşa că e uşor să-l impresionezi. Nu poţi să spui despre Tubby că e un intelectual de prima mînă. Evident, se foloseşte minunat de limbaj, dar nu e în stare să gîndească abstract pe marginea lui. La el totul se petrece intuitiv.
Aşa că m-am cufundat cu totul în muncă. La momentul acela nu m-am gîndit la divorţ. Am avut parte de o educaţie foarte convenţională - tata era vicar al bisericii anglicane - iar pentru mine divorţul a reprezentat dintotdeauna o formă de stigmatizare. într-un fel, e o recunoaştere a unui eşec şi nu-mi place să dau greş în nimic din ceea ce fac. Ştiu că altor oameni - prieteni, rude, chiar şi propriilor copii -căsătoria noastră li s-a părut grozavă. Dura de zeci de ani fără crize majore, iar standardul nostru de viaţă crescuse o dată cu ascensiunea lui Tubby. Aveam căsoiul din Hollywcll, apartamentul de la Londra şi cele două maşini, în concedii stăteam la hoteluri de lux şi tot aşa. Copiii terminaseră universitatea, deve-niseră nişte adulţi fericiţi şi erau fiecare la rostul lui. Cred că majoritatea oamenilor ne-ar fi invidiat. Ar fi fost o neobrăzare - şi chiar a fost o neobrăzare, în ultimele săptămîni - să admiţi că toate acestea erau doar o aparenţă, o iluzie. Cred, de asemenea, că m-am abţinut şi din cauza amărăciunii şi a supărării care par a fi aceesoriile inseparabile ale divorţului. Văzuserăm destule exemple în rîndul prietenilor. Mi-am zis că, dacă o să-mi iau mult de lucru la serviciu, o aă fac faţă posomorelii de acasă a lui Tubby. îmi mai aduceam de lucru şi acasă, ca măsură
243
suplimentară de protecţie. Era ca un zid în spatele căruia puteam să mă retrag. Am apreciat că, atîta timp cît continuam să ne simţim bine făcînd anumite lucruri împreună, ca de pildăjucînd tenis şi golfsau făcînd sex regulat, căsătoria noastră putea să reziste. Da, am citit cîndva un articol care m-a impresionat profund şi în care se spunea că esecurile conjugale din anii cincizeci - pardon, în cazul cuplunlor care au cincizeci de ani, nu din 195o - sînt asociate aproape invariabil cu faptul că unul dintre parteneri îşi pierde interesul faţă de sex. Aşa că m-am străduit în con-secinţă. Şi dacă am văzut că el nu are iniţiative, am început să le am eu. Una dintre perioadele optime era după ce făceam sport, cînd ne simţeam bine amîn-doi datorită efortului fizic. Mi-am făcut socoteala că sportul, sexul şi un stil de viaţă confortabil or să fie suficiente ca să ne ajute să trecem cu bine Dificilii Ani Cincizeci - aşa se intitula articolul, acum mi-am amintit, „Dificilii Ani Cincizeci".
Ei bine, m-am înşelat. N-au fost suficiente. lar problemele pe care le are Tubby la genunchi n-au avut darul să simplifice lucrurile. Dimpotrivă, ne-au separat în ceea ce priveşte sportul - nu mai putea să fie la nivelul meu - şi ne-au tăiat cheful de sex. Tubby n-a mai vrut să rişte săptămîni sau chiar luni de zile după operaţie, şi chiar şi după aceea a părut mai preocupat să-şi protejeze genunchiul decît să se simtă bine. Pe urmă, după ce s-a dovedit că operaţia nu fusese un sucees, a căzut într-o depresie mai ncagră ca niciodată. în ultimul timp a fost impoBibil să trăieşti cu el, nu l-a interesat decît propria per-soană şi n-a ascultat nimic din ce-i spuneau ceilalţi. Mă rog, probabil că asculta de agentul literar şi de producător, fiindcă altminteri ar rămîne fără pîine, dar n-a fost cîtuşi de puţin atent la ce i-am spus eu. N-aveţi idee ce enervant e să vorbeşti cu cineva cîteva minute bune, să-l vezi că dă din cap şi că scoate tot felul de sunete aprobatoare, pentru ca la sfirşit să-ţi dai seama că n-a reţinut un cuvînt din ce i-ai spus.
244
Te simţi ca ultimul tîmpit. E ca şi cum ai fi în clasă, le-ai explica un lucru elevilor, scriind în acelaşi timp pe tablă, iar cînd te-ai întoarce ţi-ai da seama că au şters-o cu toţii în linişte şi c-ai vorbit cu pereţii cine ştie cît. Picătura care a umplut paharul a fost cînd i-am zis că ne sunase Jane ca să ne dea de ştire că rămăsese gravidă - Jane e fiica noastră - şi urma să se mărite cu partenerul ei, iar el a mormăit: „A, da? Bravo", şi a citit mai departe din nenorocitul ăla de Kierkegaard. Ca să pună capac, chiar şi cînd mi-am luat inima-n dinţi ca să-i spun că mă săturasem şi că voiam să ne despărţim, la început i-a intrat pe-o
ureche şi i-a ieşit pe cealaltă.
A, mă tem că nu pot să iau în serios povestea asta cu Kierkegaard. V-am spus, Tubby nu e un intelectual. E vorba doar de un truc, de ceva cu care să-i dea gata pe ceilalţi. Poate chiar pe mine. Eventual pe sine însuşi. o metodă prin care să-şi înalţe micile depresii de zi cu zi la rangul d.eAngst existenţialist. Nu, n-am citit nimic de el, dar în linii mari cam ştiu unde bate. Tata avea obiceiul să dea citate din el cînd ţinea predici. Acum nu, dar în copilărie eram obligaţi, în fiecare duminică, dimineaţa şi seara. Cred că din cauza asta obsesia lui Tubby pentru Kierkegaard mi se pare absurdă. Tubby a avut parte de-o educaţie complet laică şi habar n-are de religie, pe cînd eu cunosc problema ca pe propriul buzunar. A fost foarte neplăcut, să spun sincer. Ani de zile i-am ascuns tatălui meu faptul că nu mai credeam. In cele din urmă, cînd m-am hotărît să dau cărţile pe faţă, cred că i-am frînt inima. Poate că am aşteptat prea mult pînă să-i spun ce simţeam cu adevărat, aşa cum am făcut şi cu Tubby în ceea ce priveşte
căsătoria noastră.
Mă rog, aş putea să spun că asta nu vă priveşte, nu credeţi ? Oricum, răspunsul e nu, nu am pe nimeni. Probabil că Tubby v-a bombardat cu fanteziile lui paranoice. Aţi aflat de bănuiala aceea ridicolă la adresa instructorului meu de tenis? Amărîtul, din
245
ziua aceea n-am mai putut nici să-l privesc în ochi, darămite să mai iau lecţii de tenis. Efectiv nu ştiu de ce a făcut Tubby criza asta de gelozie. De fapt, cred că ştiu, fiindcă n-a putut să aceepte că problema care afecta căsătoria noastră era el însuşi. Trebuia să fie vina alteuiva, a mea sau a unui iubit ipotetic. Ar fi fost mult mai bine pentru toţi cei implicaţi dacă ar fi fost în stare să se raporteze într-un mod calm la cele întîmplate. Voiam doar o separare amia-bilă şi o reglementare financiară rezonabilă. El a fost de vină că am ajuns să ne luptăm, recurgînd la avocaţi, ordine de restricţie, existenţe separate acasă şi aşa mai departe. încă mai avea timp să evite tot felul de suferinţe şi de cheltuieli inutile, aceeptînd pur şi simplu ideea divorţului şi rezolvînd lucrurile avantajos pentru amîndoi. Nu, nu este. Bănuiesc că stă în apartamentul lui din Londra. Nu ştiu, nu l-am mai văzut în ultimele săptămîni. Facturile curg în continuare, pentru gaze, curent electric şi restul, aşa că i le trimit lui, dar cînd am văzut că nu le achită, am fost silită să plătesc eu o parte ca să nu fim debranşaţi, ceea ce nu mi se pare corect. într-un mod de-a dreptul meschin, a scos cea mai mare parte a banilor din contul comun a doua zi după ce-am plecat de acasă, iar conturile curente sînt toate pe numele lui, ceea ce înseamnă că trebuie să-mi acopăr toate cheltuielile, inclusiv onorariul avocatului, din salariul lunar. Pe cuvînt că fac eforturi ca să mă descurc.
Nu, nu-l urăsc, în ciuda felului cum s-a purtat. Imi pare rău pentru el. Dar nu mai pot face nimic care să-i fie de folos. Trebuie să-şi caute singur ieşirea din labirint. Eu una am destule nevoi personale de care e cazul să mă ocup. N-am o inimă de piatră. Tubby aşa susţine, dar n-are dreptate. Nici mie nu mi-a fost uşor să iau legătura cu avocaţii şi să fac toate lucrurile astea. Insă dacă tot mi-am făcut curaj pentru un asemenea pas, trebuie să merg pînă la •capăt. Incă sînt suficient de tînără ca să reuşesc, aşa cred. Da, cu cîţiva ani mai mică decît Tubby-
246
A trecut tare mult de atunci. Eram cu totul altfel amîndoi, zău aşa. Eu efectuam practica pedagogică la o şcoală primară din Leeds, iar el şi-a făcut apariţia acolo într-o bună zi, cu o trupă aflată într-un turneu prin şcoli. Cinci tineri care voiau să ajungă actori, dar nu făceau parte din sindicat, înfiinţaseră o compa-nie din nirnic şi începuseră să bată ţara în lung şi-n lat într-un Dormobile vechi şi trăgînd după ei o remorcă în care se găsea recuzita. Jucau versiuni din Shakespeare prescurtate pentru gimnaziu şi poveşti dramatizate pentru elevii din ciclul primar. Drept să vă spun, nu erau foarte buni, dar compensau minusurile tehnice prin entuziasm. După ce şi-au ţinut spectacolul în sala de festivităţi a şcolii, iar elevii au plecat acasă, i-am invitat în cancelarie la un ceai şi nişte fursecuri. Mi s-au părut teribil de boemi şi de aventuroşi. Prin comparatie cu ei, dusesem o viaţă extrem de respectabilă şi de ferită. Am făcut engleza la Royal Holloway, un colegiu de fete de pe lîngă London University exilat undeva în cartierul financiar din Surrey, Părinţii au insistat să merg la un colegiu monosex dacă tot plecam de acasă şi, cum picasem la Oxbridge, îmi rămăsese de ales între Royal Holloway şi Leeds University. Eram hotărîtă să nu stau acasă, dar m-am întors să fac practica peda-gogică la Leeds ca să scutesc nişte bani. Am ales ciclul primar - am fost una dintre rarităţile care au avut această opţiune - fiindcă nu-mi surîdea ideea de a încerca să pun ordine în brambureala din liceele de cultură generală care tocmai înlocuiau liceele clasice de genul celui unde învăţasem eu. Pe vremea aceea purtam deux-pieces-uri pastelate, fuste pli-sate, lungi pînă sub genunchi, pantofi cuviincioşi şi nu mă machiam aproape deloc. Aceşti actori tineri crau îmbrăcati cu nişte tricouri răpănoase, pline de găuri, aveau un păr lung, soios, şi fumau pe rupte. Trupa consta în trei băieţi şi două fete care, în cea mai mare parte a timpului, dormeau la grămadă în Dormobile ca să nu cheltuiască pe cazare, după cum
247
mi-a spus Tubby. Intr-o noapte, a parcat chiar el pe un vîrfde deal şi a uitat sătragă frîna, aşa că rulota a luat-o încet la vale, pînă cînd a intrat într-o secţie de poliţie. Spunea povestea atît de hazos, încît m-a făcut să rîd în gura mare. Cred că acesta e primul lucru care m-a atras la el, felul cum mă făcea să rîd -spontan şi din toată inima. Acasă rîsul nnstru era cumpătat din politeţe sau - cînd eram între noi, copiii - batjocoritor şi sarcastic. Cu Tubby, rîdeam înainte să-mi dau seama că rîd. Dacă aş încerca să explic foarte pe scurt ce n-a mers în căsătoria noastră în ultimii ani - de ce nu m-am bucurat de ea, de ce nu mi-a oferit fericire sau vreun sentiment de bucurie a vieţii -, aş spune că motivul a fost că nu mă mai făcea să rîd. o ironie a sorţii, ce-i drept, dacă ne gîndim că în fiecare săptămînă distrează milioane de oameni cu serialul ]ui de televiziune. Pe mine, mă tem că nu. Mi se pare fără sare şi piper.
Oricum, chiar din prima zi a avut curajul şi mi-a cerut numărul de telefon, iar eu am fost suficient de nesocotită ca să i-l dau. M-am întîlnit cu el de cîteva ori cînd se afla cu prietenii prin Leeds, asta mai mult seara, prin cîrciumi. Cîrciumi! Pînă să-l cunosc pe Tubby, nici nu pusesem piciorul în vreuna. Nu l-am invitat acasă. Ştiam că părinţilor mei nu avea să le placă de el, deşi nu aveau să recunoască nici-odată de ce - fiindcă era neîngrijit, nu avea studii superioare şi avea un aceent de mahala. Presupun că ştiţi că s-a lăsat de şcoală la şaisprezece ani, nu ? Ei bine, aşa s-a întîmplat, a avut, în general, numai note proaste. După gimnaziu a intrat la un liceu, dar nu s-a acomodat, era mercu ultimul din clasă. Nu ştiu - o combinaţie de temperament, lipsă de tact pedagogic şi absenţa unui sprijin în familie, presupun. Părinţii lui erau muncitori - foarte cumse-cade, dar nu prea dădeau doi bani pe şcoală. Oricum, Tubby s-a lăsat de şcoală cît a putut de repede şi a prirts un post de curier al unui impresar din lumea teatrului, aşa că a ajuns să-l intereseze scena. După
248
ce-a venit din armată, a intrat la artă teatrală şi a încercat să devină actor. în perioada aceea l-am cunos-cut. Juca toate rolurile comice din repertoriul trupei cu Dormobilul şi scria scenariile adaptate după poveşti. In scurt timp şi-a dat seama că se pricepe mai bine la scris decît la actorie. Am păstrat legătura după ce trupa a plecat din Yorkshire. în vara aceea m-am dus la Edinburgh, unde participau şi ei cu un specta-col în cadrul Festivalului - The Fringe, fireşte - şi am distribuit fluturaşi şi programe, fără să le spun părinţilor ce aveam de gînd. Pe urmă, contrar voinţei lor, mi-am depus dosarul pentru primul post în învăţă-mînt din Londra, ştiind că Tubby se afla tot acolo. Trupa cu Dormobilul se destrămase, iar el îşi cîştiga o pîine destul de neagră ca angajat temporar într-un birou, unde în timpul liber scria glume pentru actorii specializaţi în monologuri comice. Am început să avem o relaţie stabilă. In cele din urmă, a trebuit să-l duc acasă într-un week-end şi să-l prezint părin-ţilor, Ştiam că avea să fie neplăcut, şi chiar aşa a fost.
Tata îşi ducea zilele într-un cartier din Leeds care, de cîteva decenii, arăta din ce în ce mai urît. Biserica era uriaşă şi fusese construită în stilul neo-gotic, din cărămidă înnegrită. Nu ţin minte să fi fost vreodată plină. Fusese ridicată pe un vîrf de deal de negustorii şi de producătorii bogaţi care locuiseră iniţial în vilele mari de piatră din jurul ei, de unde se vedeau fabricile şi depozitele pe care le deţineau, precum şi străzile de la poalele dealului, unde se aflau locuinţele muncitorilor. Cînd a preluat tata parohia, încă mai existau cîţiva proprietari/ocupanţi din clasa de mijloc proveniţi din rîndul industriaşilor, însă în anii cincizeci majoritatea căsoaielor fuseseră ocupate apartament cu apartament sau preluate de familii asiatice foarte numeroase. Tata era un om cinstit şi bine intenţionat, care citea The Guardian pe vremea cînd încă i se mai spunea The Manchester Guardian şi se străduia să facă în aşa fel încît Biserica să vină în întîmpinarea nevoilor oraşului, numai că
249
oraşul nu a părut niciodată interesat de altceva decît de nunţi, botezuri şi înmormîntări. Mama îl susţinea loial, drămuind bănuţii ca să-şi educe copiii într-un stil respectabil, tipic clasei de mijloc, deşi nu se putea baza decît pe leafa modestă a tatălui meu. Am fost patru copii, doi băieţi şi două fete. Eu am fost a doua, în ordinea descreficătoare a vîrstei. Am mers cu toţii la liceele monosex din cartier, dar am crescut sub un soi de clopot cultural, izolat de vieţile celor de vîrsta noastră. Nu aveam televizor, pe de o parte fiindcă tata nu era de acord cu un asemenea aparat, pe de alta, din cauză că nu ne puteam permite. Mersul la cinematograf era un răsfăţ atît de rar, încît în copilărie parcă mă apuca groaza cînd trebuia să mă duc şi eu, iar intensitatea experienţei mă tulbura profund. Aveam un gramofon, însă toate plăcile erau cu muzică clasică. Am învăţat cu toţii să cîntăm la diverse instrumente muzicale, deşi nici unul nu avea cu adevărat talent, iar uneori întreaga familie se aduna şi se străduia să ducă la capăt o piesă came-rală, făcînd o gălăgie care stîrnea cîinii vecinilor. Eram abstinenţi - încă o dată, atît din principiu, cît şi din raţiuni economice. Şi ne plăcea tare mult să dis-cutăm în contradictoriu. Principala distracţie pentru toţi membrii familiei era obţinerea de mici victorii în cadrul conversaţiilor, îndeosebi cînd luam masa.
Pe Tubby povestea asta l-a dat peste cap complet. Din capul locului, nu era obişnuit cu mesele în familie. 1 se întîmpla foarte rar să stea la masă cu părinţii şi cii fratele lui, în afara prînzului de duminică şi a sărbătorilor. Cînd locuia în casa natală, el cu tatăl şi cu fratele lui mîncau separat, la altă oră decît doamna Passmore. După-masa, cînd veneau de la şcoală sau de la serviciu, dînsa îi întreba ce vor să mănînce, după care gătea şi-i servea la masă, ca o cîrciu-măreasă, iar ei mîncau cu un ziar sau o carte prop-tită.de solniţă. Prima dată cînd am fost la ei în vizită şi i-am văzut, nu mi-a venit să cred.
250
Şi lui viaţa noastră domestică i s-a părut la fel de bizară, „de un arhaism ca-n Forsythe Saga", după cum mi-a spus cîndva, referindu-se la statul enfamille de două sau trei ori pe zi, la rostirea rugăciunilor înainte şi după mese, cu şerveţelele de pînză pe care trebuia să şi le pună fiecare la loc şi să ţină minte de unde să-l ia, ca să nu folosim mai multe decît era nevoie, la tacîmurile aşezate aşa cum se cuvenea, indiferent cît erau de vechi şi de pătate, ca linguri pentru supă, cu furculiţe şi cuţite speciale pentru peşte şi aşa mai departe. Mîncarea noastră era destul de proastă, iar în zilele cînd era bună nu ajungea, dar era servită ceremonios şi protocolar. Bietul Tubby a fost în culmea derutei în week-end-ul ăla. A început să mănînce înainte să fie serviţi ceilalţi, a folosit lingura de desert pentru supă şi pe cea de supă pentru desert şi a făcut tot felul de alţi faux pas din cauza cărora fratele şi sora mea mai mică au rîa pe înfundate. Insă lucrul care l-a surprins cel mai mult a fost felul nostru de a conversa la masă. Şi nu fiindcă ar fi existat vreo dezbatere în adevăratul sens al cuvîntului. Tata credea că ne stimulează să gîndim independent, numai că existau nişte limite foarte stricte pentru ceea ce aveai voie să spui. Nu puteai să negi existenţa lui Dumnezeu, adevărurile creştinismului sau caracterul indisolubil al căsă-toriei, ca să dau cîteva exemple. în scurt timp noi, copiii, am început să ne adaptăm la aceste constrîngeri, iar conversaţiile de acasă s-au transformat în dueluri verbale al căror scop era să-ţi discreditezi unul dintre fraţi în faţa restului familiei. De pildă, dacă foloseai greşit un cuvînt sau dădeai o informaţie incorectă, ceilalţi te băgau imediat la mijloc şi te luau în beţe. Pe Tubby chestia asta îl depăşea total. Bineînţeles, a folosit-o mult mai tîrziu în The People Next Door. Mutatis mutandis, soţii Springfield şi soţii Davis au fost inspiraţi de fapt de familia mea şi de a lui. Primii sînt complet seculari, dar amestecul de aro-ganţă şi spirit de contradicţie, la fel ca prejudecăţile
251
şi snobismul pe care nu vor să şi-l asume, corespund întru totul primei impresii pe care şi-a făcut-o Tubby despre familia mea, pe cînd soţii Davis reprezintă o versiune mai stridentă şi mai sentimentală a pro-priei familii, la care au fost adăugate doze mici din unchiul Bert şi mătuşa Molly. Bănuiesc că din cauza asta nu m-a interesat niciodată serialul. Trezeşte prea multe amintiri dureroase. Nunta noastră a fost deosebit de urîtă, cu cele două rînduri de neamuri total incompatibile trimiţîndu-şi tot felul de săgeţi şi desfiinţîndu-se din priviri.
De ce m-am măritat cu el ? Am crezut că mă îndră-gostisem. Mă rng, poate chiar aşa a fost. Ce este dragostea, dacă nu sentimentul că o nutreşti? Ţinearn morţiş să mă revolt împotriva părinţilor, dar nu ştiam cum. Căsătoria cu Tubby a fost o formă de afirmare a independenţei. în plus, amîndoi doream cu disperare sexul - raportat la apetitul normal al unor tineri -, dar eu nu fusesem suficient de rebelă ca să încerc aşa ceva fără să fiu măritată. Şi pe urmă, Tubby avea un farmec incontestabil pe vremea aceea. Era încrezător în forţele proprii, în talentul pe care-l avea, şi mă făcea şi pe mine să mă simt la fel. Dar mai presus de orice, mă distram cînd eram cu el. Mă făcea să rîd.
252
Marţi, 25 mai. Au înverzit platanii de lîngă fereastră: au nişte frunze destul de blegi şi anemice, fără urmă de muguri, care nu seamănă deloc cu lumînările falice de culoare crem ale castanilor crescuţi în dreptul biroului meu din Hollywell. Pe ramurile lor se caţără veveriţele, dar asta nu mă miră. Ar trebui să fiu mulţumit - şi chiar sînt - că mai cresc totuşi nişte copaci în zona asta, dacă stai să te gîndeşti la cît de mare e poluarea din centrul Londrei. Intre Brewer Street şi Regent Street se află o scurtătură îngustă şi fără nimic distinct, care se cheamă Air Street şi mă face să zîmbesc de fiecare dată cînd dau cu ochii de tăbliţă. Zîmbesc în loc să rîd fiindcă străduţa e invariabil sufocată de fumul cancerigen al ţevilor de eşapament ale maşinilor aflate în trafic, şi e preferabil să respiri cît mai rar şi cît mai scurt. Air Street1. Nu ştiu cum s-a ales un asemenea nume, dar ai face avere dacă te-ai apuca să vinzi aer îmbuteliat.
Acum, că locuiesc permanent în apartament, îmi dau seama că e claustrofobic. Mi-e dor de aerul curat mirositor din Hollywell, mi-e dor de veveriţele care se fugăreau prin grădină, mi-e dor de liniştea de peste zi a străduţelor de la marginea oraşului, unde la vremea asta zgomotul cel mai puternic e torsul îndepărtat al unei maşini de tuns iarba sau pocnetul mingii a doi jucători de tenis. Dar n-am mai rezistat tensiunii pe care o presupunea împărţirea casei cu
1. Strada Aerului.
255
Sally. Felul cum treceam pe lîngă ea în hol sau pe scări, într-o tăcere împietrită; felul cum schimbam mici bileţele acuzatoare (,f>acă totpui rufele la muiat, te rog să le scoţ-i din maşină înainte să-mi uiniî mie rîndul s-o folosesc", „Ţinînd cont că ultima dată am cumpărat eu lichid de clătire pentru spălătorul de vase, data viitoare poate o să faci tu acest lucru");
felul cum mă ascundeam cînd deschidea uşa din faţă vreunui vecin sau comis-voiajor, ca să nu fim nevoiţi să vorbim unul cu altul în faţa lor; felul cum ridicam telefonul ca să sun undeva şi îl puneamjos ca pe-un cartof încins fiindcă îl folosea deja Sally, în ciuda tentaţiei de-a apăsa pe speaker şi de-a trage cu ure-chea... Cel care a inventat aiureala asta cu „vieţile separate" fie a fost sadic, fie a avut un simţ al umo-rului ciudat din cale-afară. Cînd i-am povestit lui Jake, mi-a spus: „Să ştii că asta ar fi o idee grozavă pentru un serial". Din ziua aceea n-am mai vorbit cu el.
Am un sentiment bizar, scriind din nou înjurna-lul ăsta. o perioadă destul de mare a rămas neaco-perită. După ce Sally şi-a aruncat bomba în seara aia (apropo, ce anume este, sau era, o bombă? Şi cum o arunci fără să explodezi şi tu? E vorba de o grenadă sau de un mortier, sau era un tip primitiv de bombă aeriană cărcia i se dădea drumul din car-lingile deschise ale vechilor biplane ? Dicţionarul nu prea mi-a fost de folos) - după ce Sally a dat buzna la mine în birou în seara aceea de vineri şi m-a anunţat că vrea să se despartă, săptămîni la rînd am fost prea cătrănit ca să pot să mai scriu ceva, fie şi un jurnal. Imi ieşisem din minţi de gelozie, furie şi autocompătimire. (lată un clişeu de calibru: „a-ţi ieşi din minţi": ca şi cum ai fi atît de plin de senti-mente negative, încît mintea ţi s-ar despărţi de corp, întrerupînd orice legătură cu el, în aşa fel încît unul să fie incapabil să exprime durerea celuilalt.) Nu mă gîndeam decît la cum să i-o plătesc lui Sally:
punîndu-mă de-a curmezişul în ceea ce priveşte banii, încercînd să-l urmăresc şi să-l prind cu mîţa-n sac
256
pe iubitul despre care eram sigur că exista şi avînd eu însumi o aventură. Mă întreb ce mi-o fi venit să cred că această ultimă varianta ar fi avut darul s-o deranjeze? în orice caz, chiar dacă aş fi reuşit, tot nu i-aş fi putut spune lui Sally, fiindcă în cazul ăsta m-ar fi putut da în judecată şi ar fi putut cere un divorţ rapid pe temeiul adulterului. Dacă aş încerca să descîlcesc iţele răsucite ale motivelor pe care le aveam atunci, ar trebui să spun că mă străduiam să recuperez timpul pierdut în materie de crailîcuri.
Lucrul cel mai dureros în comportamentul lui Sally a fost, fireşte, felul cum m-a respins ca persoană, precum şi aprecierea subînţeleasă că toţi cei treizeci de ani de căsătoric, sau cea mai mare parte a lor, fuseseră pentru ea lipsiţi de noimă şi de valoare. După ce-a plecat de acasă, m-am aşezat pe podeaua camerei de zi, înconjurat de toate albumele de familie prin care nu mă mai uitasem de ani de zile, şi am întors paginile cu lacrimile şiroindu-mi pe obraji-Acuitatea insuportabilă a instantaneelor! Sally şi copiii zîmbind obiectivului din şezlong, din cărucior, de lîngă un castel de nisip, de pe marginea unei piscine pentru copii sau pentru adulţi, din şaua unei biciclete sau a unui ponei, de pe puntea unui feribot care străbătea Canalul sau din curţile interioare ale unor gîtes din Franţa. Copiii crescînd mai înalţi şi mai voinici de la an la an, iar Sally cu faţa tot mai suptă şi părul din ce în ce mai cărunt, însă arătînd întotdeauna sănătoasă şi fericită. Da, fericită. Apa-ratul de fotografiat nu putea să mintă, nu? M-am smiorcăit, mi-am şters lacrimile şi mi-am suflat nasul, uitîndu-mă atent la pozele viu colorate ale filmului Kodak, ca aă-mi dau seama dacă puteam discerne pe chipul lui Sally vreo urmă cît de mică a nemulţu-mirilor ce aveau să vină. Dar avea ochii prea mici, n-am putut să-i cercetez cum aş fi dorit, şi doar se ştie că, atunci cînd omul vrea să ascundă ceea ce crede, ochii sînt singurii care-l dau de gol. Poate că totul fusese doar o iluzie, iar „căsnicia noastră fericită" se dovedise un simplu zîmbet la fotograf.
257
o dată ce începi să te îndoieşti de propria căsătorie, îţi pui sub semnul întrebării însăşi ancorarea în realitate. Credeam că o cunosc pe Sally - şi dintr-o dată am descoperit că n-o cunoşteam. Prin urmare, poate că nu mă cunoşteam nici pe mine. Poate că nu ştiam nimic. Concluzia a fost atît de abruptă, încît m-am retras din faţa ei şi mi-am regăsit refugiul în mînie. Am demonizat-o pe Sally. Destrămarea căsăto-riei noastre s-a produs numai şi numai din vina ei. Oricît de adevărate ar fi fost nemulţumirile ei legate de egocentrismul, de mohoreala şi de neatenţia mea (iar aici recunosc că felul cum mi-a trecut pe lîngă ureche vestea gravidităţii lui Jane a fost o scăpare de mai mare jena), tot n-ar fi fost suficiente ca s-o facă să mă părăsească. Trebuia să mai existe un motiv, respectiv alt bărbat. In cercul nostru de cunoştinţe existau suficient de multe exemple de adulter ca să sprijine o asemenea ipoteză. lar stilul nostru de viaţă după plecarea copiilor i-ar fi dat ocazia lui Sally să întreţină foarte uşor o relaţie, dat fiind că eu eram la Londra două zile pe săptămînă, iar viaţa ei profe-sională era - în ce mă priveşte - o carte închisă. Ceea ce m-a înfuriat cel mai mult a fost faptul că nu profitasem eu însumi de situaţie. Deşi „înfuriat" nu e cuvîntul cel mai potrivit. E mai bună vocabula „supărare" sau, cum ar zice Amy, chagrin — are o sonoritate resentimentară, scrîşnită şi revanşardă. Eram supărat la gîndul tuturor acestor femei pe care mi-ar fi fost atît de uşor să le am de-a lungul vieţii mele profesionale, şi îndeosebi în ultimii ani, dacă n-aş fi decis să-i rămîn credincios lui Sally: actriţe, asistente de producţie, membre ale departamentului de publicitate şi secretare - toate sensibile la atenţiile unui scenarist de sucees. După cum mi-a zis Amy, Freud a spus cîndva că toţi scriitorii sînt mînaţi de trei ambiţii: celebritate, bani şi dragostea femeilor (bănuiesc că şi a bărbaţilor, deşi nu cred că Freud a pus mare preţ pe scriitoare sau pe homosexuali). Recunosc că m-am lăsat montat de primele două ambitii, dar m-am abţinut cu scrupulozitate să cedez
258                                             '
celei de-a treia, şi asta din principiu. Răsplata? Am fost trimis la plimbare după ce mi-am făcut datoria şi după ce puterile sexuale au început să mă părăsească.
Acest ultim gînd m-a făcut să intru în panică. Cîţi ani îmi mai rămăseseră ca să recuperez timpul pierdut pînă acum? Mi-am adus aminte ce scrisesem înjurnal cu cîteva săptămîni în urmă: ^Nupoţi să-ţi transformi ultimul futai într-o ocazie specială, fiindcă în timpul trosnelii n-ai de unde să ştii că e ultima; iar în momentul cînd descoperi lucrul ăsta, probabil că e prea tîrziu ca să-ţi aduci aminte cum a fost". Am încercat să-mi amintesc cînd am făcut dragoste cu Sally ultima oară, dar n-am putut. M-am uitat în urmă prinjurnal şi am găsit evenimentul consemnat în ziua de sîmbătă, 27 februarie. Nu existau multe amănunte, doar că Sally se arătase surprinsă văzîndu-mă că iau iniţiativa şi se conformase fără prea mult entuziasm. Citirea acestor rînduri mi-a alimentat bănuielile. Am mai dat nişte pagini înapoi, pînă am ajuns la discuţiile cu băieţii de la clubul de tenis: „Ar ft bine să nu-ţi scapi din ochi domniţa, Tubby... Am auzit că nici la altele nu-i de lepădat... Ştie cum să le ia..." Rezolvarea misterului s-a aprins în cap ca un semnal luminos. Brett Sutton, bine-înţeles! Lecţiile de tenis, noile haine sport, decizia bruscă de a se vopsi... Toate se legau. In minte mi s-a aprins un ecran de televizor pe care se derulau filme porcoase, în care Sally era surprinsă goală pe canapeaua din cabinetul de prim-ajutor al clubului, dîndu-şi extaziată capul pe spate, în timp ce Brett Sutton o pătrundea cu mătărînga lui enormă.
Am descoperit că mă înşelasem în legătură cu Brett Sutton. Dar nevoia de a face eu însumi sex cît mai curînd cu putinţă - din răzbunare, în compen-saţie şi ca să mă liniştesc - a devenit o preocupare care m-a confiscat total. Fireşte, m-am gîndit din capul locului la Amy. De cîţiva ani încoace, relaţia dintre noi avea toate datele unei aventuri: secreto-şenia şi regularitatea întîlnirilor, mesele discrete la restaurant, convorbirile telefonice pe ascuns, schimbul
259
de confidenţe - totul, cu excepţia actului sexual. Mă abţinusem să trec dincolo de pragul ăsta dintr-o loialitate prost plasată faţă de Sally. Acum însă nu mai exista nici o raţiune morală care să mă înfrîneze. Aşa m-am gîndit la momentul respectiv, imediat după lansarea bombei. Lucrurile de care n-am ţinut cont au fost (a) dacă o doream cu adevărat pe Amy şi (b) dacă ea mă dorea la rîndu-i. Am descoperit în Tenerife că răspunsul la ambele întrebări era „nu".
Miercuri, 26 mai. Scrisori de la Jane şi Adam de dimineaţă. Nu mi-a venit să le deschid - în clipa cînd am recunoscut scrisul de pe plicuri am simtit un gol în stomac -, dar n-am putut să mă apuc de nimic pînă n-am făcut-o. Fiecare avea cîteva rînduri în care eram întrebat de sănătate şi invitat în vizită. Bănuiesc că au vrut să facă un gest de cumsecădenie şi s-au vorbit: coincidenţa de a le fi primit pe amîn-două în aceeaşi zi e prea mare.
M-am văzut cu fiecare separat după ce Sally a plecat de-acasă, dar înainte de-a se întoarce. Adam şi cu mine am luat prînzul într-o zi la Londra, iar după aceea am petrecut un week-end în Swanage cu Jane şi Gus. In nici una dintre aceste două ocazii nu m-am simţit în largul meu. Pentru prînzul cu Adam am ales un restaurant unde nu mai fusesem pînă atunci, ca să nu fiu recunoscut. Acesta s-a dovedit a fi tiesit de lume, cu mesele aproape una după alta, aşa că Adam şi cu mine n-am fi putut discuta liber nici dacă am fi dorit şi a trebuit să comunicăm printr-un fel de cod eliptic. Dacă ar fi tras cineva cu urechea, ar fi crezut, probabil, că vorbeam despre o petrecere nercuşită, nicidecum despre destrămarea unei căsătorii de treizeci de ani. Totuşi, am preferat masa la restaurant week-end-ului la Swanage, unde un Gus plin de tact m-a lăsat singur cu Jane ca să avem o discuţie sinceră, punîndu-ne sufletele pe masă, chit că nici unul dintre noi nu avea chefde aşa ceva, din cauză că nu mai purtaserărn asemenea discuţii
260
şi nu ştiam cum să procedăm. Relaţia dintre Jane şi mine a fost dintotdeauna una hazliu mustrătoare, fiica mea reproşîndu-mi în permanenţă formele de consum antiecologice, ca de pildă apa minerală la sticlă, agrafele de birou colorate şi rafturile din lemn de esenţă tare, precum şi poantele sexiste din The People Next Door. Era un joc pe care-l practicam împreună, în parte ca să-i amuzăm pe ceilalţi. Insă nu aveam exerciţiul convorbirilor intime.
Duminică după-masă, Jane şi cu mine am ieşit cu cîinele ei la plimbare pe o plajă în formă de semilună, schimbînd observaţii convenţionale despre vreme, flux şi surferii care se strînseseră în golf. Se pare că trebuie să nască în octombrie. Am întrebat-o cum se simte în starea actuală şi mi-a răspuns că, slavă Domnului, a depăşit perioada cînd avea greţuri dimi-neaţa; însă şi subiectul ăsta s-a fisîit repede, poate şi din cauză că se lega într-un mod stînjenitor în mintea amîndurora de cearta definitivă dintre mine şi Sally. Pe urmă, în timp ce ne întorceam, Jane m-a întrebat pe nepusă masă: „De ce nu-i dai lui mami ce vrea? Tot ţi-ar rămîne berechet, nu?" I-am răspuns că era o chestiune de principiu. Nu aceeptam ca Sally să mă părăsească fiindcă şi-a dat seama că-i era greu să trăiască alături de mine, aşteptîndu-se în schimb s-o ajut să ducă în continuare stilul de viaţă cu care se obişnuise. „Adică a fost plătită ca să-ţi suporte toanele?" a întrebat Jane. Am răspuns: „Nu, nici vorbă", dar într-un fel cred că Jane avea dreptate, chiar dacă eu unul n-aş fi pus problema în termenii ăştia. E o fată tare isteaţă. Mi-a zis: „Cred că banii ăştia pe care-i întorci cu lopata de cînd cu The People Next Door au avut un efect rău asupra ambilor. Tu ai început să-ţi faci griji mai mult decît pe vremea cînd erai strîmtorat, iar pe mami a apucat-o invidia". Pînă atunci nu-mi trecuse prin cap că Sally ar fi
putut fi invidioasă pe suceesul meu.
Deşi atît Adam, cît şi Jane s-au străduit să fie imparţiali, am avut impresia că, în sinea lui, fiecare era „de partea" lui Sally, aşa că nu i-am mai căutat
261
după cele două întîlniri. De asemenea, aveam de gînd s-o iau pe Amy în Tenerife şi mi-era să nu afle şi să nu-i spună lui Sally.
Tenerife a fost o opţiune catastrofală, dar de fapt era sortit eşecului de la bun început. Deşi păstrasem, cum s-ar zice, o anumită distanţă faţă de Arny, neîncercînd nimic mai intim decît un sărut sau o îmbrăţişare prietenească, o învestisem cu o anumită aură de fiinţă inaceesibilă, de care nu aveam cum să mă apropii. După ce am văzut-o goală şi întinsă pe pat, mi-am dat seama că era doar o femeiuşcă dolofană, cu nişte picioare cam păroase, pe care nu le obser-vasem pînă atunci fiindcă purta întotdeauna ciorapi de mătase sau pantaloni mulaţi. în plus, nu excela defel la capitolul tonus muscular. Mi-a fost imposibil să nu fac comparaţii defavorabile cu silueta lui Sally şi să nu mă gîndesc că strategia mea încasase o lovitură extrem de gravă. Ce Dumnezeu căutam într-o cameră urîtă de hotel într-o staţiune mizerahilă, cu o femeie mult mai puţin dezirabilă decît soţia înstră-inată pe care încercam să mă răzbun? N-a fost de mirare că Tenerife s-a transformat într-un dezastru erotic. De îndată ce m-am întors - ba chiar mai devreme - am început sa caut în minte o femeie pe care s-o cunosc şi care să fie o parteneră mai tînără şi mai atrăgătoare decîtAmy. Aşa am ajuns la Louise.
După cîteva zile, m-am urcat din nou în avion, cu destinaţia Los Angeles. Incă un fiasco. Ba chiar unul dublu, dacă punem la socoteală şi întîlnirea în orb pe care mi-a aranjat-o Louise cu Stella după ce mi-a făcut ţăndări toate speranţele. Halal speranţe. Ştiam, de fapt, încă de cînd mi-am rezervat biletul pentru L.A. (numai dus, la clasa business; a costat o avere, dar am vrut să ajung acolo în formă maximă), că probabilitatea ca Louise să mai fie singură şi disponibilă după atîţia ani era extrem de redusă, dar am făcut pur şi simplu abstracţie de acest lucru, fiindcă n-am putut suporta îdeea eşecului. La fel a procedat şi Kierkegaard cînd s-a întors la Copenhaga la un an după ce a rupt logodna,
262
sperînd că Regine îl aştepta şi tînjea după el, pentru ca apoi să descopere că se măritase cu Schlegel. Louise era atractivă prin aceea că aş fi putut s-o am în trecut, dacă nu mi-aş fi refuzat plăcerea ca un dobitoc pervers. Ceea ce m-a făcut să zbor atîtea mii de kilometri a fost tocmai mirajul repetiţiei, ideea de-a o vedea pe Louise oferindu-mi-se din nou, aşa încît posedarea ei să fie de două ori mai savuroasă.
Stella, pe de altă parte, a fost o ipotetică aventură de-o noapte şi nimic mai mult, în ce mă priveşte. Aveam o zi şi o noapte de pierdut înainte de primul zbor înapoi la Londra, aşa că în dimineaţa cînd m-a sunat Louise, după ieşirea noastră la Venice, ca să-mi spună că avea o prietenă care ardea de nerăbdare să mă cunoască, am aceeptat. M-am întîlnit cu ea în holul de la Beverly Wilshire şi am invitat-o la cină în restaurantul scandalos de scump al hotelului. La început mi s-a părut destul de atrăgătoare: blondă, suplă şi foarte aranjată. M-am frecat la ochi în faţa strălucirii şi a eleganţei dentiţiei, fixativului, ojei şi bijuteriilor ei asortate. Numai că zîmbetele ei durau o fracţiune de secundă în plus faţă de cît era normal, iar pielea feţei avea sub stratul păstos de machiaj un fel de rigiditate care sugera un lifting prealabil. N-a pierdut deloc timpul şi mi-a spus încă de la primul margarita pe care l-am băut înaintea mesei:
„Am aflat de la Louise că avem multe în comun:
amîndoi am fost trădaţi şi amîndoi vrem să ne fri-gem, nu ?" Am rîs stingherit şi am întrebat-o din ce trăieşte. Mi-a spus că are un magazin pe Rodeo Drive de unde Louise vine şi mai cumpără cîte ceva din cînd în cînd. După ce ne-am aşezat m-a surprins întrebîndu-mă dacă îmi făcusem testul HIV. Am răs-puns că nu, nu mi se păruse necesar, fiindcă îi fuse' sem întotdeauna credincios soţiei. „Aşa mi-a spus şi Louise, a rostit Stella. Dar soţia? Ea ţi-a fost credin-cioasă?" I-am zis că mă convinsesem că da şi am întrebat-o ce vrea să mănînce. „O salată Caesar şi un ftlet mignon foarte puţin prăjit. Nu te superi că te-ntreb toate astea, Tubby, nu?" „A, deloc", am
263
răspuns politicos. „Ştiu din propria experienţă că-i mai bine să te lămureşti din capul locului în nişte privinţe. Pe urmă putem să ne destindem amîndoi. Şi de cînd te-a lăsat nevasta ? Ai mai fost cu cineva ?" „O singură dată, am spus. Cu o prietenă veche." „Bănuie^sc c-ai pus prezervativ, nu?" „A, sigur", am minţit. In realitate, Amy folosea o diafragmă. Cred că Stella şi-a dat seama că o minţisem. „Ai şi acum cîteva la tine?" m-a întrebat ea după ce ni s-au adus salatele Caesar. „Mă rog, nu le port în buzunar", am spus. „In cameră, am vrut să zic". „Făi, tre' să fie în minibar, m-am eschivat. Văd că au tot felul de chestii acolo." „Nu contează, am eu cîteva în poşetă", a zis Stella fără urmă de zîmbet. Cînd a început să vor-bească despre mănuşile de latex şi punţile dentare în timp ce ne ocupam de fi.let mignon, am intrat în panică. Dacă e atît de preocupată de sexul protejat, înseamnă că are şi motive, mi-am spus. Pentru prima dată în viaţă, am simulat o hernio-nevroză articu-lară şi m-am zvîrcolit în scaun, oferind - deşi e doar părerea mea - o impresie convingătoare a unei sufe-rinţe insuportabile. Cei de la mesele din jur au fost îngrijoraţi de-a binelea. Şeful de sală le-a făcut semn ospătarilor, iar doi dintre ei m-au ajutat să ies în hol. Am rugat-o pe Stella să mă ierte, i-am cerut voie să mă retrag şi m-am vîrît în pat de unul singur. Stella mi-a spus s-o sun a doua zi, numai că a doua zi m-am suit în primul avion care a decolat de pe aeroportul din Los Angeles cu destinaţia Heathrow.
Abia cînd am survolat calota polară, am început s-o văd cu ochii minţii pe Samantha ca pe o întrupare a promisiunilor sexuale. De ce nu mă gîndisem la ea mai devreme ? Era tînără, dezirabilă şi făcusc tot posibilul să intre în vorbă cu mine. Mai mult, emana sănătate şi curăţenie prin toţi porii, şi pe deasupra era extrem de isteaţă. Pe Samantha nu ţi-o puteai închipui asumîndu-şi cel mai mic risc în materie de sex nepro-tejat. Da, era evident şansa cea mai favorabilă de a-mi dovedi că încă eram bărbat. De-abia aşteptam
264
să aterizez la Heathrow. Cu ochii roşii, şifonat şi neras, am sărit într-un taxi şi am dat fuga la studio, unde ştiam că aveam s-o găsesc pe Samantha la repetiţii.
N-a fost de mirare că prima mea tentativă stîngace de seducţie a dat greş, mai ales că Signora Gabrielli a făcut tot posibilul să-mi bage beţe-n roate. Insă după cîteva zile, cînd Ollie mi-a sugerat să colaborez cu un redactor de scenarii, am profitat de momentul oportun şi am insistat pentru Samantha. Fata a înţeles foarte bine ce serviciu îi făcusem şi era pregă-tită să se achite de obligaţii aşa cum era obiceiul în lumea divertismentului. Greşeala mea fatală - fatală din punctul de vedere al dorinţei mele de-a face pe Don Juan-ul - a fost să aleg ca teatru al seducţiei Copenhaga, încercînd să prind doi iepuri: să combin o doză mică de cercetare legată de Kierkegaard cu futaiul ilicit, îndelung rîvnit şi amînat, dintr-un hotel de lux aflat la o distanţă convenabilă, dar nu prea mare, de orice loc unde am fi putut fi recunoscuţi. Ar fi trebuit să-mi dau seama că aceste două misiuni erau incompatibile. Ar fi fost normal să prevăd ce efecte urma să aibă faptul că am mers pe trotuarele pe care se plimbase şi Kierkegaard cu un secol în urmă, că am văzut cu ochii mei nişte străzi, pieţe şi clădiri care pînă atunci fuseseră nişte simple nume tipărite - Nytorv, N0rregade, Borgerdydskole - şi că am studiat obiectele domestice ale lui S.K. din Bymuseum, care îmi produseseră o impresie atît de puternică: pipele, punga în care îşi ţinea banii, lupa şi caseta pe care o făcuse Regine cu mîna ei, ca să aibă unde s-o păstreze, caricatura crudă din Corsair şi portretul lui Regine, chipeşă, nurlie şi cu un zîmbet abia ghicit pe buzele pline, care fusese evident realizat în zilele fericite de dinaintea ruperii logodnei de către Kierkegaard. Unde mai pui că după aceea am stat la pupitrul lui şi chiar am scris pe el! Am avut sentimentul extraordinar că era prezent undeva în cameră, uitîndu-mi-se peste umăr.
în consecinţă, m-am trezit că încercam o reticenţă curioasă şi jenantă faţă de îndeplinirea obiectivului
265
amoros al excursiei, iar cînd frumoasa Samantha mi-a oferit fără strop de ruşine toate deliciile corpului ei somptuos, n-am fost în stare să profit. Am simţit că mă ţine ceva care n-a fost nici teama de impotenţă, nici grija ca nu cumva să-mi agravez durerea de genunchi. Ziceţi-i conştiinţă. Ziceţi-i Kierkegaard. Deveniseră unul şi aYcelaşi lucru. Cred că de fapt Kierkegaard e omuleţul firav din mine care se tot străduieşte să iasă la lumină, şi pînă la urmă a izbutit chiar, la Copenhaga.
Tot el spune undeva în Jurnale că, după ce-a descoperit că Regine se logodise cu Schlegel şi şi-a dat seama că o pierduse irevocabil, „sentimentul meu a fost următorul: ori te arunci într-o irosire sălbatică, ori te cufunzi în religiozitatea absolută". Propria mea odisee sexuală frenetică şi idioată, în cursul căreia încercasem cu disperare să mă culc cu Amy, Louise, Stella şi Samantha, a fost încercarea de-a mă arunca într-o irosire sălbatică. Insă după ce am dat greş, religia mi s-a părut alternativa viabilă. Singurele mele forme de uşurare au fost să fac laba ' şi să scriu. De fapt, ăsta a fost singurul lucru pe care l-a făcut Kierkegaard o bună bucată de vreme - a scris. (o fi făcut şi laba, nu m-ar mira foarte tare.) însă doar ultimele cărţi, cele publicate sub numele real, pot fi descrise ca fiind „absolut religioase" şi, sincer să fiu, după ce le citeşti nu prea îţi mai arde de nimic. Nici măcar titlurile nu atrag: majoritatea se cheamă Discursuri edificatoare. Aşa-numitele lucrări cu pseudonim, îndeosebi cele pe care le-a scris ime-diat după despărţirea de Regine, sub diverse nume cum ar fi Victor Eremitus, Constantine Constantius, Johannes de Silentio şi alte ciudăţenii de soiul ăsta, sînt total diferite şi mult mai interesante: repre-zintă un fel de efort de a-şi asuma experienţa perso-nală, de a aceepta consecinţele propriilor opţiuni, prin abordarea indirectă şi oblică a materialului, realizată cu ajutorul unor ficţiuni ascunse în spatele unor măşti. Presupun că a fost acelaşi impuls care \ m-a făcut pe mine să scriu monologuri. Monologuri ;
dramatizate, aşa cred că li se spune, fiindcă se i
266
adrescază cuiva ale cărui replici sînt subînţelese. Asta ţin minte de la orele de engleză dintr-a cincea. Chiar a trebuit să învăţăm un asemenea monolog, unul de Browning. Era din „Ultima ducesă":
E ultima ducesă, pe zid a fost pictată,
Dar poţi să juri că-i vie. Şi spun acum pe dată
Că-mi pare o minune...
Ducele e un soţ turbat de gelozie, care se vede treaba că şi-a omorît nevasta. Eu n-aş fi ucis-o pe Sally, bineînţeles, dar am avut momente cînd a fost cît pe-aci s-o pocnesc.
Intr-un fel, a fost ideea Alexandrei, care nu şi-a dat seama ce şuvoi de cuvinte avea să dezlănţuie sugestia ei şi nici ce formă urma să îmbrace. M-am dus s-o văd, cuprins de o disperare mută, cam la o săptămînă după ce m-am întors de la Copenhaga. Renunţasem la irosire, dar tot mă simţeam depri-mat. Era la fel ca în economie. In ziua cînd m-am înapoiat din Danemarca (am prins ultimul avion, fiindcă mi-au trebuit cîteva ore bune pînă să găsesc mormîntul lui Regine, o lespede orizontală pe care crescuscră bălăriile, deşi pînă la urmă adevăratul ei monument îl reprezintă operele lui Kierkegaard), guvernul a anunţat că recesiunea luase sfirşit în mod oficial, chit că n-a sesizat nimeni vreo diferenţă. Chiar dacă se înregistra o creştere a producţiei de 0,2%, milioane de oameni erau în continuare şomeri şi sute de mii aveau sub salariul minim pe economie.
Mi-am petrecut timpul în apartament. Nu voiam să ies, ca să nu fiu recunoscut. Trăiam cu teroarea întîlnirii cu o persoană care ştia cine sînt. (Oricine în afară de Grahame, normal. Cînd mă simt insu-portabil de singur, îl chem sus ca să bem o ceaşcă de cacao şi să mai schimbăm două vorbe. Seara e întotdeauna jos cu începere de la nouă, iar uneori îl găsesc şi peste zi. A devenit un fel de chiriaş perma-nent.) Am fost convins că toţi prietenii şi cunoscuţii mei se gîndiseră şi vorbiseră despre mine în tot acest
267
timp, hlizindu-se după ce văzuseră caricatura din Public Interest. Cînd m-am dus la Rummidge ca s-o văd pe Alexandra, am mers cu clasa a doua şi am purtat ochelari de soare, sperînd să nu fiu identificat de controlori. Eram sigur că şi ei citeau Public Interest.
Am întrebat-o pe Alexandra de Prozac. A părut surprinsă. „Parcă nu erai de acord cu terapia medica-mentoasă", mi-a ypus. „Cică asta-i o chestic cu totul nouă, am răspuns. Nu creează dependenţă şi n-are efecte secundare. In State îl iau pînă şi ăia care nu sînt deprimaţi, fiindcă îi face să se simtă bine." Alexandra ştia tot despre Prozac, bineînţeles, aşa că mi-a oferit o explicaţie tehnică a modului cum acţionează, ceva legat de neurotransmiţători şi inhibitorii de reasimi-lare a serotoninei. N-am fost în stare s-o urmăresc, I-am spus că, în ce priveşte reasimilarca, eram deja destul de poticnit şi numai de inhibitori n-aveam nevoie, dar se pare că înţelesesem greşit. Alexandra are anumite bănuieli faţă de Prozac. „Şi nu-i adevărat ;
că nu produce efecte secundare, a spus ea. Chiar şi | cei care-i fac reclamă admit că inhibă capacitatea ;
pacientului de a avea orgasm." „Mă rog, eu oricum sufăr deja de efectul ăsta secundar, aşa că n-am ce pierde", am declarat. Alexandra a rîs, dezvelindu-şi dinţii în cel mai larg zîmbet pe care am reuşit să-l scot vreodată de la ea. „Există rapoarte neconfirmate despre efecte secundare şi mai grave, mi-a zis. Unii pacienţi au halucinaţii sau încearcă să se automu-tileze. Există chiar şi un criminal care a declarat c-a ucis sub influenţa Prozacului." „Prietena mea n-a amintit de chestiile astea, am zis. Mi-a spus doar că te face să te simţi mai bine decît de obicei." Alexandra m-a privit în linişte cîteva secunde, cu ochii ci mari, căprui şi blînzi. „O să te trec pe Prozac, dacă vrei cu adevărat, mi-a spus. Dar trebuie să ştii exact care sînt consceinţele. lar acum nu mă refer la efectele secundare, ci la efecte. Medicamentele astea noi, pe bază de opiacee, modifică personalitatea umană. Acţio-nează asupra minţii la fel cum o face chirurgia estetică asupra corpului. E posibil ca Prozacul să-ţi redea
268                                              '
respectul de sine, numai că sinele o să fie altul." M-am gîndit cîteva clipe. „Şi-atunci, ce propui ?" am întrebat.
Alexandra mi-a sugerat să pun pe hîrtie cît mai exact ce credeam că spun sau gîndesc ceilalţi despre mine, în sinea lor sau vorbind între ei. Am recu-noscut strategia, fireşte. Era convinsă că lucrul din cauza căruia mă simţeam ca ultimul om nu era veridi-citatea părerilor celorlalţi, ci frica de conţinutul lor posibil. o dată ce m-aş fi concentrat asupra între-bării - ce cred cu adevărat ceilalţi despre mine? - şi m-aş fi autoconvins să răspund explicit, atunci, în loc să îmi proiectez propria lipsă a respectului de sine asupra celorlalţi, dîndu-i voie să mi se întoarcă împotrivă ca un bumerang, aş fi fost silit să admit că ceilalţi nu mă detestau şi nu mă dispreţuiau, ci mă respectau, mă înţelegeau şi chiar le plăcea de mine. Totuşi, lucrurile nu s-au întîmplat chiar aşa.
Dat fiind felul meu de-a scrie, nu puteam să sinte-tizez pur şi simplu părerile celorlalţi despre mine;
trebuia să-i las să-şi exprime gîndurile cu propriile lor voci. lar ceea ce au spus nu a fbst foarte măgu-litor. „Ai fost foarte aspru cu tine însuţi", a declarat Alexandra în cele din urmă, cînd a văzut ce scrisesem. Mi-au trebuit cîteva săptămîni - m-a luat valul pe alocuri - şi i-am trimis materialul, destul de volu-minos, abia săptămîna trecută. „Sînt foarte comice şi foarte vii, dar ai fost foarte aspru cu tine însuţi", a conchis ea, răsfoind teancul de pagini A4 cu un zîmbet evocatorjucîndu-i pe buzele deschise la culoare şi nerujate. Am ridicat din umeri şi am spus că încer-casem să mă văd obiectiv, din punctul de vedere al altora. „Dar probabil că multe dintre chestiile astea sînt invenţii." Nu chiar atît de multe, i-am zis.
A trebuit să-mi folosesc puţin imaginaţia, fireşte. De pildă, n-am văzut în viaţa mea declaraţia scrisă de Brett Sutton la poliţie, însă am fost nevoit să dau şi eu una, din care mi-au dat o copie ca s-o duc acasă, aşa că am aflat care era formatul şi nu mi-a fost greu să ghicesc cum ar fi sunat versiunea lui Brett
Sutton despre cele întîmplate. Şi chiar dacă Amy a fost secretoasă în ce priveşte şedinţele cu Karl Kiss, ştiam că-i furniza la fiecare întrevedere cîte un buletin de ştiri despre mersul relaţiei dintre noi după inter-venţia în forţă a lui Sally, şi am avut o mulţime de ocazii ca să-i studiez felul de-a gîndi şi de-a vorbi. Majoritatea lucrurilor pe care i le spune lui Karl în cadrul monologului mi le-a zis de fapt mie la un moment dat, ca de pildă evocarea mamei ei care tăia morcovii în rondele în bucătărie, în timp ce-o punea în gardă, sau visul despre caricatura dinPublidnterest în care eu eram Vulcan, iar Saul era Marte. Fragmen-tul despre problemele avute cu closetul din camera de hotel de la Playa de las Americas a fost o extra-polare care mi-a venit în minte după ce a intrat în baie şi am auzit-o că trage apa de cîteva ori la rînd. Poate că finalul e prea liniar, dar n-am rezistat ten-taţiei. Amy s-a întors fntr-adevăr în Anglia într-o stare foarte bună, de-a dreptul euforică, ai mi-a spus că avea să-l trimită pe Karl în conge, dar, din ce mi-a ajuns la ureche, şi-a reluat şedinţele de analiză. De fapt, în prezent nu prea mă mai văd cu Amy. Am încercat de cîteva ori să mai luăm masa împreună, numai că n-am izbutit să reînnodăm spiritul de camaraderie de altădată. Amintirile stingheritoare din Tenerife ne-au zădărnicit intenţiile.
N-am idee dacă Louise chiar i-a descris întîlnirea noastră Stellei cu un asemenea lux de amănunte, însă indiferent ce i-a spus, a făcut-o la telefon. Deşi e posibil să se fi lăsat de fumat, de băut şi de droguri (cu excepţia Prozacului), a făcut o dependenţă totală de telefon. La restaurantul din Venice şi-a ţinutjapone-zăria mobilă lîngă farfurie pînă la sfirşitul mesei şi mi-a întrerupt întruna confidenţele pe care i le făceam cu inima zdrobită, ca să dea sau să primească tele-foane legate de filmul ăla al ei. Cu Ollie n-a fost greu. Cred că dacă n-am stat cu el la bar de o sută de ori, n-am stat niciodată. Mi-am permis cîteva licenţe în ce-o priveşte pe Samantha. A pomenit - nu mai
270
ţin minte în ce context - că avea o prietenă căreia măseaua de minte îi crescuse strîmb, însă vizita la spital a fost invenţia mea. Mi-a plăcut ideea unui ascultător captiv, neputincios, mut şi incapabil să stăvilească verbiajul zgomotos prin care Samantha îşi adusese aminte de prezumtivul nostru week-end dezmăţat din Copenhaga. E o fată foarte isteaţă, dar delicateţea nu e punctul ei forte.
Monologul cel mai greu de scris a fost cel al lui Sally. Nu i l-am arătat Alexandrei, fiindcă ar fi putut crede că săream peste cal dacă o amestecam şi pe ea. Ştiu c-a invitat-o pe Sally să treacă pe la ea, fiindcă m-a întrebat dacă aveam ceva împotrivă (am spus că nu). Şi cred că Sally a fost de acord, dar Alexandra nu mi-a reprodus ce-i spusese, ceea ce m-a făcut să cred că a fost ceva de natură să taie elanul. Am încercat o durere aproape fizică retrăind despărţirea noastră din punctul de vedere al lui Sally. De aceea, cam pe lajumătate, monologul se transformă din parte componentă a unei conversatii cu Alexandra într-o evocare a perioadei cînd îi făceam curte. Numai că şi retrăirea acelor zile ale speranţei, promisiunilor şi rîsului a fost dureroasă. Lucrul la care m-a luat cu frig de-a binelea, în week-end-ul acela interminabil, plin de certuri, rugă-minţi şi reproşuri, de dinainte de plecarea ei, clipa cînd am ştiut, în adîncul inimii, că o pierdusem a fost cea în care mi-a spus: „Nu mă mai faci să rîd".
* * *
Joi, 27 mai, ora 10. Mi-a trebuit o zi întreagă ca să Bcriu porţiunea pentru ieri. Am lucrat neîntrerupt, cu excepţia unei pauze de cinci minute, cînd am dat fuga la un Pret ă Manger, pentru un sandviş cu crevete şi avocado, pe care l-am mîncat la birou, continuînd să scriu. Răroăsesem foarte mult în urmă.
Am terminat pe la şapte, cînd mi-am dat seama că obosisem si îmi era foame şi sete. în plus, aveam un fel de gyp din cauza genunchiului: dacă stai în aceeaşi poziţie mult timp, începe să te doară. (Ce-o fi acest „gyp", mă întreb. In dicţionar scrie ^irohabil
271
un derivat din gee up1", ceea ce mi se pare destul de puţin plauzibil. S-ar putea să fie mai degrabă ceva legat de Egipt, ca în formula „poponeţ de gyppy", o expresie din argoul cazon de pe vremea Imperiului.) Am ieşit ca să-mi dezmorţesc oaselo şi să-mi mai fac o dată plinul. Era o scară frumoasă şi caldă. Tinerii roiau înjurul staţiei de metrou din Leicester Square, aşa cum fac de obicei la ora asta a zilei, indiferent de anotimp. Răsar din măruntaiele pămîntului ca un şuvoi subteran imposibil de zăgăzuit, se revarsă pe trotuar şi dau tîrcoale pe lîngă hipodrom, în hainele lor obişnuite şi uşoare, cantonaţi într-o expectativă nerăbdătoare. Oare la ce speră ? Cred că mulţi n-ar fi în stare să răspundă nici dacă te-ai duce să-i întrebi. La o aventură, la o întîlnire sau la o transformare miraculoasă a vieţilor lor atît de banale. Bineînţeles, unii îşi aşteaptă partenerul de întîlnire. Le văd figurile luminîndu-li-se cînd observă că li se apropie prietenul sau prietena. Se îmbrăţişează, fără să-l bage în seamă pe cheliosul gras cu haină de piele, care trece pe lîngă ei cu paşi mărunţi şi cu mîinile în buzunare, şi se îndreaptă, ţinîndu-se de după talie, spre un restaurant, un cinematografsau un bar unde muzica rock duduie în boxe. La colţul ăsta mă întîl-neam şi eu cu Sally pe cînd îi făceam curte. Acum îmi cumpăr un Standard ca să-l citesc pînă îmi termin mîncarea chinezească pe Lisle Street.
Partea proastă cînd iei masa singur, sau una dintre părţile proaste, este că ai tendinţa să comanzi prea mult şi să mănînci prea repede, Cînd m-am întors de la restaurant, îndopat şi rîgîind, era abia opt şijumă-tate şi încă nu se întunecase. Dar Grahame se pregătea deja să se instaleze în prag pînă dimineaţa. L-am invitat să se uite la repriza a doua a finalei Cupei Campionilor Europeni dintre AC Milan şi Marseille. A bătut Marseille cu l-0. Un meci bun, deşi îţi vine greu să te inflamezi cînd nici una dintre combatante nu este
1. Exclamaţie care trădează o durere bruscă. 272
englezească. Ţin minte cînd a luat Manchester United Cupa Campionilor cu George Best în echipă. A fost delir. L-am întrebat pe Grahame dacă îşi aminteşte, dar bineînţeles că pe vremea aceea nici nu se născuse.
Grahame se poate considera norocos că n-a fost alungat din prag. Lui Herr Bohl, omul de afaceri elveţian de la apartamentul 5, care locuieşte aici din cînd în cînd, nu i-a convenit prezenţa lui şi a propus să chemăm poliţia şi să-i facem vînt. L-am rugat pe Bohl să-l lase să stea pe motiv că are grijă ca pragul să fie curat, iar pe lîngă asta, faptul că e acolo îi descurajează pe trecători să arunce tot felul de mizerii şi pe beţivi să-si facă nevoile, lucru care pe vremuri se întîmpla extrem de frecvent. Acest apel viclean la obsesia helvetă pentru curăţenie a dat roade. Herr Bohl a trebuit să admită că pragul mirosea incompa-rabil mai frumos de cînd era ocupat de Grahame şi şi-a retras ameninţarea de a chema poliţia.
Aici mi-a fost de ajutor faptul că Grahame însuşi arată întotdeauna curat şi nu miroase. Lucrul ăsta m-a intrigat multă vreme, pînă cînd într-o bună zi mi-am luat inima în dinţi şi l-am întrebat cum reu-şeşte. Mi-a zîmbit glumeţ şi mi-a spus că o să-mi dezvăluie un secret. A doua zi m-a dus într-un loc din Trafalgar Square - o uşă dintr-un zid, cu o încuie-toare electronică, pe lîngă care probabil că trecusem de zeci de ori fără s-o observ. Grahame a tastat cîteva cifre pe interfon, după care încuietoarea a scos un bîzîit, iar uşa s-a deschis. înăuntru am dat peste un labirint subteran de camere unde se ofereau ali-mente, jocuri şi duşuri şi unde exista o spălătorie automată. E un fel de adăpost pentru tinerii fără locuinţă. Există chiar şi cîteva halate, ca să ai ce să pui pe tine cît timp ţi se spală şi ţi se usucă hainele, asta în cazul cînd ai un singur rînd. Locul mi-a amintit oarecum de salonul Pullman din gara Euston. leri am trimis o donaţie pe adresa fundaţiei care administrează adăpostul. Faptul că ştiu că există acest loc mă face să mă simt mai puţin vinovat pentru că Grahame doarme pe prag. Bogatul în castel, săracul doar la poartă...
De fapt, nici n-aş avea de ce să încerc vreun sentiment de vinovăţie. Grahame a ales să trăiască pe stradă. A avut opţiuni puţine şi mizere, ce-i drept, dar probabil că asta e viaţa cea mai bună pe care a dus-o vreodată - şi în orice caz cea mai independentă. „Sînt stăpîn pe soarta mea", mi-a declarat solemn alaltăieri. A fost una dintre formulele pe care le văzuse undeva şi le învăţase pe dinafară, fără să-i cunoască autorul. Am căutat în dicţionarul de citate. E vorba de un vers dintr-o poezie a lui W.E. Henley:
De-ar fi pedeapsa cît de grea Şi viaţa toată uragan, Eu sînt stăpîn pe soarta mea Şi-al sufletului căpitan.
Ce n-aş da să fiu şi eu.
f)vn 11 IC lT'„——--' — -
Ora 11.15. Tocmai m-a sunat Jake. Am ascultat cum îmi lasă un mesaj pe robot, fără să ridic receptorul sau să-l sun după aceea. Incerca să mă scoată încă o dată la masă la Groucho's. A început să se agite, fiindcă ne apropiem de termenul dincolo de care cei de la Heartland îşi pot exercita dreptul de-a angaja un alt scenarist. N-au decît. La ora asta mă intere-sează mult mai mult S0ren şi Regine decît Priscilla şi Edward, dar ştiu că Ollie Silvers n-are de gînd să facă un serial despre Kierkegaard, indiferent cît de tare aş trage la The People Next Door, şi-atunci la ce bun să mă agit?
Grahame a fost foarte impresionat cînd a aflat că sînt scenarist TV, însă cînd i-am pomenit numele serialului a spus „A, ăla", cu un aer nesuferit şi superior. Mi s-a părut o obrăznicie din partea lui, mai ales că la momentul cu pricina turna în el ceai şi dădea pe gît tartă cu morcovi de la Pret ă Manger. „Probabil că e-n regulă, dacă-ţi plac chestiile astea", a spus el. Am insistat să-mi explice de ce lui nu-i placeau, lucru evident din prima clipă. „Păi, nu-s de-adevăratelea, nu? a zis el. In fiecare săptămînă e cîte-un scandal monstru într-una dintre familii, dar
274
de fiecare dată lucrurile se rezolvă pînă la sfirşitul episodului şi toată lumea-i veselă. Nu se schimbă o iotă. Nimeni nu păţeşte nimic. Nimeni nu loveşte pe nimeni. Nici unul dintre copii nu fuge de-acasă." „Alice a fugit o dată", l-am corectat. „Mda, vreo zece minute", a spus e1. Se referea la zece minute timp de antenă, dar n-am mai stat să-i explic. Am înţeles unde bătea.
Ora 14.15. Am ieşit să iau prînzul într-un local, iar cînd m-am întors am găsit un mesaj de la Samantha pe robot: îi venise o idee despre cum să rezolve cazul Debbie/Priscilla şi voia s-o discute cu mine. A spus că avea să se întoarcă pe la trei, ceea ce implica un prînz luat pe îndelete, însă mi-a lăsat timp să-i las la rîndul meu un mesaj pe robot, în care am rugat-o să pună ideea pe hîrtie şi să mi-o trimită prin poştă. In prezent comunic doar cu ajutorul robotului telefonic şi în scris. Asta îmi permite să controlez agenda tuturor discuţiilor şi să evit temuta întrebare: „Ce mai faci ?" Cîteodată, dacă simt că mă răzbeşte sin-gurătatea, sun la serviciul de relaţii cu clienţii de la bancă şi îmi verific diversele conturi cu ajutorul fetei a cărci voce înregistrata te ghidează pe întreaga durată a procedurii codificate digital. Pare cumsecade şi nu te întreabă ce mai faci. Deşi, în cazul în care greşeşti, îti spune: ,Jmi pare rău, se pare că există o problemă". Zău c-ai nimerit-o, scumpo, îi răspund.
„Doar atunci cînd scriu mă simt cu adevărat bine. Atunci uit de toate supărările vieţii şi de toate sufe-rinţele, atunci sînt cufundat în gînduri şi sînt feri-cit." - Jurnalul lui Kierkegaard, 1847. Cît timp am scris monologurile, am fost... nu chiar fericit, dar ocupat, absorbit, interesat. A fost ca şi cum aş fi lucrat la un scenariu. Am avut de îndeplinit o sar-cină, iar faptul că m-am achitat de ea mi-a produs o oarecare satisfacţie. Acum, că mi-am îndeplinit sar-cina şi mi-am adus jurnalul mai mult sau mai puţin la zi, sînt agitat, n-am astîmpăr, nu mă simt în largul meu şi sînt incapabil să mă apuc de altceva. Nu am
275
nici o ţintă şi nici un scop, în afară de a-i pune cît mai multe beţe în roate lui Sally, care vrea să-mi ia banii, dar nici măcar aici nu pun suflet. Mîine trebuie să mă duc la Rummidge şi să-mi văd avocatul. L-aş putea instrui să arunce prosopul, să aranjeze divorţul cît mai repede cu putinţă şi să-i dea lui Sally ce doreşte. însă oare m-ar face asta să mă simt mai bine? Nu. E tot o situaţie ori/ori. Indiferent ce-o să :
fac, tot o să-mi pară rău. Dacă divorţezi, o să-ţipară rău, dacă nu divorţezi, iar o să-ţipară rău. Indiferent \ dacă o să divorţezi sau nu, o să regreţi.            \
Poate că sper în continuare că Sally şi cu mine o S să ne împăcăm, că o să-mi recapăt viaţa de altădată 1 şi că totul o să fie ca pe vremuri. Poate că, în ciuda j tuturor aceeselor de furie, a lacrimilor şi a planurilor | de răzbunare - sau poate că datorită lor -, n-am j considerat cu adevărat căsătoria noastră iremediabil j compromisă. B îi spune lui A: „Ca să disperi cu adevărat trebuie s-o doreşti cu tot dinadinsul, dar atunci cînd ţinteşti cu adevărat disperarea, te afli de fapt dincolo de ea; cînd ai ales cu adevărat dispe-rarea, ai ales de fapt ceea ce alege disperarea aceea, adică pe tine însuţi în existenţa ta veşnică". Cred că aţi putea spune că, la rîndul meu, m-am autoales cînd am declinat oferta Alexandrei de a mă trece pe Prozac, numai că la momentul respectiv nu mi s-a părut că am efectuat un act de autoafirmare existen-ţială. Am adus mai degrabă cu un delincvent capturat, care întinde mîinile ca să i se pună cătuşele.
Ora 17.30. Mi-a trecut prin cap că, dacă tot mă ;
duc niîine la Rummidge, ar fi bine să-mi programez să fac şi un pic de terapie. Am dat cîteva telefoane, Roland nu avea nici o oră liberă, dar Dudley a reuşit să mă programeze pentru după-masă. La domnişoara Wu n-am încercat. N-am mai văzut-o din vinerea cînd Sally şi-a lansat bomba. Şi nici n-am avut chef. Asta n-are nici o legătură cu domnişoara Wu. o simplă ,
asociere de idei; acupunctura şi viaţa mea care se \ duce de rîpă.                                     '
276
Ora 21.30. In seara asta am mîncat la un restaurant indian şi m-am întors pe la nouă, îmbogăţind poluarea metropolei cu o serie de băşini explozive şi aromate. Grahame mi-a spus că îmi sunase cineva la interfon. Din descrierea făcută, am ghicit că era vorba de Jake. „Un prieten, nu?" s-a interesat Grahame. „într-un fel", am răspuns. „M-a întrebat dacă te-am văzut în ultimul timp. Nu te-a descris prea frumos." Bine-înţeles, am vrut să ştiu cum mă zugrăvise. „Grăsun, chel şi gîrbovit." Ultimul epitet m-a cam zdruncinat. Nu m-am gîndit că aş fi într-adevăr gîrbovit. Trebuie să fie efectul depresiei. Arăţi aşa cum te simţi. Nici despre Kierkegaard nu cred că mergea aplecat doar din cauza aceidentului din copilărie. „Şi ce i-ai zis?" am întrebat. „Nu i-am zis nimic", a răspuns Grahame. „Bravo, foarte bine-ai făcut", i-am spus.
Vineri, 28 mai, 19.45. Tocmai m-am întors de la Rummidge. Am fost cu Richmobilul, ca să nu rugi-nească; în prezent îl ţin sub cheie într-un garaj de lîngă King's Cross şi nu-l folosesc aproape deloc. Nu că mi-ar fi făcut mare plăcere să fiu pe Drumul Naţional 1 astăzi. Pe anumite porţiuni au apărut o puzderie de conuri rutiere, de ziceai că drumul a făcut scarlatină, iar faptul că între pasajele de legă-tură 9 şi 11 s-a circulat pe un singur sens a produs un şir de maşini lung de vreo opt kilometri. Se pare că un autoturism cu rulotă intrase pe contrasens şi se ciocnise cu un camion. Aşa că am întîrziat la întîlnirea cu Dennis Shorthouse. Acesta e specia-listul în divorţuri şi litigii familiale al firmei mele de avocatură, Dobson McKitterick. N-am avut de-a face cu el niciodată înainte de cearta cu Sally. E înalt, cărunt, uscăţiv, are o figură colţuroasă, cu nasul coroiat, şi se mişcă foarte rar din spatele biroului său mare, pe care domneşte o ordine nefirească. Aşa cum unii medici sînt tot timpul de o curăţenie patolo-gică, de parcă ar vrea să se pună la adăpost de infecţii, tot aşa Shorthouse pare să-şi folosească biroul ca pe un fel de cordon sanitaire, pentru ca nefericirile
277
clienţilor să rămînă la o distanţă sigură. Are un compartiment pentru documentele care intră în firmă şi un altul pentru cele care ies, ambele goale în perma-nenţă, o sugativă fără pată şi un ceas digital orientat subtil către scaunul clientului, ca un aparat de taxat, ca să vezi cît te costă să primeşti sfaturi de la el.
Primise o scrisoare de la avocaţii lui Sally, care ameninţan cu divorţul la tribunal pe motiv de com-portament necorespunzător. „După cum ştiţi, adulterul şi comportamentul necorespunzător sînt singurele temeiuri pentru un divorţ imediat", a spus el. L-am întrebat ce anume constituia un comportament neco-respunzător. „Foarte bună întrebarea", a apreciat ;
el, împreunîndu-şi vîrfurile degetelor şi aplecîndu-se :
deasupra biroului. Pe urmă s-a lansat într-o disertaţie i prelungită, dar mă tem că n-am mai fbst atent, dîndu-mi | seama la un moment dat că tăcuse şi că se uita la | mine dînd impresia că aşteaptă ceva. „lertaţi-mă, i vreţi să repetaţi chestia asta, vă rog?" l-am întrebat. I Zîmbetul lui a devenit puţintel forţat „Cît să repet?" j mi-a spus el. „Doar ultima parte", am răspuns, neavînd 1 nici cea mai mică idee cît vorbise. „V-am întrebat de j ce feluri de comportament necorespunzător s-ar putea ' plînge doamna Paasmore, dacă ar fi sub jurămînt." ! M-am gîndit cîteva secunde. „Faptul că n-o ascultam în timp ce vorbea cu mine contează?" am întrebat. „Ar putea să conteze, a răapuns Shorthouse. Ar fi la latitudineajudecătorului." Am avut impresia că, dacă ar fi eljudecător, nu prea aş avea şanse. „V-aţi atacat vreodată fizic soţia?" m-a mai întrebat. „Nu, Doamne fereşte", am spus. „Aţi venit beat acasă, aţi avut crize de gelozie, aţi acuzat-o pe nedrept?" „Doar de cînd m-a părăsit", am zis. „Să ştiţi că nu v-am auzit, a rostit el, făcînd o scurtă pauză înainte de a rezuma situaţia: Nu cred că doamna Passmore va risca să înainteze acţiune pe motiv de comportament necores-punzător. N-ar fi îndreptăţită la ajutor legal, iar dacă ar pierde, cheltuielile ar fi uriaşe. în plus, în ceea ce priveşte divorţul, ar trebui s-o ia de la capăt.
278
V-a ameninţat doar ca să facă presiuni şi să vă determine să cooperaţi. Nu cred că aveţi vreun motiv de nelinişte." Shorthouse a surîs afectat, evident mulţumit de analiza întreprinsă. „Vreţi să spuneţi că n-o să obţină divorţul?" am întrebat. „A, pînă la urmă o să-l obţină, bineînţeles, pe motiv de destră-mare ireversibilă a căsătoriei. Totul depinde de cît de mult vreţi a-o faceţi să aştepte." „Şi de cît aş fi dispus să plătesc ca să se tergiverseze lucrurile, nu?" am mai spus. „Exact", a confirmat el, uitîndu-se la ceas. L-am instruit să tergiverseze în continuare.
După aceea m-am dus la Dudley. Pe cînd opream maşina în faţa casei lui, m-am gîndit cu nostalgie la toate ocaziile cînd trecusem pe la el fără să am nimic mai serios decît o indispoziţie generală, care nu fusese citită corect. Chiar cînd am sunat la uşă un avion cu reacţie a trecut pe deasupra mea, făcîndu-mă să mă feresc şi să-mi acopăr urechile. Dudley mi-a spus că era noul zbor cu destinatia New York. „Iţi prinde bine şi ţie cînd mai ai drum pe-acolo, nu? m-a întrebat el. Nu mai trebuie să te duci pînă la Heathrow." Dudley are o imagine hiperbolizată a vieţii şi stră-lucirii unui scenarist TV. I-am zis că locuiam oricum la Londra, explicîndu-i şi motivul. „Bănuiesc că n-ai nici un ulei esenţial pentru căsătoriile destrămate, nu?" l-am întrebat. „Pot să-ţi dau ceva împotriva stresului", s-a oferit el. Am vrut să ştiu dacă putea să-mi mai facă ceva la genunchi, fiindcă mă duruse rău cît timp rămăsesem blocat pe drum. A apăsat pe cîteva taste ale computerului şi m-a anunţat că o să încerce cu nişte levănţică, fiindcă teoretic era bună împotriva durerilor, cît si a stresului. A scos un flaconaş din caseta mare, încinsă cu nişte doage de bronz, în care îşi ţinea uleiurile esenţiale şi m-a invitat să-l miros.
Cred că Dudley n-a mai folosit niciodată levănţica în ceea ce a făcut pentru mine, fiindcă mirosul ei mi-a declanşat o amintire extraordinar de vie - cea a lui Maureen Kavanagh, prima mea prietenă. Maureen îmi apăruse şi îmi ieşise din minte încă din ziua cînd m-am
279
apucat să ţinjurnalul ăsta, ca o siluetă zărită nedesluşit la marginea unei păduri îndepărtate, mişcîndu-se printre copaci, ivindu-se din umbră şi pierzîndu-se la loc în ea. Mirosul de levănţică a scos-o la iveală - levăn-ţica şi Kierkegaard. Cu cîteva săptămîni în urmă notasem că simbolul pentru doi a în daneza modernă, acel a cu un cerculeţ deasupra, îmi amintea de ceva imposibil de identificat la momentul acela. Ei bine, acel ceva era scrisul lui Maureen. Aşa scria ea t-urile, cu un cerculeţ în locul punctului de deasupra, lăsînd un fel de şir întrerupt de bule deasupra literelor mari şi rotunde. Nu ştiu de unde a învăţat să scrie aşa. Obişnuiam să ne scriem, chiar dacă ne vedeam în fiecare dimineaţă în staţia de tramvai, doar de dragul emotiei simţite la gîndul că aveam nişte scrisori numai ale noastre. li trimiteam epistole amoroase de-a dreptul pasionale, la care ea îmi răspundea prin bileţele suceinte, timide şi de o banalitate dezamăgitoare: 1 „Mi'-am facut temele după ceai', după care am ajutat-o | pe mami' să calce. L-ai° ascultat pe Tony Hancock? Ne-am stn'cat de rîs". Folosea hîrtie de scris mov de 1 la Woolworths, în care fusese impregnat un parfum ' de levănţică. Mirosul emanat din flaconul lui Dudley | m-a făcut să-mi aduc aminte de toate - nu doar de ' scrisul lui Maureen, ci de tot ce a însemnat ea. Maureen. ;
Prima mea dragoste. Primul meu sîn.
Cînd m-am întors, am găsit în cutia poştală o scrisoare de la Samantha, în care îşi punea pe hîrtie ideea de scoatere a lui Debbie din The People Next Door: în ultimul episod Priscilla e aruncată de pe bicicletă de un camion şi moare pe loc, dar se întoarce sub forma unei fantome pe care nu poate s-o vadă decît Edward, pe care îl îndeamnă să-şi refacă viaţa. Nu e foarte original, dar deschide nişte perspective. Trebuie să recunoaşteţi, fata e isteaţă. Intr-o altă stare de spirit, poate că m-aş fi apucat să fac unele modificări. însă la ora asta n-o mai am în minte dpeît pe Maureen. Mă simt copleşit de impulsul ire- , zistibil de a scrie despre ea.                        ,
280
Maureen
o amintire
Am devenit conştient pentru prima dată de existenţa lui Maureen Kavanagh cînd aveam cinci-sprezece ani, deşi a trecut aproape un an pînă să reuşesc să intru în vorbă cu ea şi să aflu cum o cheamă. o vedeam în fiecare dimineaţă, în afara week-end-ului, pe cînd aşteptam tramvaiul la bordul căruia parcurgeam prima etapă a phetisitoarei mele călătorii în trei părţi pînă la şcoală. Aceasta era Lambeth Merchants', un liceu clasic de stat, condus de un director bine intenţionat care se transferase de la o şcoală primară, şi la care intrasem din păcate după ce-am terminat gimnaziul. Spun „din păcate" fiindcă la ora asta cred că aş fi fost mai fericit - şi prin urmare aş fi învăţat mai mult - într-un stabi-liment mai puţin prestigios şi pretenţios. Aveam inteligenţa nativă, dar nu şi susţinerea socioculturală care să-mi permită să beneficiez de educaţia care mi se oferea la Lambeth Merchants'. Aceasta era o insti-tuţie foarte veche, animată de o mîndrie obsedantă faţă de propria istorie şi tradiţie. Aceepta atît elevi care plăteau o taxă anuală, cît şi crema absolvenţilor de gimnaziu, şi se ghida după modelul şcolii engle-zeşti de tip clasic, cu „internat" (deşi nu existau elevi interni), capelă, un imn al şcolii cu textul în latină, precum şi numeroase privilegii şi ritualuri secrete. Clădirile fuseseră construite în stil neogotic, dintr-o cărămidă roşie înnegrită de funingine, şi aveau turnu-leţe şi creneluri, pe cînd capela şi marea sală de festivităţi se lăudau cu vitralii. Profesorii purtau
281
robe. Nu m-am integrat niciodată acolo şi n-am avut rezultate grozave, rămînînd printre ultimii din clasă în cea mai mare parte a vieţii mele de elev. Mami şi tati nu ştiau să mă ajute la teme şi nu-mi spuneau nimic cînd mă făceam că uit de ele- îmi petreceam :
majoritatea serilor ascultînd emisiunile comice de la radio (preferatele melc erauITMA, Much Binding in the Marsh, Take It From Here şi The Goon, nici- ;
decum Eneida sau David Copperfleld) sau jucînd 1 fbtbal sau crichet pe stradă cu colegii de la gimnaziu. ;
Sportul era încurajat la Lambeth Merchants' - existau | chiar „selecţii" în echipa reprezentativă a şcolii -dar iarna jocurile preferate erau rugby-ul, pe care nu puteam să-l sufăr, şi crichetul, care era practicat cu o pompă ce mi se părea sîcîitoare. Singurul sucees pe care-I repurtam la şcoală era ca actor comic în piesa de la sfirşitul fiecărui an. In rest, aveam mereu impresia că sînt prost şi necioplit. Ajunsesem clovnul clasei şi ţinta permanentă a sarcasmelor profeso-rale. Eram bătut cu nuiaua prea des. Abia aşteptam să trec de examenele finale, pe care de fapt nici nu speram să le iau, şi să scap de şcoală.
Maureen s-a dus la liceul de lîngă biserica Sacred Heart din Greenwich, care era tot o instituţie de tip clasic. Avea la fel de mult de mers din Hatehford, unde locuiam amîndoi, dar în direcţia opusă. Presupun că Hatehford era una dintre suburbiile rîvnite ale Londrei în perioada cînd fusese ridicată, la sfirşitul secolului al nouăsprezecelea, în zona unde cîmpia Tamisei se întîlneşte cu primele dealuri din Surrey, dar ajunsese să facă parte din centrul decadent al metropolei încă înainte de venirea noastră pe lume. Maureen locuia în vîrful unei coline, la parterul unei vile victoriene uriaşe, care fusese împărţită în mai multe apartamente. In afara parterului, familia ei ocupa şi demisolul. Noi aveam o căsuţă ca atîtea altele pe Albert Road, una dintre străzile desprinse din drumul principal de la poalele dealului, pe unde treceau tramvaiele. Tata era vatman.
282
Era o meserie grea. Trebuia să stea opt ore sau mai mult în faţa manetelor, pe o platformă expusă intempe-riilor dintr-o parte, şi avea nevoie de o forţă destul de mare ca să apese pe frîne. larna venea de la muncă îngheţat şi cu o privire rătăcită, ghemuindu-se lîngă focul din camera de zi şi nescoţînd un cuvînt pînă eînd reuşea cît de cît să-şi revină. Exista şi un tip de tramvai mai modern, complet închis şi cu burduf, pe care îl vedeam uneori prin alte părţi din Londra, dar tati a lucrat mereu pe vechiturile alea antebelice, deschise la ambele capete, care scrîşneau, zăngăneau şi huruiau de mama focului în timp ce se hurducau dintr-o staţie în alta. Tramvaiele acelea roşii, cu etaj, cu un singur far care lucea în ceaţă ca un ochi cu cataractă, cu clopoţelele ce răsunau metalic, vestindu-le apropierea, cu barele de alamă şi scaunele de lemn, lustruite prin frecarea cu nenumărate mîini şi dosuri, cu etajele care trăsneau a fum de ţigară şi a vomă, cu vatmanii încotoşmănaţi, cenuşii la faţă şi cu mîinile protejate de mitene perforînd biletele cu pocnetul acela ca un tril, se leagă pentru totdeauna în mintea mea de copilărie şi de adolescenţă.
In fiecare zi a săptămînii de lucru prindeam primul tramvai de la Hatehford Five Ways în direcţia şcolii. Aveam obiceiul să nu aştept chiar în staţie, ci la mică distanţă de ea, după colţ, în dreptul unei florării, dintr-un loc de unde îmi vedeam tramvaiul de îndată ce cotea undeva pe drumul principal, legănîndu-se pe şine ca un galion pe mare. Schimbîndu-mi unghiul de vedere cu vreo treizeci de grade, mă uitam şi spre panta lungă şi abruptă pe care o descria Beecher's Road. Maureen apărea de fiecare dată în capul străzii la aceeaşi oră, opt fără cinci, şi avea nevoie de trei minute ca să ajungăjos. Trecea pe lîngă mine, traversa şi mai făcea cîţiva paşi, ca să aştepte un tramvai care se deplasa în direcţia opusă celei în care mergeam eu. o priveam cu îndrăzneală cînd era departe şi pe furiş cînd se apropia, uitîndu-mă, chipurile, după tramvai. După ce trecea, mergeam agale pînă în
283
staţia mea şi o priveam cum aşteaptă, cu spatele la mine, pe cealaltă parte a străzii. Uneori, chiar cînd ajungea la colţ, riscam să-mi întorc capul, simulînd plictiseala sau nerăhdarea cauzată de faptul că nu venea tramvaiu), şi mă uitam la ea ca din întîmplare. De obicei stătea cu ochii plecaţi, dar o dată m-a privit ţintă, iar ochii ni s-au întîlnit. S-a făcut roşie ca focul şi a coborît repede privirilc în pătnînt cînd a trecut pe lîngă mine. Cred că am uitat să respir vreo cinci minute după aceea.
Aşa au trecut cîteva luni. Poate chiar un an. Nu i ştiam cine era, nu aveam nici o informaţie despre | ea, dar ştiam că mă îndrăgostisem. Era frumoasă, i Bănuiesc că un observator mai puţin impresionabil[ sau mai blase ar fi putut spune despre ea că era l „drăguţă" sau că „arăta bine", şi nu frumoasă de-a binelea, ţinînd cont că avea gîtul prea scurt sau talia prea groasă, şi că din această cauză nu putea să aspire la acolada supremă, numai că pentru mine era frumoasă. Chiar şi în uniforma şcolară - o pălărie ca o budincă pusă pe o farfurie, un impermeabil din gabardină şi o rochie plisată cu şorţ, toate de un bleumarin monoton şi deprimant -, tot frumoasă mi se părea. Purta pălăria şmechereşte, sau poate că îi cădea pe ceafă din cauza părului castaniu, iar borul îi încadra figura în formă de inimioară, care făcea să ţi se oprească inima în piept: ochi mari, căprui închis, un nas mic, bine conturat, cu o gură generoasă şi o bărbie cu gropiţă. Cum poţi să descrii frumuseţea în cuvinte? Degeaba, n-ai cum, parcă ai tot schimba între ele piesele dintr-un Identikit. Avea un păr lung şi unduios, care îi acoperea urechile şi era prins cu o agrafă în dreptul cefei, în aşa fel încît să-i cadă ca un fel de coamă pînă la jumătatea spatelui. Işi purta impermeabilul descheiat, cu poalele mişcîndu-i-se în bătaia vîntului, cu mînecile suflecate, lăsînd să i se vadă manşetele bluzei albe şi centura legată la spate. Am descoperit mai tîrziu că petrecea ore întregi cu prietenele de la şcoală, încercînd să facă multe
284
asemenea modificări mărunte şi în acest fel să treacă peste reglementările severe ale călugăriţelor. îşi ducea cărţile într-un fel de geantă de cumpărături care îi conferea un aer matur şi feminin, prin comparaţie cu care ghiozdănoiul meu din piele părea copilăresc. M-am gîndit la ea azi-noapte, chiar înainte de culcare, şi de dimineaţă, imediat după ce m-am trezit. Dacă întîrzia să-şi facă apariţia pe Beecher's Road, în capul străzii, lucru care se întîmpla foarte rar, lăsam să treacă tramvaiul fără să mă sui şi preferam să suport consecinţele întîrzierii la şcoală (două nuiele la palmă) decît să renunţ la plăcerea zilnică de-a o vedea. Era o formă de devotament cît se poate de altruist şi de romantic. Eram un fel de Dante şi Beatrice ai suburbiilor. Nimeni nu-mi ştia secretul si nu l-aş fi mărturisit nici sub tortură. Pe vremea aceea treceam prin obişnuita furtună hormonală a adolescenţei, asaltat şi înghesuit de schimbări şi de senzaţii trupeşti pe care nu puteam nici să le contro-lez, nici să le identific - emisii şi erecţii nocturne, pilozităţi în curs de dezvoltare şi aşa mai departe. La Lambeth Merchants' nu se făcea educaţie sexuală, iar mami şi tati, în virtutea puritanismului profund şi represiv al oamenilor respectabili din clasa munci-toare, nu discutau niciodată despre acest subiect. Bineînţeles că bancurile şi fanfaronadele porcoase circulau în voie în curtea şcolii şi erau ilustrate pe pereţii closetelor, dar era greu să obţii informaţii elementare de la cei care păreau să le deţină, fără să trădezi o ignoranţă umilitoare. Intr-o bună zi, un băiat în care aveam încredere m-a introdus în şcoala vieţii pe cînd ne întorceam de la un magazin cu chipsuri unde ne furişaserăm în pauza de prînz -„cînd ţi se scoală, i-o bagi fătuţei între craci şi termini în ea" -, dar actul respectiv, deşi inflamant la simpla lui menţionare, mi se părea urît şi murdar şi nu voiam să-l asociez îngerului care cobora zilnic pe Beecher's Road ca să-mi primească adoraţia mută.
285
Fireşte că ardeam de nerăbdare să discut cu ea şi mă gîndeam întruna la tot felul de metode de a intra în vorbă. Cea mai simplă, mi-am spus la un moment dat, ar fi să zîmbesc şi s-o salut într-o dimineaţă, cînd urma să treacă pe lîngă mine. In fond, nu eram cu desăvîrşire străini, era cît se poate de norrnal să-i:
dai bună ziua cuiva pe lîngă care treceai frecvent pe stradă, chiar dacă nu-i stiai numele. în cel mai rău caz, nu m-ar fi băgat în seamă şi şi-ar fi continuat drumul fără să-mi răspundă la salut. Da, dar era un lucru ]a gindul căruia mi se punea un sloi pe şiră. Ce aveam să fac în dimineaţa următoare ? Şi în fiecare dimineaţă după aceea ? Atîta timp cît n-o acostam, nu putea să mă pună la punct, iar dragostea mea era în siguranţă, deşi neîmpărtăşită. Am petrecut multe ore gîndindu-mă la modalităţi mai spectaculoase, poate chiar irezistibile, de a face cunoştinţă cu ea -de exemplu, s-o salvez de la o moarte sigură, tocmai cînd era să nimerească sub roţile unui tramvai, sau s-o apăr de vreun golan care avea de gînd s-ojefuiască sau s-o violeze. Numai că fata arăta o prudenţă şi un bun-simţ admirabil ori de cîte ori trecea strada, iar pe trotuarele din Hatehford nu găseai prea mulţi golani la opt dimineaţa (la urma urmelor, ne aflam în 1951, cînd termenul de „agresare" era necunoscut, iar femeile care mergeau singure pe străzile londo-
nezc luminate de felinare se simţeau în siguranţă chiar şi la ore tîrzii).
Intîmplarea care ne-a reunit într-un tîrziu a fost mult mai puţin eroică decît aceste scenarii imagi-nate, dar la momentul acela mi s-a părut miracu-loasă, de parcă o zeitate înţelegătoare, conştientă de dorinţa mea mută de a face cunoştinţă cu fata, şi-ar fi picrdut în cele din urmă răbdarea, ar fi luat-o pe sus şi ar fi aruncat-o la picioarele mele, In ziua aceea s-a ivit în capul lui Beecher's Road mai tîrziu ca de obicei şi am văzut că se grăbea să coboare. Din cînd 'în cînd o lua la fugă - avea alergarea aceea atră-gătoare a fetelor, mişcîndu-şi picioarele mai mult 286
din genunchi şi azvîrlindu-şi călcîiele în spate -, după care, incomodată de geanta grea, plină de cărţi, se oprea un timp din alergat şi se mulţumea să meargă cu un pas vioi. In starea aceea de grabă febrilă, mi s-a părut şi mai frumoasă ca de obicei. Pălăria îi alunecase de pe cap, ţinută în loc doar de bentiţa elastică îngustă din jurul gîtului, coama lungă i se legăna încoace şi încolo, iar mersul energic îi făcea pieptul să-i salte excitant sub bluza albă şi rochia cu şorţ. Am păstrat-o în cîmpul meu vizual mai mult decît pînă atunci, cît am avut chef; dar în cele din urmă, ca să nu dau impresia că mă holbez ca un bădăran, a trebuit să-mi feresc privirile şi să mă fac că mă uit după tramvaiul care, între timp, chiar se apropiase.
Am auzit un strigăt şi dintr-o dată am văzut-o prăbuşită la picioarele mele, cu manualele împrăştiate pe trotuar. După ce-o luase din nou la fugă, îşi prinsese tocul unuia dintre pantofi de marginea unei pietre de pavaj mai înaltă decît celelalte, se împiedicase şi căzuse, scăpînd totodată geanta din mînă. S-a ridicat într-o clipită, înainte de-a avea timp s-o ajut, însă am reuşit să-i strîng o parte dintre cărţi şi să-i vorbesc. „N-ai păţit nimic?" „Mmm, a mormăit ea, sugîndu-şi un deget zdrelit. Vită." Era clar că ultimul epitet şi-l adresase sieşi, eventual pietrei de pavaj, dar în nici un caz mie. Se îmbujorase de furie. Tramvaiul meu a trecut, scrîşnind din toate încheieturile cînd a trebuit să ia curba. „Ăsta-i al tău", mi-a spus ea. „Nu con-tează", am răspuns, bucuros nevoie mare pentru ceea ce implica această observaţie - că şi ea îmi supra-veghease mişcările la fel de atent cum i le suprave-gheasem şi eu în ultimele luni. Am strîns cu grijă cîteva foi de hîrtie care căzuseră dintr-o mapă, acope-rite de litere mari şi rotunde, cu i-urile avînd deasupra nişte cerculeţe în locul punctelor, şi i le-am înmînat. „Mersi", a murmurat ea, vîrîndu-le în geantă, după care s-a grăbit s-o ia din loc, cu un şchiopătat uşor.
A ajuns în staţie la timp ca să prindă tramvaiul obişnuit - am văzut-o ivindu-se pe scara care ducea
287
la etaj după cîteva secunde, cînd a trecut prin dreptul,' meu. Tramvaiul meu plcease fără mine, însă nu mi-a;
mai păsat. Vorbisem cu ea de-adeuăratelea ! Aproape' c-o atinsesem. Mi-a venit să-mi trag palme fiindcă nu i fusesem destul de rapid ca s-o ajut să se ridice dejos,;
dar oricum, stabilisem un contact, schimbasem cîteva i cuvinte cu ea şi îi făcusem un mic serviciu, adunîndu-i 1 cărţile şi hîrtiile. De acum încolo puteam să-i zîmbesc j şi s-o salut în fiecare dimineaţă, cînd trecea pe lîngă mine. In timp ce mă gîndeam la această perspectivă atrăgătoare, ceva strălucitur mi-a atras atenţia din rigolă: era clema unui pix Biro care era clar că-i căzuse din geantă. M-am repezit imediat asupra lui şi l-am pus într-un buzunar interior, aproape de inimă.
Pe vremea aceea pixurile cu pastă erau încă o raritate şi costau absurd de mult, aşa că am ştiut că fata avea să se bucure să-l capete înapoi. în noaptea aceea am dormit cu el sub pernă (a curs şi a lăsat nişte pete albastre pe cearşaf şi pe pernă, motiv pentru care mami m-a muştruluit zdravăn, iar tata mi-a ars două după cap), iar în dimineaţa următoare mi-am ocupat poziţia obişnuită din faţa florăriei cu cinci minute mai devreme, ca să fiu sigur că nu aveam s-o scap pe proprietara pixului. Chiar şi ea a coborît ceva mai devreme pe Beecher's Road, mergînd încet, de parcă şi-ar fi dat seama că era privită, punînd atentă un picior în faţa celuilalt şi cu ochii pironiţi în pămînt - nu de teamă să nu se mai împie-dice, eram sigur, ci fiindcă ştia că o observ şi o aştept. Am trăit cîteva minute încordate şi foarte intense cît timp făta a coborît dealul spre mine. Scena semăna cu minunata secvenţă finală din Al treilea om, în care prietena lui Harry Lime se îndreaptă spre Holly Martins pe aleea principală din cimitirul îngheţat, cu deosebirea că prietena cu pricina trece pe lîngă el fără să-i arunce o privire, po cînd fata asta nu avea ! să facă la fel, fiindcă aveam un motiv perfect ca s-o opresc şi să intru în vorbă cu ca.
• Pe cînd se apropia de mine, s-a prefăcut interesată de un grup de grauri care se roteau pe deasupra 288
brutăriei din cartier, dar cînd a ajuns la cîţiva metri m-a privit şi mi-a adresat un zîmbet timid, semn că mă recunoscuse. „Aăă, cred că ţi-a căzut asta ieri", am spus fără altă introducere, scoţînd pixul din buzu-nar şi întinzîndu-i-l. S-a luminat la faţă de plăcere. „O, mulţumesc frumos, a zis apoi, luînd pixul. Am crezut că l-am pierdut. M-am întors ieri după-masă şi l-am căutat, dar nu l-am găsit." „Păi, n-aveai cum, era la mine", am spus şi am rîs amîndoi prosteşte. Cînd rîdea, vîrful nasului i se mişca şi i se încreţea ca al unui iepure. „Mulţumesc încă o dată", a mai spus ea, luînd-o din loc. „Dac-aş fi ştiut unde stai, ţi l-aş fi adus", am zis, încercînd cu disperare s-o mai reţin. „Nu-i nimic, a rostit ea, întorcîndu-se. Bine c-am făcut rost de el. N-am avut curaj să-i spun lui mami că l-am pierdut." Mi-a oferit încă un surîs dulce, cu nasul încreţit, mi-a întors spatele şi a dispă-rut după colţ. Tot nu ştiam cum o cheamă.
Totuşi, n-a trecut mult şi am aflat. în fiecare dimineaţă după plonjonul ei providenţial la picioarele mele îi zîmbeam şi o salutam cînd trecea pe lîngă mine, la care ea roşea, îmi surîdea şi-mi răspundea la salut. La scurt timp după aceea, am adăugat salutului cîte o remarcă îndelung repetată despre vreme, o întrebare despre cum scria pixul sau o nemulţumire la adresa întîrzierii tramvaiului, de natură să provoace un răspuns din partea ei, şi aşa se face că într-o bună zi a zăbovit la colţul din dreptul florăriei pentru cîteva minute de discuţie. Am întrebat-o cum o cheamă. „Maureen." „Pe mine Laurence." „întoarce-mă pe par-tea cealaltă", a spus ea şi a chicotit văzînd expresia nedumerită pe care o afişasem. Nu ştii povestea Sfintului Laurenţiu?" Am clătinat din cap. „A fost martirizat prin prăjire lentă pe un grătar, a explicat ea. lar la un moment dat i-a spus călăului: întoarce-mă pe partea cealaltă, asta s-a rumenit." „Cînd a fost asta?" am întrebat, strîmbîndu-mă plin de compa-siune. „Nu ştiu precis, a răspuns ea. Cred că pe vremea romanilor."
289
Această poveste grotescă şi uşor morbidă, relatată ca şi cum n-ar fi avut nimic tulburător, a fost primul indiciu că Maureen era catolică, lucru confirmat a doua zi, cînd mi-a spus numele şcolii unde învăţa. Observasem inima brodată cu fir roşu şi galben de pe stema blazerului pe care-l purta, dar fără să-i descifrez semnificaţia religioasă. „E Inima Sfintă a lui lisus", m-a lămurit ea, înclinîndu-şi uşor capul cu un gest reflex cînd a pomenit Sfintul Nume. Aceste aluzii pioase la grătare şi la inimi, cu aso-cierile lor nepotrivite între bucătării şi organe, mi-au produs o uşoară nclinişte, amintindu-mi de ame-ninţările doamnei Turner, care îmi promisese să mă scalde în Sîngele Mielului cînd eram mic, dar nu
m-au descurajat în încercarea de a face din Maureen prietena mea.
Nu mai avusesem niciodată o prietenă şi nu prea ştiam cum să încep, dar aflasem că de multe ori perechile care erau în vorbe mergeau la cinema-tograf, fiindcă stătusem cu unii dintre aceşti tineri la coadă la Odeon si-i văzusem giugiulindu-se în rîndurile din spate. Intr-o zi, dat fiind că Maureen a zăbovit mai mult în faţa florăriei, mi-am luat inima-n dinţi şi am întrebat-o dacă nu vrea să meargă la film cu mine în week-end-ul următor. A roşit şi a părut emoţionată şi totodată temătoare. „Nu ştiu. Trebuie să-i întreb pe mami şi pe tati", a spus ea.
A doua zi dimineaţă, a apărut sus pe Beecher's Road însoţită de un bărbat uriaş, înalt de cel puţin un metru optzeci şi, din cîte mi se părea, lat în spate cît casa noastră. Ştiam că nu putea fi decît tatăl lui Maureen, despre care chiar ea îmi spusese că era maistru la o firmă de construcţii din oraş, şi m-a cam luat cu frig cînd l-am văzut că se apropie. Nu îmi era frică de o agresiune fizică propriu-zisă, ci mai degrabă de o scenă umilitoare în public. Era limpede că şi Maureen nutrea aceleaşi temeri, fiindcă am văzut că mergea tîrîş şi se uita în pămînt, cu o căutătură bosumflată. Pe cînd se apropiau, mi-am
290
fixat privirea asupra străzii principale, pe care şinele strălucitoare ale tramvaielor se pierdeau spre orizont, şi am sperat fără noimă că domnul Kavanagh se mulţumea s-o conducă pe Maureen şi că avea să mă ignore dacă nu o salutam. Dar n-am avut noroc. în faţa mea s-a oprit ameninţător o siluetă uriaşă, îmbră-cată cu o jachetă bleumarin.
— Tu eşti neisprăvitu'care-o bate la cap pe fie-mea? a întrebat el, cu un puternic aceent irlandez.
— Ha? am făcut, trăgînd de timp. M-am uitat la Maureen, dar şi-a ferit privirea. Era roşic la faţă şi mi s-a părut că plînsese.
— Tati! a murmurat ea pe un ton plîngăreţ. Tînăra vînzătoare îmbrăcată cu o salopetă, care
aranja buchetele din faţa florăriei, şi-a întrerupt
activitatea, ca să savureze spectacolul.
Domnul Kavanagh m-a împuns în piept cu un
arătător uriaş, cu pielea bătătorită şi dur ca un baston
de poliţist.
— Fiica mea e o fată respectabilă. Nu vreau s-o văd că vorbeşte cu tot felu' de străini la colţ de stradă, priceput?
Am dat din cap.
— Atunci, vezi ce faci. Hai dă-i drumu' la şcoală. Acest ultim îndemn fusese adresat lui Maureen, care a luat-o din loc agale, aruncîndu-mi o privire deznădăjduită, de parcă ar fi vrut să-şi ceară iertare. Domnul Kavanagh a părut să-şi fixeze atenţia asupra uniformei mele de elev, un veşmînt strident, de culoa-rea purpurei şi cu nasturi argintii, pe care îl detestam din toată inima, iar pe urmă şi-a mijit ochii şi s-a uitat la blazonul sofisticat, cu motoul lui în latină, de pe buzunarul de la piept.
— La ce şcoală eşti?
I-am spus şi a părut impresionat, deşi s-a străduit să n-o arate.
— Vezi cum te porţi, că altfel mă duc la director şi te spun, mi-a zis el.
291
S-a răsucit pe călcîie şi a făcut cale întoarsă în sus pe deal. Am rămas pe loc, uitîndu-mă spre strada principală pînă cînd am văzut că se apropie tram-vaiul, iar pulsul mi-a revenit la normal.
Bineînţeles că întîmplarea asta n-a făcut decît să ne apropie şi mai mult pe mine şi pe Maureen. Am devenit doi îndrăgostiţi născuţi sub o stea nenorocoasă şi am sfidat interdicţia tatălui ei de a ne mai vedea. Am continuat să schimbăm cîteva cuvinte în fiecare dimineaţă, deşi acum începusem să mă postez după colţ, ca să nu pot fi depistat de cei care se uitau la Five Ways de sus de pe Beecher's Road. După un timp, Maureen şi-a convins mama să-mi dea voie să le fac o vizită într-o sîmbătă după-masă cînd tatăl ei făcea ore suplimentare la serviciu, spre a se convinge că nu eram genul de terchea-berchea pe care şi-l imaginaseră cînd fiica lor îi rugase s-o lase la film cu mine. „Vino îmbrăcat cu haina de uniformă", a avut isteţimea să mă sfătuiască Maureen. Prin urmare, spre uimirea alor mei şi spre dezgustul prietenilor, am pierdut un meci acasă al lui Charlton, mi-am pus blazerul pe care în mod normal nu-l purtam în week-end-uri şi am urcat sua de tot pe deal, pînă la locuinţa lui Maureen. Doamna Kavanagh mi-a dat o ceaşcă de ceai şi o felie de plăcintă de casă în bucătă-ria ei mare, mohorîtă şi dezordonată de la demisol, ţinînd în braţe un bebeluş pe care-l ajuta să regurgi-teze, cît timp m-a evaluat. Era o femeie frumoasă, trecută de patruzeci de ani, care se îngrăşase după ce născuse. Avea părul la fel de lung ca al fiicei sale, dar cărunt, legat neglijent la spate. La fel ca soţul, vorbea ca irlandezii, deşi Maureen şi fraţii ei aveau acelaşi aceent din South End pe care-l aveam şi eu. Maureen era copilul cel mai mare şi totodată prefe-rata părinţilor. Faptul că învăţa la Sacred Heart era un motiv de mare ffiîndrie, iar prezenţa mea într-un liceu de tip clasic era evident în favoarea mea. Elemen-tele care erau împotriva mea erau faptul că eram
292
băiat şi necatolic, reprezentînd astfel o ameninţare inerentă la adresa virtuţii lui Maureen.
— Pari un flăcău de ispravă, mi-a spus doamna Kavanagh, dar tatăl lui Maureen crede că-i prea tînără ca să umble cu băieţi, iar eu sînt de aceeaşi
părere. Trebuie să-şi facă temele.
— Nu în fiecare seară, mami, a protestat Maureen.
— Deja ai început să te duci la Clubul Tineretului duminica, a zis doamna Kavanagh. Cred că ai destulă
viaţă socială pentru vîrsta ta.
Am întrebat dacă puteam să fac şi eu parte din
clubul tineretului.
— E clubul tinerilor din parohie, a spus doamna
Kavanagh. Trebuie să fii catolic.
— Ba nu trebuie, mami, a contrat-o Maureen. Părintele Jerome a spus că pot să vină şi necatolici,
dacă-i interesează Biserica. S-a uitat la mine şi a roşit.
— Mă interesează foarte mult, am declarat rapid.
— Adevărat?
Doamna Kavanagh mi-a aruncat o privire sceptică,
dar şi-a dat seama că fiica ei fusese mai şmecheră.
— Ei bine, dacă părintele Jerome spune că e-n regulă, presupun că e-n regulă.
Inutil de precizat, nu mă interesa cu adevărat nici catolicismul, nici religia în general. Părmţii meu nu se duceau la biserică, iar singura lor formă de respect pentru zilele de odihnă era să ne interzică, mie şi fratelui meu, să ne jucăm pe stradă duminica. Lambeth Merchants' aparţinea bisericii anglicane, dar rugăciunile şi cîntecele religioase de la slujba de dimineaţă, precum şi serviciile oficiate din cînd în cînd în capelă păreau să facă parte din sărbătorirea neîncetată de către şcoală a propriei tradiţii, în loc să fie expresia unei idei morale sau teologice. Faptul că unii oameni, ca Maureen şi familia ei, se supu-neau de bunăvoie unei asemenea plictiseli în fiecare duminică, în loc să stea mai mult în pat, era de
293
neînţeles pentru mine. Tbtuşi, eram pregătit să arăt un interes politicos faţă de confesiunea religioasă a
lui Maureen, dacă acesta cra preţul pe care trebuia să-l plătesc ca să-i ţin companie.
în următoarea duminică seara, conforrn înţele-gerii cu Maureen, m-am înfiinţat în faţa bisericii romano-catolice din cartier, o clădire cubică şi deloc înaltă, din cărămidă roşie, care avea la intrare o statuie foarte mare a Fecioarei Maria. Aceasta avea braţele întinse în lături, iar pe soclu fuseseră dăltuite cuvintele: „EU SUNT IMACULATA CONCEPŢIE". înăuntru avea loc o slujbă, iar eu m-am postat discret în prag, ascultînd cîntecele necunoscute şi rugăciu-nile îngînate, în timp ce în nări îmi pătrundea un miros puternic şi plăcut, care am ghicit că era de la tămîie. Deodată au început să bată clopotele şi m-am uitat spre ce se afla dincolo de prag, în direcţia alta-rului. Era un adevărat spectacol, luminat de peste zece lumînări înalte, subţiri şi aprinse. Preotul, îmbră-cat cu o mantie încărcată de broderii albe şi aurii, ţinea în mînă ceva care sclipea din cauza luminii reflectate, un disc alb într-o casetă de sticlă, cu nişte raze aurii care se zăreau în jurul ei ca diamantele radiind din centrul unei bijuterii. Ţinea baza acestui obiect învelită într-o eşarfă brodată pe care şi-o pusese pe după urneri, ca şi cum n-ar fi putut s-o atingă altfel, fiindcă era prea fierbinte sau radioactivă. Toţi oamenii - şi erau surprinzător de mulţi - au înge-nuncheat şi au rămas cu capetele plecate. Maureen mi-a explicat la momentul potrivit că discul alb era o ostie sfinţită, despre care se credea că reprezintă trupul şi sîngele lui lisus, însă mie toată povestea mi s-a părut mai degrabă păgînă decît creştină. Şi cîntecele aveau o sonoritate bizară. în locul imnurilor mobilizatoare cu care fusesem obişnuit la şcoală (prefe-ratul meu era „Să fii pelerin"), aici auzeam nişte imnuri lente, ca nişte lamentouri pe care nu le înţele-geam fiindcă erau în latină, o materie după care nu mă dădusem în vînt niciodată. Totuşi, trebuie să 294
recunosc că slujba avea o atmosferă aparte, pe care n-o regăseai în capela şcolii.
Lucrul care mi-a plăcut din capul locului la catolid a fost că nu se considerau expresia cucerniciei. Cînd ieşeau din biserică, oamenii dădeau impresia că ar fi putut ieşi la fel de bine din sala de cinematografsau chiar de la cîrciumă, după felul cum se salutau, glu-meau între ei şi îşi ofereau ţigări. Maureen a ieşit însoţită de mama ei, ambele avînd cîte un batic pe cap. Doamna Kavanagh a intrat în vorbă cu o femeie care purta pălărie. Maureen m-a observat şi s-a apro-piat de mine zîmbind. „Pînă la urmă, ai găsit-o?" mi-a spus ea în loc de salut. „Dacă ne vede taică-tău că vorbim ?" am întrebat-o neliniştit. „A, tata nu vine niciodată la slujba de binecuvîntare, a răspuns ea, scoţîndu-şi baticul şi scuturîndu-şi pletele. Slavă Domnului," Caracterul paradoxal al acestor cuvinte nu m-a frapat, şi în orice caz întreaga mea atenţie fusese absorbită de părul ei. Nu-l mai văzusem nici-odată neprins la spate şi căzîndu-i pe umeri în valuri strălucitoare. Părea mai frumoasă ca oricînd. Dîndu-şi seama că mă uit la ea, a roşit şi mi-a spus că trebuie să mă prezinte părintelui Jerome. Doamna Kavanagh dădea impresia că dispăruse.
Părintele Jerome era cel mai tînăr dintre cei doi preoţi care aveau în grijă parohia, deşi nici el nu mai era foarte tînăr. Nu semăna cîtuşi de puţin cu capelanul nostru de la şcoală sau cu alte feţe biseri-ceşti pe care le ţineam minte. Nu aducea nici măcar cu el însuşi la altar - căci el fusese cel care oficiase slujba recent încheiată. Era un ins tras la faţă şi cărunt din Dublin, cu degetele pătate de tutun şi cu o tăietură cu lama de ras în bărbie, unde se părea că oprise sîngele cu o bucăţică de hîrtie igienică. Purta un anteriu lung şi negru, care-i ajungea pînă la pantofii destul de uzaţi şi care avea nişte buzunare adînci unde îşi ţinea cele necesare ca să-şi învîrtă singur ţigările. Chiar atunci şi-a aprins una, scoţînd o flacără şi nişte scîntei ca la un spectacol de pirotehnie. „Şi
295
zici că vrei să intri în clubul tineretului de la noi, flăcău ?" m-a întrebat el, scuturîndu-şi firele aprinse de tutun de pe anteriu. „Da, domnule, vă rog", am răspuns. „Atunci ar fi bine să te-nveţi să-mi spui părinte, nu domnule." „Da, domnule... adică părinte", am bîiguit. Părintele Jerome a s'îmbit, dînd la iveală nişte goluri tulburătoare în dentiţia gălbejită şi nere-gnlată. Mi-a mai pus cîteva înlrebări despre unde locuiam şi la ce şcoală mergeam. Numtile de Lambeth Merchants' a avut efectul obişnuit, aşa că am devenit membru de probă al clubului tineretului de pe lîngă parohia Imaculatei Concepţii.
Una dintre primele lucruri pe care a trebuit să le facă Maureen a fost să-mi explice denumirea biscricii. Am presupus că se referea la faptul că Maria era fecioară cînd îl născuse pe lisus, dar nici vorbă, se părea că sensul era că Maria însăşi fuaese zămislită „fără pata păcatului originar". Limbajul catolicismului mi-a sunat foarte straniu, îndeosebi în privinţa felului cum se foloseau anumite cuvinte în rugăciuni, cum ar fi „fecioară", „zămislit" sau „pîntece", care ar fi fost privite ca fiind la limita decenţei în discuţiile obişnuite, şi în orice caz la mine acasă. Nu mi-a venit să-mi cred urechilor cînd Maureen mi-a spus că trebuia să se ducă la slujba din ajunul Anului Nou, fiindcă era Sărbătoarea Circumciziei. „Sărbă-toarea cui?" „A circumciziei." „Circumcizia cui?" „A Domnului nostru, normal. Cînd era bebeluş, Fecioara şi Sfintul losifl-au dus la Templu, unde a fost circum-scris. A fost ca botezul la evrei." Am pufnit în rîs, nevenindu-mi să cred. „Ai habar ce este circumcizia ?" „Nu vreau să spun." „înseamnă că nu ştii." „Ba ştiu." „Fac pariu că nu ştii." Am continuat să pun întrebări delicate pînă cînd Maureen s-a hotărît şi mi-a zis că însemna „să tai niţică piele de la capătul puţulicii bebeluşului", moment în care mi-am simţit propria puţulică rigidă în pantalonii de flanel ca un baton de la probele de ştafetă. La momentul acela ne întorceam acasă de la întrunirea duminicală a clubului şi, din fericire, îmi pusescm un trenci.
296
Clubul tineretului se întîlnea de două ori pe săptămînă în creşa pendinte de biserică: miercurea pentru meciuri, mai ales de ping-pong, iar duminica pentru „întruniri sociale". Acestea însemnau în prin-cipal că membrii lui dansau pe muzica unor plăci de gramofon sau mîncau sandvişuri şi beau suc de porto-cale sau ceai pregătit de echipele de fete cărora le venise rîndul să facă de serviciu. Băieţii trebuiau să împingă băncuţele copiilor la perete la începutul ceaiului şi să le pună la loc după ce se termma. De obicei, ni se repartizau două săli de clasă între care se afla un perete despărtitor. Podeaua era din scînduri vechi şi negeluite, pereţii acoperiţi cu desene făcute de copii şi cu hărţi care îi ajutau să înveţe diverse lucruri, iar iluminatul era slab şi nu depăşea nici-odată strictul necesar. Gramofonul era unul portabil, cu un singur difuzor, iar discurile erau zgîriate, toate pe 78 de turaţii. Pentru mine însă, care tocmai ieşeam din crisalida copilăriei, clubul tineretului era un loc al plăcerilor incitante şi sofisticate.
Am învăţat să dansez de la o enoriaşă solidă, care venea în serile de jocuri (cînd părinţii lui Maureen o lăsau foarte rar să iasă) şi ne dădea lecţii gratuite. Am descoperit că eram surprinzător de bun. „Ţine-ţi partenera strîns!" era îndemnul constant al doamnei Gaynor, pe care îl urmam cu mare bucurie, îndeosebi cînd partenera mea de duminică seara era Maureen. Dansam mai mult cu ea, nici n-are rost să mai spun, dar protocolul clubului interzicea perechile neschim-bate, iar eu eram foarte prezent pe „listele doamne-lor" datorită agilitătii cu care mă mişcam. Era vorba, fireşte, de dansuri tipice acestor reuniuni - foxtrot, foxtrot aceelerat şi vals - cărora li se adăugau cîteva mai vechi, de dragul vremurilor de odinioară. Dansam pe muzica ritmată a lui Victor Sylvester, contra-punctată de şlagăre din repertoriul lui Nat King Cole, Frankie Laine, Guy Mitehell şi alţi interpreţi ai momentului. „Twelfth Street Rag" al lui Pee Wee Hunt era unul dintre hiturile perioadei, dar jive-ul nu era permis - interdictia fusese instituită de părintele
297
Jerome personal — iar piruetele, unduirile si aplecările care trec drept dans în ziua de azi încă nu apăruseră, aşteptîndu-şi naşterea undeva în anii şaizeci. Astăzi, cînd bag capul într-o discotecă sau un club de noapte populat de tineri, mă frapează contrastul dintre erotismul ambiental - lumina slabă, care invită la dezmăţ, bubuitul orgasmic al muzicii şi costumaţia strînsă pe corp, provocatoare - şi sărăci-rea tactilă a dansului propriu-zis. Presupun că parte-nerii se bucură atît de multe contacte fizice după dans încît nu tînjesc după ele şi pe ring, pe cînd pentru noi era exact invers. Dansul însemna că, pînă şi într-un club al tineretului organizat pe lîngă o biserică, ţi se dădea voie să iei în braţe o fată în public, poate chiar una pe care nici n-o cunoşteai înainte s-o inviţi la dans, să-i simţi coapsele fre-cîndu-se uşor de ale tale pe sub fusta foşnitoare, să-ţi apeşi pieptul de sînii ei calzi, să-i inspiri parfumul de după ureche sau mirosul de şampon din părul proaspăt spălat în timp ce-ţi gîdila obrazul. Bine-înţeles, trebuia să te prefaci că nu acesta era scopul principal al dansului şi erai nevoit să discuţi despre vreme, despre muzică sau despre ce voiai, pe cînd îţi conduceai partenera pe ring, dar ţi se permitea destul de mult în materio de contacte fizice. Inchipuiţi-vă un cocteil unde toţi invitaţii se masturbcază, chit că aparent nu vor decît să bea vin alb şi să comenteze ultimele cărţi sau piese de teatru, şi vă veţi face o idee despre ce înscmna dansul pentru adolescenţi la începutul anilor cincizeci.
Ce-i drept, părintele Jerome încerca să domo-lească poftele trupeşti, insistînd să deschidă întru-nirea cu o serio plictisitoare de zece „Ave Maria", pe care le numea „taina sfintelor mătănii" - şi într-ade-văr, era o taină pentru mine ce mai înţelegea lumea din murmurul acela surd şi monoton. lar pe urmă ne mai dădea tîrcoale, uitîndu-se la fiecare cuplu, ca să fie sigur că totul se desfăşura la vedere şi în limitele bunei cuviinţe. în regulamentul clubului chiar exista o clauză - aşa-numita Regulă Cinci, subiectul unor
298
glume uşor îndrăzneţe între membri - conform căreia între dansatorii pe perechi trebuia să se vadă lumina, numai că ea nu era impusă sau respectată cu mare stricteţe. Oricum, părintele Jerome pleca de obicei (ceilalţi spuneau că se ducea să bea un whisky şi să joace un whist cu nişte amici în prezbiteriu) cu mult înainte de ultimul vals, cînd mai stingeam din lumini, iar cei mai curajoşi dansau cu obrajii lipiţi sau măcar cu piepturile lipite. Bineînţeles, aveam grijă de fiecare dată ca la momentul cu pricina partenera mea să fie Maureen. Nu era o dansatoare grozavă, iar cînd o vedeam dansînd cu alţi băieţi mi se părea de-a dreptul stîngace, dar asta nu mă deranja deloc. Mă lăsa s-o conduc cu fermitate şi rîdea încîntată cînd o învîrteam de cîteva ori la final, făcînd să i se rotească fusta. Avea două seturi de haine pentru întrunirile de dumi-nică seara: o fustă neagră de tafta, pe care o purta cu diverse bluze, şi o rochie albă, acoperită cu tran-dafiri roz, care i se mula pe pieptul frumos şi bine dezvoltat pentru vîrsta ei.
In scurt timp am fost aceeptat şi de ceilalţi membri ai clubului, mai ales după ce am ajuns să fac parte din echipa lui de fotbal, care în fiecare duminică juca împotriva altor parohii din South London, dintre care unele aveau denumiri la fel de bizare ca a noastră, aşa că te trezeai uneori cu tabele de marcaj de genul „Imaculata Concepţie 2, Sîngele Sfint 1" sau „Ajutorul Veşnic 2, Cei Patruzeci de Mucenici O". Jucam mijlocaş dreapta şi o făceam atît de bine, încît în anul acela am luat campionatul. Am ieşit golgeter, cu douăzeci şi şase de goluri. Antrenorul uneia dintre contra-candidatele la titlu a aflat că nu eram catolic şi a depus o plîngere oficială, cerînd să nu mi se dea voie săjoc în campionat. Pentru un timp ne-am temut să nu ni se confişte trofeul, dar, după ce-am am'eninţat că ne retragem din ligă, ni s-a permis să-l păstrăm.
Jucam pe terenuri denivelate şi noroioase, în parcuri publice, ne deplasam cu tramvaiul sau cu autobuzul şi ne schimbam în nişte barăci prăpădite şi umede, cu un closet şi o chiuvetă cu apă rece, dar
299
fără băi sau duşuri. Noroiul de pe genunchi prindea crustă pînă ajungeam-acasă, iar mai tîrziu, cînd stăteam în cadă, îmi coboram încet picioarele în apă şi îmi închipuiam că genunchii mei erau două insule vulcanice care se scufundau în mare. Cînd ele dis-păreau, penisul meu erect se ivea ca un monstru marin din apa tulbure şi fierbinte, din cauză că mă gîndeam că, exact în momentele acelea, Maureen se spăla pe cap şi se pregătea pentru întrunirea de duminică seara. Chiar ea îmi spusese că pentru asta făcea baie, fiindcă îi era greu să-şi clătească părul lung aplecîndu-se deasupra unei chiuvete. Mi-o ima-ginam stînd în apă ealdă, plină cu spumă, umplînd o cană smălţuită de la robinet, turnîndu-şi-o pe cap şi făcînd să i se lipească şuviţele lungi de curbura sînilor, ca într-un tablou cu o sirenă pe care îl văzusem cîndva.
Maureen şi alte cîteva fete de la clubul tinere-tului obişnuiau să vină la meciurile de duminică după-masa şi să ne facă galerie. Cînd marcam un gol, o căutam din priviri pe tuşă, în timp ce mă întorceam la centrul terenului, imitînd atitudinea modestă şi rezervată a lui Charlie Vaughan, vîrful lui Charlton Athletic, şi îi primeam zîmbetul ado-rator. Cel mai bine îmi aduc aminte de un gol înscris cu o spectaculoasă lovitură de cap din plonjon, cred că în meciul cu Fecioara Ajutorului Veşnic din Brickley, parohia vecină, care era un fel de derbi. De fapt, am avut noroc cu carul, fiindcă n-am fost bun niciodată lajocul de cap. Meciul se apropia de sfirşit şi scorul era doi la doi, cînd m-am trezit cu mingea după o degajare a portarului nostru, am driblat doi oameni de-ai lor şi i-am pasat extremei dreapta. îl chema Jenkins, iar noi îi spuneam Jensky; era un băiat Scund, cu faţa zbîrcită prematur şi cu umerii gîrbo-viţi, caTe fuma cîte un Woodbine nu doar înainte şi după fiecare meci, ci şi în pauză, şi despre care chiar se spunea că din cînd în cînd le mai cerea şi specta-torilor să-l lase să tragă un fum, în momentele de acalmie din timpuljocului. în ciuda aparenţelor, era surprinzător de iute, mai ales cînd o lua la vale, ca
300
înfaza respectivă. A demarat pe extremă, spre fanionul de la colţul terenului, şi a centrat fără să se uite, aşa cum făcea de obicei, vrînd să scape de minge înainte ca fundaşul advers să-l ajungă din urmă şi să-l tăvă-lească. Am venit din spate şi am intrat în careu tocmai cînd mingea se îndrepta spre mine la semi-înălţime. Am sărit şi am avut bafta să mă lovească mai mult ea pe mine în mijlocul frunţii. A zburat în plasă ca o rachetă, înainte ca portarul lor să schiţeze un gest. Faptul că poarta avea plasă (puţine dintre terenurile pe care jucam se puteau lăuda cu ase-menea fineţuri) a făcut ca satisfactia mea să fie şi mai mare. Adversarii s-au uitat la mine cu gura căscată. Coechipierii m-au ajutat să mă ridic şi m-au bătut pe spate. Maureen şi celelalte fete de la Ima-culata Concepţie săreau de mama focului pe tuşă şi strigau ca ieşite din minti. Din ziua aceea, nu cred c-am mai avut parte de un moment de exaltare atît de pură. lar seara, după ce-am condus-o acasă pe Maureen de la clubul tineretului, i-am atins sînul pentru prima oară, pe deasupra bluzei.
Asta s-a întîmplat cam la un an după ce-am vorbit pentru prima dată cu ea. Am avansat foarte lent, aproape imperceptibil, în materie de intimitate fizică, şi asta din mai multe motive: lipsa mea de experienţă, inocenţa lui Maureen şi vigilenţa suspicioasă a părin-ţilor ei. Domnul şi doamna Kavanagh erau foarte stricţi, chiar şi prin raportare la standardele din perioada aceea. Nu puteau să ne împiedice să ne întîlmm la clubul tineretului şi n-aveau cum să se împotrivească faptului că o conduceam acasă după aceea, dar îi interziceau să iasă singură cu mine, la film sau în altă parte. In serile de sîmbătă o puneau să aibă grijă de fraţii mai mici, în timp ce ei se duceau la un club irlandez din Peckham, dar nu avea voie să mă primească în casă în absenţa lor şi nici să vină în vizită la mine. Continuam să ne întîlnim în fiecare dimineaţă în staţie, bineînţeles (atîta doar că nu mai era de tramvai, ci de autobuz: tramvaiele
301
din Londra erau scoase din circulatie, şinele demontate, iar locul asfaltat - tati a ajuns conţopist la depou şi nu s-a plîns), şi plecam mai devreme de acasă, casă avem timp să vorbim. li înmînam scrisori de dragoste lui Maureen în drum spre şcoală - mi-a spus ca nu cumva să le pun la poştă, fiindcă mai mult ca sigur că, mai devreme sau mai tîrziu, i le-ar fi interceptat părinţii. I-am zis că pe ale ei pentru mine putea săle pună liniştită la poştă, fiindcă dădeam impresia că mă maturizez dacă primeam scrisori personale, îndeosebi în plicuri mov cu miros de levănţică, iar fratele meu mai mic făcea adevărate crize de curio-zitate frustrată. Nu era aproape nici un pericol ca părinţii mei să le deschidă, şi oricum conţinutul lor era total inofensiv. Erau scrise pe foi de hîrtie mov, cu iz de levănţică şi cu litere mari, rotunde, unde fiecare;' avea deasupra un cerculeţ. Dacă mă gîndesc bine, cred că i-a venit ideea de la reclamele pentru pixuri. La şcoală i se spunea mereu să nu mai scrie aşa. în afara scurtelor întrevederi matinale din staţie, ne mai puteam întîlni doar în cadrul activităţilor de la clubul tineretului - întruniri, seri dejocuri, meciuri de fotbal şi plimbări ocazionale prin zona verde din Kent şi Surrey în lunile de vară.
Poate că tocmai restricţiile astea ne-au ajutat să rămînem devotaţi unul altuia atît de mult. N-am avut cînd să ne plictisim de prezenţa celuilalt, iar faptul că sfidam dezaprobarea părinţilor lui Maureen ne dădea sentimentul că trăim o dramă profund romantică. Nat King Cole parcă vorbea anume despre noi în „Too Young", lungind vocalele de parcă ar fi mîncat ceva fierbinte, pe fondul muzical al viorilor siropoase şi al clapelor plîngăreţe ale pianului:
Ne spun că sîntem tinerei Spre-a ne iubi fără pereche, Ne spun că dragostea-i o şoaptă Ce ne-a ajuns pe la ureche Şi nu ştim care-i rostul ei. lubirea noastră însă-i coaptă Şi veşnic va dura. Aşteaptă...
302
Era cîntecul nostru preferat şi, ori de cîte ori punea cineva discul pe platan, aveam grijă ca Maureen
să fie partenera mea.
Aproape singura perioadă cînd eram absolut sin-guri era cînd o duceam acasă duminică seara, după întrunirile de la club. La început, stîngaci şi neştiind cum să mă port în această situaţie nouă, mergeam cu un pas leneş, cu mîinile în buzunare şi la aproape un metru de Maureen. Dar într-o seară friguroasă, spre marea mea bucurie, s-a apropiat de mine ca şi cum ar fi vrut să se încălzească şi m-a luat de braţ. Simţul de proprietate m-a făcut să mă umflu imediat în pene. Acum era cu adevărat prietena mea. S-a prins de braţul meu ca un canar pe stinghia din cuşcă şi a început să ciripească - despre cei de la clubul tineretului, despre prietenele şi profesoarele de la şcoală, despre propria familie şi uriaşa ei reţea de rude din Irlanda şi chiar din America. Ori de cîte ori ne întîlneam, deborda de veşti, bîrfe şi povestioare. Erau banalităţi, dar îmi plăcea să le aud. Eu unul încercam să uit de şcoală, iar familia mea părea mai puţin interesantă decît a lui Maureen, aşa că eram mulţumit dacă prelua ea controlul conversaţiei şi vorbea în cea mai mare parte a timpului. Insă uneori mă întreba despre ai mei şi despre viaţa mea de pînă atunci, prilej cu care observam cît de mult îi plăcea să-i povestesc de cînd mă tot uitam după ea în fiecare dimineaţă, de la colţul lui Hatehford Five Ways, fără să am curajul s-o abordez.
Chiar şi după ce m-a luat de braţ, în drum spre casă de la clubul tineretului, au trecut cîteva săptămîni înainte s-o sărut şi să-i spun noapte bună în faţa locuinţei. A fost un sărut nepriceput, jumătate pe gurăJumătate pe obraz, care a luat-o prin surprindere, dar la care mi-a răspuns cu căldură. S-a desprins imediat de mine, murmurînd: „Noapte bună", şi a urcat în goană treptele pînă la uşă. Dar a doua zi dimineaţă ochii îi străluceau altfel decît pînă atunci, zîmbetul ei avea o blîndeţe aparte şi am ştiut că sărutul acela fusese la fel de bine venit pentru amîndoi.
303
A trebuit să învăţ să sărut la fel cum învăţasem să dansez. în mediul nostru patriarhal aproape că exista un tabu în privinţa oricărui tip de contact fizic, pe cînd în familia lui Maureen, după cum mi-a mărturisit chiar ea, toţi copiii - inclusiv băieţii -aveau obiceiul să-şi sărute părinţii cînd le spuneau noapte bună. Era cu totul altceva decît felul cum mă săruta Maureen pe mine, bineînţeles, dar îmi explicam în acest fel naturaleţea cu care îşi ridica faţa spre mine, liniştea şi destinderea pe care le simţea în braţele mele. 0, ce farmec au avut acele prime îmbră-ţişări! Ce anume e atît de special la săruturile între adolescenţi? Cred că la vîrsta asta ai de fapt intuiţia a ceea ce va însemna cu adevărat sexul, dat fiind că buzele şi gura unei fete sînt la fel ca interiorul ei rîvnit şi tainic: rozalii, umede şi moi. Cu siguranţă că aşa-numitul sărut francez, în care îi bagi limba în gură celuilalt, e un fel de contact sexual mimat. Dar a trecut mult timp pînă să ajung la aşa ceva cu Maureen. Luni în şir ni s-a părut ceva îmbătător să ne sărutăm pur şi simplu, îmbrăţişaţi, cu buzele lipite, cu ochii închişi şi ţinîndu-ne respiraţia şi cîteva minute, dacă era nevoie.
o făceam în întunericul din demisolul casei lui Maureen, suportînd mirosurile pubelelor din apro-piere, ca să nu ne vadă nimeni. Stăteam acolo indife-rent de vreme. Dacă ploua, Maureen îşi ţinea umbrela deasupra amîndurora cînd ne îmbrăţişam. Cînd era frig, îmi descheiam nasturii acurtei din molton (o achiziţie de care eram foarte mîndru, special pentru week-end-uri) şi deschideam impermeabilul ei, ca să creez un fel de cort cu ajutorul căruia s-o trag mai spre mine. Intr-o seară am constatat că unul dintre nasturii din spate ai rochiei cu trandafiri lipsea, mi-am strecurat mîna prin deschizătură şi i-am atins pielea dintre omoplaţi. S-a înfiorat şi şi-a deschis buzele puţin mai mult, apăsîndu-şi-le pe ale mele. După alte cîteva săptămîni i-am umblat la partea din faţă a bluzei şi i-am mîngîiat pîntecele, pe deasupra
304
furoului catifelat din satin. Şi tot aşa. Centimetru cu centimetru, mi-am extins explorarea corpului ei - un teritoriu virgin din toate punctele de vedere. Maureen era delicată şi mi se lăsa de bunăvoie în braţe, dorind să fie iubită şi plăcîndu-i să fie mîngîiată, dar fără să aibă nici urmă de conştiinţă a propriei sexualităţi. Mai mult ca sigur că mi-a simţit de multe ori penisul erect prin haine cînd ne-am îmbrăţişat, dar n-a făcut nici o remarcă pe tema asta şi nici n-a arătat în vreun fel că ar deranja-o. Poate c-o fi crezut că puţele adulţilor erau în permanenţă tari ca băţul. Erecţiile au reprezentat o problemă mai mult pentru mine. Cînd trebuia să ne despărţim (era periculos să rămî-nem în zonă mai mult de zece sau cincisprezece minute, fiindcă domnul Kavanagh ştia la ce oră se terminau întrunirile de la clubul tineretului, iar uneori ieşea în prag ca să se uite în josul străzii, în timp ce noi ne piteam chiar sub el, pe jumătate speriaţi şi pe jumă-tate amuzaţi), aşteptam ca Maureen să urce în grabă treptele şi să intre în casă, înainte de-a o lua şi eu din loc, mergînd încordat şi aplecat uşor în faţă, de parcă aş fi fost pe catalige.
Cred că Maureen a avut la rîndu-i simptome de stîrnire sexuală, dar mă îndoiesc că le-a recunoscut ca atare. Avea o minte funciarmente curată, fără să facă pe mironosiţa. Dacă-i spunea cineva un banc porcos, avea o expresie de nedumerire autentică. Spunea că vrea să se mărite şi să aibă copii, dar nu părea să lege aceste lucruri de sexualitate. Totuşi, îi plăcea să fie sărutată şi să mi se cuibărească la piept. Torcea la mine în braţe ca o mîţă. Cred că la ora asta o asemenea senzualitate şi inocenţă nu ar mai putea să coexiste, dat fiind că tinerii vin în contact cu extrem de multe informaţii şi imagini sexuale. Ca să nu mai vorbesc de revistele şi casetele porno moderate care sînt disponibile la orice chioşc sau magazin de pe strada principală - filmele neinter-zise celor peste cincisprezece ani conţin scene şi un limbaj care acum patruzeci de ani ar fi făcut cajumătate
305
din public să ejaculeze în pantaloni şi i-ar fi trimis pe producători şi pe distribuitori la puşcărie. Nu-i de mirare că la ora actuală copiii vor să facă sex de îndată ce sînt capabili fiziologic. Mă şi întreb dacă îşi mai dau osteneala să se sărute, înainte să se dezbrace şi să sară în pat.
Eram ceva mai spurcat la minte decît Maureen, dar nu cu mult mai ştiutor. Deşi mă complăceam în vagi fantazări în care făceam sex cu ea, îndeosebi înainte să adorm, şi aveam adeseori vise erotice în consecinţă, nu-mi trecea prin cap să o seduc şi mai mult ca sigur că, dacă aş fi încercat, aş fi zbîrcit-o urît de tot. Mi-am propus drept obiectiv suprem să-i pipăi sînii goi. Dar şi asta a fost tot un fel de seducţie cînd am izbutit.
Reuşisem să-i cuprind delicat un sîn pe sub bluză în timp ce ne sărutam, umblîndu-i cu degetele pe marginea sutienului ca un orb care citeşte în Braille, cînd conştiinţa ei catolică s-a răzvrătit. Dacă stau să mă gîndesc, e de mirare că n-o făcuse mai devreme. Elementul care a declanşat reacţia a fost un „loc de retragere" de la ea de la şcoală - o denumire care mi s-a părut ciudată pentru realitatea pe care o descria (trei zile de predici, rugăciuni şi perioade de tăcere obligatorie), deşi conotaţiile sale militare au avut un efect imediat asupra relaţiei dintre noi. A fost un fel de Dunkirk al cărnii. Preotul invitat care admi-nistra locul de retragere (Maureen l-a descris ca pe un bărbat mare şi bărbos, care semăna bine cu repre-zentările lui Dumnezeu-Tatăl, avînd nişte ochi pătrun-zători, capabili să-ţi sfredelească sufletul) le vorbise fetelor din clasa a noua, în prezenţa unei stareţe care încuviinţa din cap cu un aer sever, despre Sfinta Puritate şi le înfricoşase pe toate, evocîndu-le conse-cinţele îngrozitoare pe care le-ar fi avut de suportat dacă şi-ar fi mînjit corpurile pe care le-a descris ca fiind nişte Temple ale Sfintului Duh. „Dacă o fată de , aici, a tunat el, iar Maureen mi-a spus că şi-a aţintit privirea asupra ei cînd a rostit cuvintele astea, face
306
vreun băiat să comită păcatul impurităţii cu gîndul, cu vorba sau cu fapta, prin felul cum se îmbracă sau cum se poartă, atunci este la fel de vinovată ca el. Şi chiar mai vinovată, fhndcă bărbatul e mai puţin capabil să-şi înfrîneze pornirile spurcate decît femeia." După aceea, fetele au fost nevoite să i se spove-dească, iar el a scos de la ele toate amănuntele legate de ceea ce le permiseseră băieţilor faţă de propriile Temple ale Sfintului Duh. Acum îmi dau seama clar că era un boşorog libidinos, care se simţea bine trăgînd cu ochiul la experienţele şi pornirile sexuale ale unor adolescente vulnerabile şi provocîndu-le plînsul. Pe Maureen a făcut-o în mod sigur să plîngă. Ca şi pe mine, de altfel, cînd ea mi-a zis că nu mai aveam voie s-o ating „acolo".
Dacă a existat un element aparte al confesiunii catolice din cauza căruia am rămas protestant sau ateu (nu eram foarte sigur ce însemna fiecare), acela a fost spovedania. Din cînd în cînd, Maureen se stră-duia să-mi stîrnească interesul faţă de credinţa ei, şi mi-am dat seama fără să-mi spună că dorinţa ei cea mai fierbinte era să fie agentul convertirii mele. Dintr-un calcul prudent, mai apăream uneori la slujba de binecuvîntare de duminică seara, ca s-o fac fericită şi să-mi justific apartenenţa la clubul tineretului, dar am păstrat distanţa faţă de mesă, după ce am încercat să asist de două-trei ori. Slujba se desfăşura preponderent în latină (o materie care mi-a dat cea mai mare bătaie de cap la şcoală, pînă cînd mi s-a permis să aleg desenul în loc), era murmurată inaudi-bil de către un preot care stătea cu spatele la noi şi părea să-i plictisească şi pe restul enoriaşilor la fel de mult ca pe mine, fiindcă mulţi dintre ei îşi spuneau rugăciunile în paralel - deşi, Doamne iartă-mă, rugă-ciunile erau chiar mai plictisitoare, şi în plus făceau parte în mod oficial din binecuvîntare. Nu mă miram cînd îi vedeam pe catolici năvălind afară din biserică atît de bine dispuşi după slujbele astea, stînd la
307
taclale, rîzînd şi împărţind între ei pachete de ţigări:
era uşurarea enormă după plictiseala aproape insu-portabilă de dinăuntru, Singura excepţie era slujba de la miezul nopţii de Crăciun, înveselită de cîntatul colindelor şi de perspectiva atrăgătoare a statului pînă tîrziu. Alte aspecte ale confesiunii catolice, cum ar fi picturile şi sculpturile frapant de realiste pe tema Răstignirii, care se aflau în interior, locurik unde se aprindeau lumînări votive, faptul că nu mîncai carne vinerea, renunţarea la dulciuri pe durata Postului, rugăciunile adresate Sfintului Anton în cazul în care pierdeai ceva şi dobîndirea „indulgen-ţelor" ca pe un fel de poliţă de asigurare pentru viaţa de apoi mi se păreau nişte superstiţii bizare şi nimic mai mult. Insă spovedania făcea parte dintr-o cu totul altă categorie.
Intr-o bună zi, după ce intrayerăm amîndoi în biserică dintr-un motiv sau altul - cred că Maureen aprindea o lumînare pentru ceva ce dorea să facă, poate să mă convertească - am aruncat un ochi într-unul dintre confesionalele ca nişte dulapuri mai mari, lipite de zidurile laterale ale bisericii. Pe o parte se afla o uşă pe care era scris numele unui preot, pe cealaltă o draperie. Am dat în lături dra-peria şi am văzut perniţa pe care îngenuncheai şi deschizătura zăbrelită prin care îţi şopteai păcatele preotului. Simplul fapt că m-am gîndit la aşa ceva mi-a făcut pielea ca de găină. La drept vorbind, a fost de tot hazul, ţinînd cont cît de mult am ajuns să depind de psihoterapie mai tîrziu, dar în adolescenţă nu există nimic mai respingător decît ideea de a-i împărtăşi unui adult gîndurile tale cele mai intime şi mai greu avuabile.
Maureen a încercat să mă vindece de această prejudecată. Religia era punctul ei forte la şcoală. Ajunsese la liceul de pe lîngă biserică şi îşi păstrase locul acolo mai degrabă prin sîrguinţă decît printr-o , zestre nativă strălucită, iar învăţatul pe dinafară la religie i se potrivea de minune. „Nu preotului îi spui,
308
ci lui Dumnezeu." „Păi şi-atunci de ce să nu i te adresezi direct Lui, printr-o rugăciune?" „Fiindcă n-ar mai exista taina bisericească." Băgat în ceaţă din punct de vedere teologic, am scos un mormăit sceptic. „Oricum, a continuat Maureen, preotul nu ştie cine eşti. E întuneric." „Şi dacă-ţi recunoaşte vocea?" am întrebat. Maureen a admis că evita să se ducă la părintele Jerome tocmai din acest motiv, dar a insistat că, şi dacă îţi identifica vocea, tot nu avea voie să profite si în nici un caz nu putea să spună alteuiva ceea ce-i mărturisiseşi, fiindcă exista un legămînt al confesiunii. „Chiar dacă ai comis o crimă?" Chiar şi atunci, m-a asigurat ea, deşi în cazul ăsta apărea un chichirez: „Iţi acordă absoluţiunea doar dacă-i promiţi că te predai". Şi mă rog, ce era absolu-ţiunea asta, am întrebat-o, spunînd „abluţiune" din greşeală, moment în care Maureen a chicotit şi s-a lansat într-o explicaţie lungă despre iertare, milosti-vire, penitenţă, purgatoriu şi pedeapsa temporară, care mi s-a părut la fel de lămuritoare ca regula-mentul jocului de bridge. Am întrebat-o cîndva, la începutul relaţiei noastre, ce păcate mărturisise şi — deloc surprinzător - n-a vrut să-mi spună. Dar mi-a povestit despre spovedania din „locul de retragere", despre felul cum îi spusese preotul că faptul c-o atin-geam în felul ăsta era un păcat, despre obligaţia mea de a nu mai face aşa ceva şi de a evita împreună „prilejul păcatului", lucru pe care îl puteam îndeplini abţinîndu-ne de la giugiuleli după ce o conduceam acasă şi mulţumindu-ne cu o strîngere de mînă, eventual cu un singur sărut şi acela cast.
Ingrozit de această întorsătură a lucrurilor, mi-am concentrat toate resursele ca să o schimb. Am pro-testat, am adus argumente şi am ademenit cu vorba. Am fost elocvent, patetic şi viclean. Şi, bineînţeles, pînă la urmă am învins. Băiatul iese întotdeauna învingător din acest gen de luptă, dacă fata nu-şi permite riscul de a-l pierde, iar Maureen nu şi-l permitea. Fără îndoială că îmi dăruise inima ei fiindcă
309
fusesem primul care i-o ceruse. Totodată însă, pe;
vremea aceea arătam destul de bine. Incă nu mi se;
spunea Tubby şi aveam un păr bogat - nişte plete 1 blonde de toată frumuseţea, pe care mi le pieptănam ' ondulat pe spate şi le fixam cu briantină. In plus, eram cel mai bun dansator de la clubul tineretului şi vedeta echipei de fotbal. Lucrurile astea contează mai mult în ochii fetelor decît rezultatele la examene şi perspectivele de carieră. In anul acela am dat amîndoi examene. Maureen a obţinut note destul de mici la cinci dintre ele, dar a reuşit să treacă în clasa a zecea; eu am picat la toate, în afară de literatura şi arta engleză, aşa că m-am lăsat de şcoală şi m-am j angajat la firma unui impresar de teatru din West | End, după ce am văzut un anunţ în The Evening ' Standard şi m-am prezentat la interviu. Sincer să fiu, eram doar un curier care timbra plicuri, le ducea ! la poştă, aducea sandvişuri pentru ceilalţi şi aşa mai departe, dar ceva din strălucirea meseriei mi-a pătruns în suflet. Actori şi actriţe de renume treceau prin biroul nostru prăpădit, aflat deasupra unui teatru de pe Shaftesbury Avenue, în drum spre sanctuarul şefului, şi îmi zîmbeau sau mă întrebau ce fac, în timp ce le puneam hainele în cuier sau le aduceam cafele. Am prins repede limbajul divertismentului şi am început să vibrez la emoţiile lui febrile, la suceese şi înfrîngeri, la hituri şi la rateuri. Presupun că Maureen şi-a dat seama că mă emancipam rapid în acest mediu sofisticat şi că exista riscul să mă înde-părtez de ea. Uneori primeam invitaţii la spectacole, dar nu-mi făceam speranţe că domnul şi doamna Kavanagh aveau s-o lase să meargă în compania mea. Nu ne mai întîlneam în fiecare dimineaţă în staţia de tramvai, fiindcă acum luam un tren al lui Southern Electric din gara Hatehford pînă la Charing Cross. Prin urmare, întîlnirile noastre duminicale şi drumul făcut împreună spre casă după reuniunile de-la clubul tineretului au devenit cu atît mai pre-ţioase. Nu mai putea să refuze să mă sărute mult
310
timp. Am atras-o în întunericul de lîngă treptele de laintrare şi am revenit încet la nivelul de intimitate pe care-l atinsesem cîndva.
Nu ştiu ce convenţie a încheiat cu Dumnezeu sau cu propria conştiinţă - mi s-a părut mai precaut să nu întreb. Ştiam că se ducea să se spovedească o dată pe lună şi să se împărtăşească o dată pe săptă-mînă, şi îmi dădeam seama că părinţii ei ar fi intrat la bănuieli dacă s-ar fi abătut de la acest grafic; ştiam de asemenea, fiindcă îmi explicase chiar Maureen la un moment dat, că puteai obţine iertarea pentru un păcat doar dacă promiteai să nu mai faci şi că pri-mirea ostiei sfinţite după ce comiseseşi un păcat era la rîndul ei un păcat, chiar mai grav decît primul. Exista un fel de distincţie între păcatele mici şi cele mari, de care era posibil să se fi servit ca portiţă de scăpare. Păcatele mari mai erau numite şi păcate de moarte. Nu mai ţin minte cum li se spunea celor mici, dar puteai să te duci la spovedanie fără să fii iertat de ele. Totuşi, tare mă tem că biata fată a crezut că atingerea sînilor era un păcat de moarte şi mai mult ca sigur că se convinsese că, dacă ar fi murit pe neaşteptate, ar fi putut nimeri direct în iad.
Felul de-a fi şi expresia i s-au schimbat subtil în acea perioadă, deşi probabil că am fost singurul care a observat. Şi-a pierdut parţial exuberanţa obişnuită. Privirile i-au devenit mai neatente, iar zîmbetul ceva mai neconvingător. Pînă şi pielea feţei a avut de suferit: avea tenul mai mat, iar în jurul gurii îi apăreau uneori nişte coşuri. Dar lucrul cel mai semni-ficativ era că îmi permitea mai multe ca pînă atunci, de parcă ar fi pierdut orice speranţă de a fi fată cuminte sau, cum spunea ea, de a se afla într-o stare de graţie, ceea ce făcea inutilă orice altă alternativă de a-şi păstra buna cuviinţă. Cînd, într-o seară caldă de septembrie, i-am descheiat bluza şi i-am desfăcut agrafa sutienului, cu o grijă şi o delicateţe fără mar-gini, ca un hoţ care deschide o încuietoare, n-am întîmpinat nici o rezistenţă, iar ea n-a scos nici un
311
cuvînt de protest. A rămas în întunerie, lîngă pubelc, fără să se mişte şi înfiorată de un tremur uşor, ca uii miel adus la tăiere. Nu purta furou. Ţinîndu-mi respi-raţia, am scos cu blîndeţe un sîn, pe cel stîng, diii cupa sutienului. Dumnezeule! Nu am simţit nici-odată ceva asemănător, nici înainte, nici după, ca atunci cînd am pipăit pentru prima oară sînul tînăr al lui Maureen - moale, neted, fraged, f'erm, elastic şi gata să sfideze misterios gravitaţia. Am ridicat sînul un centimetru, l-am cîntărit în palmă, iar apoi mi-am lăsat mîna în jos încet, redîndu-i forma ini-ţială fără să-l mai susţin în nici un fel. Faptul că sînul ei stătea în continuare aşa, mîndru şi ferm, mi s-a părut un fenomen la fel de miraculos ca plutirea Pămîntului însuşi în spaţiu. Am preluat din nou greutatea sînului cu mîna şi l-am strîns uşor după ce mi-a poposit în palmă ca un heruvim dezbrăcat. Nu ştiu cît timp am rămas acolo în întuneric, fără să vorbim şi aproape fără să respirăm, pînă cînd ea a spus „Trebuie să plec", şi-a dus mîinile la spate ca să-şi încheie sutienul şi a dispărut în sus pe trepte.
Cu începere din seara aceea, cînd ne sărutam îi atingeam invariabil sînii pe sub haine. Era punctul culminant al ritualului, la fel ca la slujba de bine-cuvîntare, cînd preotul lua chivotul strălucitor şi-l ridica. I-am învăţat contururile sînilor atît de bine, încît puteam să fac un mulaj de ghips după ei legat la ochi. Erau nişte emisfere aproape perfecte, împo-dobite cu sfircuri mici şi ţuguiate, care se întăreau cînd le atingeam, ca două minierecţii. Cum tînjeam să-i văd şi să-i ating deopotrivă, să-i prind cu buzele şi să-mi îngrop capul în văioaga caldă dintre ei! Incepusem de asemcnea să pun la punct nişte planuri referitoare la partea de jos a anatomiei lui Maureen şi să nutresc gînduri obscene despre posibilitatea de a-i strecura o mînă în chiloţi. Fireşte, nici unul dintre aceste planuri nu putea fi îndeplinit corespunzător în bezna umedă a pivniţei. Intr-un fel sau altul, trebuia să rămîn singur cu ea în casă. Tocmai îmi
312
storceam creierii pentru o asemenea stratagemă, cînd am avut de suportat un handicap brusc şi neaşteptat. într-o seară, pe cînd o conduceam acasă, s-a oprit sub un felinar, la o oarecare distanţă de casă, şi mi-a spus, privindu-mă cu francheţe şijucîndu-se cu dege-tele în păr, că sărutările noastre şi jocurile care le însoţeau trebuiau să înceteze. lar asta din cauza piesei de Crăciun de la clubul tineretului.
Ideea piesei îi aparţinuse lui Bede Harrington, preşedintele comitetului de club. Nu mai auzisem pînă atunci de nimeni pe care să-l cheme aşa, iar cînd l-am cunoscut l-am întrebat dacă prenumele lui se scria B-e-a-d, ca în sinonimul englezesc pentru „mătănii". Evident, a crezut că-mi bat joc de el şi m-a informat cu o voce înţepată că Bede era numele unui străvechi sfint britanic, un călugăr cunoscut şi drept Venerabilul Bede. Bede Harrington se bucura de suficient respect printre enoriaşi, îndeosebi din partea adulţilor. Era cu un an sau doi mai mare decît mine şi Maureen şi avusese rezultate strălucite la St Aloysius's, liceul catolic din cartier. La momentul acela era şef al clasei, intrase într-a zecea şi tocmai obţinuse un loc la Oxford ca să studieze - sau, după cum îi plăcea să spună, făcînd paradă de vastele lui cunoştinţe, „să cerceteze" - limba engleză anul viitor. Era înalt şi avea o figură lungă, îngustă şi albă, a cărei paloare era sporită de ochelarii cu rame de baga şi de părul negru şi aspru, care părea să nu-şi găsească niciodată o formă îngrijită, stîndu-i vîlvoi sau căzîndu-i pe ochi. în ciuda realizărilor lui intelec-tuale, Bede era lipsit de calităţile -cele mai preţuite la clubul tineretului. Nu dansa, nu juca fotbal şi de fapt nu practica nici un sport. Avusese dintotdeauna scutire la educaţie fizică pe motiv că era miop, iar despre dans susţinea pur şi simplu că nu-l intere-sează. In realitate, cred că-l interesau foarte mult ocaziile cînd putea să le atingă pe fete, dar ştia că, din cauza membrelor lui prea mari şi prost coordonate,
313
ca şi a labelor prea lătăreţe ale picioarelor, n-ar fi făcut o figură onorabilă şi nu suporta ideea de-s părea ridicol cît timp era la şcoală. Bede Harrington;
trebuia să exceleze în tot ceea ce făcea. Aşa că s-a impus în cadrul clubului tineretului ajungînd să fie ales preşedinte al comitetului şi făcînd pe şeful în faţa celorlalţi. Edita un buletin al clubului, un docu-ment prolix şi preţios, scris în mare parte chiar de el, şi-i obliga pe membrii reticenţi să participe la diverse evenimente de natură intelectuală, cum arfi dezbaterile şi concursurile de cultură generală, la care putea să strălucească. La reuniunile de duminică seara îl vedeai adîncit în discuţii cu părintele Jerome,' cercetînd încruntat registrele contabile cu cheltuielile "•• de aprovizionare sau stînd de unul singur pe un scaun pivotant, cu mîinile în buzunare şi picioarele întinse, ca să supravegheze viermuiala perechilor care se roteau tîrşîindu-şi picioarele, cu un zîmbet subţire, superior, de învăţător care le face pe plac copiilor şi-i lasă să piardă vremea cu de-ale lor. Totuşi, în ochi i se citea o dorinţă melancolică, iar uneori aveam impresia că pofta din priviri se concentra asupra lui Maureen, în timp ce mă legănam cu ea în braţe în ritmul muzicii.
Piesa de Crăciun s-a dovedit un exemplu tipic în care Bede a fost alfa şi omega. Nu s-a mulţumit doar să scrie scenariul; s-a ocupat de regie, a interpretat unul dintre roluri, s-a ocupat de decoruri, a ales muzica potrivită şi a făcut aproape tot ce ţinea de spectacol, mai puţin costumele, delegînd această sar-cină mamei şi surorilor lui mute de adoraţie. Piesa avea să fie jucată în clădirea creşei, timp de trei seri, în săptămîna dinaintea Crăciunului, la care se adăuga un spectacol într-un azil de bătrîni condus de maici, dar asta doar o dată, pe 6 ianuarie, de Epifanie, adică în „A douăsprezecea noapte", după cum ne-a informat cu pedanterie la primele repetiţii. , Ceea ce urmează s-a întîmplat la club, într-o seară de miercuri de la începutul lui noiembrie. M-am dus
ai4
acolo ca să fiu cu ochii pe Maureen. Bede Harrington oluase deoparte în duminica de dinainte, la reuniune, în timp ce dansam cu alteineva, şi-i smulsese promi-siunea că avea să repete rolul Fecioarei Maria. Per-spectiva i s-a părut măgulitoare şi incitantă şi, cum n-am putut s-o conving să se retragă, am zis că era bine să particip şi eu. Bede a părut surprins şi nu s-a bucurat din cale-afară cînd m-a văzut la repetiţii. „Credeam că nu e genul tău de activitate, a spus el. Şi, ca să fiu sincer, nu sînt deloc sigur că e bine să avem un necatolic în piesa de Crăciun a parohiei. o să trebuiască să-l întreb pe părintele Jerome."
N-a fost de mirare că Bede îşi repartizase rolul lui losif. Ba chiar cred că i-ar fi jucat cu dragă inimă pe arhanghelul Gabriel şi pe cei trei magi la un loc, dacă ar fi fost posibil. Maureen a fost confirmată rapid în rolul Fecioarei Maria. Am răsfoit un exemplar din scenariu, căutînd un rol care să mi se potrivească.
— De Irod ce zici? am întrebat. Doar nu trebuie să fii catolic ca să-l joci pe Irod, nu?
— Poţi să încerci, dacă vrei, a spus Bede cujumă-tate de gură.
Am interpretat scena în care Irod îşi dă seama că cei trei magi n-or să se mai înapoieze ca să-i spună unde l-au găsit pe pruncul Mesia, aşa cum avusese ipocrizia să le ceară, susţinînd că voia să-i aducă un omagiu personal, cînd de fapt avea de gînd să-i măcelă-rească fără milă pe toţi copiii de sex bărbătesc de pînă la doi ani din jurul Betleemului. Aşa cum am mai spus, actoria era singurul lucru la care fusesem bun în anii de şcoală. Am dat o probă forimdabilă. Am fost mai Irod decît Irod, ca să zic aşa. Cînd am terminat, ceilalţi actori care voiau acelaşi rol m-au aplaudat spontan, iar Bede n-a mai avut cum să nu mi-l dea. Maureen m-a privit cu adoraţie: nu numai că eram cel mai bun dansator de la club şi golgeterul echipei de fotbal, uite că nici ca actor nu aveam rival. La drept vorbind, în privinţa ei, n-o prea dădea talentul afară din casă. Avea o voce piţigăiată, iar limbajul
315
non-verbal era cam timid ca să comunice bine sub lumina reflectoarelor. (o figura de stil, fireate: nu, aveam reflectoare. Singura sursă de iluminaţie scenică o reprezenta un set de veioze cu becuri colorate.) Dar rolul nu îi cerea decît să arate supusă, de o frumuseţe senină, ceea ce putea să facă fără să se mişte sau să vorbească foarte mult.
Mi-au plăcut primele săptămîni de repetiţii. Cel mai mult mă distra să-l tachincz pe Bede Harrington şi să-i subminez autoritatea. li contestam indicaţiile regizorale, îi ofeream sugestii de îmbunătăţire a scena-riului, improvizam la tot pasul, aducînd în perma-nenţă ceva nou, şi îl puneam în dificultate în materie de artă teatrală, recurgînd la termeni tehnici pe care îi prinsesem la serviciu şi cu care nu era familiarizat, cum ar fi „text bloc", „text sec" sau „avanscenă". Am spus că titlul piesei, Fruit ofthe Womb1 (o aluzie la „Ave Maria"), îmi aducea aminte de ctichetele din interiorul maiourilor pe care scria „Fruit ofthe Loom", provocînd atît de multe rîsete, încît a fost nevoit să-l schimbe în The Story of Christmas. Am făcut scan-dalos pe bufonul, interpretînd rolul lui Irod pe mai multe voci caraghioase - imitaţii ale lui Tony Hancock, Bluebottle şi părintele Jerome - şi aducînd restul distribuţiei în situaţia de a rîde ţinîndu-se cu mîinile de burtă. Bede, n-are rost să vă mai spun, a răspuns la scălîmbăieli cu o lipsă totală de umor şi la un moment dat a ameninţat că mă dă afară, aşa că m-am potolit şi mi-am cerut scuze. Nu voiam să fiu eliminat din spectacol. Nu numai că mă distram, dar mi se ofereau prilejuri noi de-a mă întîlni cu Maureen şi de-a o conduce acasă, fără ca domnul şi doamna Kavanagh să se poată opune. Pe lîngă asta, ţineam morţiş să n-o las neprotejată în faţa puterii regizorale a lui Bede Harrington. Observasem că, jucîndu-l pe losif, acesta profita de ocazic şi-i înconjura umerii cu braţul în timpul călătoriei spre Betleem
1. Rodul pîntecului. 316
sau al Fugii în Egipt. Privindu-i interpretarea foarte intena, cu un vag zîmbet sardonic pe figură, eram convins că-i răpeam toate emoţiile pe care le-ar fi putut încerca de pe urma acestor contacte fizice; iar pe urmă, cînd o duceam acasă pe Maureen, îmi savu-ram cu atît mai mult propriile plăceri senzuale.
După aceea Bede s-a îmbolnăvit de varicelă - cam tîrziu pentru vîrsta lui - şi a lipsit două săptămîni. Atrimis un mesaj şi ne-a spus să continuăm repeti-ţiile sub îndrumarea unui băiat pe nume Peter Marello, care-l juca pe Primul Păstor. Numai că Peter era totodată căpitanul echipei de fotbal şi prieten foarte bun cu mine. S-a supus fără ezitare părerilor mele în materie de teatru, la fel cum au făcut şi ceilalţi actori, aşa că am devenit adevăratul rcgizor al piesei. Am fost sigur că spectacolul va avea mult de cîştigat, însă lui Bede nu i-a plăcut deloc ce a văzut, cînd s-a întors, cu obrajii ciupiţi de pustule şi de urme de vărsat, ca să treacă în revistă rezultatele.
Scosesem recitarea plicticoasă şi integrală a „Călă-toriei Magilor" de T.S. Eliot, pe care Bede o pusese în gura unuia dintre Cei Trei Magi, şi scrisesem două scene noi şi consistente pentru Irod, bazîndu-mă pe ce ţineam minte din povestirile biblice şi din orele de religie de la şcoală. Intr-una dintre ele, Irod avea parte de o moarte oribilă, mîncat de viermi, ceea ce promitea o punere în scenă măreaţă, ă la Grand Guignol, în care o parte din recuzită avea să constea într-o cutie de spaghete Heinz cu sos tomat. Cealaltă era un fel de derulare rapidă înainte, pînă în momentul în care lui loan Botezătorul i se taie capul la porunca Salomeei. In principiu, o convinsesem pe o fată pe nume Josie să execute dansul celor şapte văluri într-un costum de balerină. Era o tînără veselă, cu părul vopsit blond, care lucra la Woolworths, se ruja strident şi avea reputaţia unei fete de gaşcă sau, mă rog, cam vulgară, în funcţie de punctul de vedere al fiecăruia. Din păcate, se pare că amestecasem trei Irozi diferiţi din Noul Testament, aşa că Bede a eliminat aceste
317
„excrescenţe", ca să-l citez exact, fără să fiu în stare j să mă împotrivesc. Insă chiar şi aşa, cred că pot să | afirm că personajul lui Irod a avut un rol mai pregnant în piesa noastră de Crăciun decît în toate uelelalte versiuni, de la Ciclul Wakefield încoace.
Eram deja în plin decembrie, iar părintele Jerome, care pînă atunci ne lăsase de capul nostru, a vrut să vadă o dată spectacolul de la cap la coadă. Poate că a fost bine că dansul celor şapte văluri executat de Salomeea fusese scos, întrucît chiar şi fără el piesa nu a fost suficient de cucernică pentru gustul părin-telui. Ca să-i dau lui Bede ce i se cuvine, trebuie spus că incercase să se desprindă de seria tradi-ţională de tablouri pioase şi să scrie ceva mai modern sau, aşa cum aveam să învăţăm să spunem într-un i alt deceniu, mai „relevant". După Buna Vestire, de :
pildă, Maria a avut de îndurat din partea vecinilor j ei din Nazaret prejudecăţi asemănătoare celor cărora ' le sînt expuse mamele nemăritate din Anglia modernă, iar dificultatea de a găsi adăpost la hanul din Betleem a fost o aluzie la criza de locuinţe din zilele noastre. Părintele Jerome a insistat ca toate referirile nescripturale să fie scoase din text. Insă lucrul care l-a deranjat cel mai tare a fost spiritul întregii montări. Era ceva prea profan. „Seamănă mai mult a panto-mimă decît a piesă de Crăciun, a spus el, dezve-lindu-şi colţii într-un surîs întristat. Irod, de exemplu, pune cu desăvîrşire în umbră Sfinta Familie." Bede mi-a aruncat o privire plină de reproş, dar faţa lungă i s-a întins şi mai mult cînd părintele Jerome a con-tinuat: „Laurence n-are nici o vină. E un actor foarte bun, care-şi dă silinţa. Problema e la voi, ceilalţi. Nu se simte nicijumătate din spiritualitatea pe care ar trebui s-o emanaţi. Gîndiţi-vă bine despre ce e vorba în piesa asta. Cuvîntul întrupat. Dumnezeu însuşi, pogorît din ceruri ca un prunc neputincios, ca să trăiască printre oameni. Gîndiţi-vă ce a însemnat pentru Maria să fie aleasă ca Născătoare de Dumnezeu..." iar aici şi-a aţintit privirea asupra lui
318
Maureen, care s-a făcut roşie ca focul şi a coborît ochii în pămînt. „Gîndiţi-vă ce a însemnat pentru Sfintul losif, care a răspuns de siguranţa Maicii Domnului şi a micului ei Fiu. Gîndiţi-vă ce a însemnat pentru păstori, nişte oameni sărmani care duceau o viaţă doar puţin mai bună decît a vitelor de care aveau grijă, cînd Ingerul Domnului le-a apărut în faţă şi le-a spus: «Veşti bune vă aduc, cum toată lumea va să afle, căci astăzi vi s-a născut un mîntuitor care este Domnul Nostru lisus Christos». Trebuie să fiţi una cu oamenii aceia. N-ajunge să jucaţi nişte roluri. Trebuie să le jucaţi prin rugăciuni. S-ar cuveni să începeţi fiecare repetiţie cu o rugăciune."
Părintele Jerome a mai ţinut-o aşa o vreme. In felul lui, discursul a fost remarcabil, demn de Stanislavski. A transformat complet atmosfera de la repetiţiile la care a participat cu regularitate începînd din ziua aceea. Actorii şi-au abordat rolurile cu o seriozitate şi un devotament cu totul noi. Părintele Jerome îi convinsese că trebuiau să se inspire din propria viaţă spirituală, iar dacă nu aveau aşa ceva, era bine să-şi procure. Bineînţeles, pentru mine asta a însemnat o lovitură grea, în ceea ce priveşte relaţia cu Maureen. După predică, am observat că părintele a luat-o deoparte şi a avut cu ea o discuţie cu cărţile pe faţă. în poziţia ei exista ceva care sugera periculos de mult atitudinea unui penitent cînd s-a aşezat lîngă el, cu ochii plecaţi, cu mîinile împreunate în poală şi dînd din cap în tăcere, în timp ce-l asculta. Şi ce să vezi, în seara aceea, pe cînd ne îndreptam spre casă, m-a oprit la un colţ de stradă şi mi-a spus:
„E tîrziu, Laurence, cred c-ar fi bine să urc direct. Hai să ne spunem noapte bună". „Dar aici nu putem să ne sărutăm cum trebuie", am zis. A tăcut cîteva clipe, jucîndu-se cu o şuviţă de păr pe care şi-o împletea pe deget, pentru ca apoi să-i dea drumul. „Nu cred c-ar fi bine să ne mai sărutăm, a spus. Nu ca pînă acum. Şi nu atîta timp cît sînt Fecioara."
319
Poate că părintele Jerome observase că Maureen şi cu mine eram foarte apropiaţi. o fi bănuit că o duceam pe căi greşite în ceea ce priveşte Templul Sfintului Duh, habar n-am, cert este însă că în seara aceea a izbutit să-i tulbure conştiinţa. I-a arătat ce privi-legiu extraordinar era pentru o tînără - oricare ar fi ea - s-ojoace pe Maica Domnului. I-a amintit că pro-priul ei prenume era de fapt forma irlandeză a Mariei. I-a spus că părinţii ei erau mîndri din cale-afară fiindcă fata lor fusese aleasă ca să interpreteze acest rol şi că trebuia să facă tot posibilul - cu gîndul, cu vorba şi cu fapta - ca să fie demnă de el. Cînd Maureen a încercat să-mi redea cuvintele lui printr-o parafrază murmurată, am vrut să-l iau peste picior, dar fără sucees. Pe urmă am dat s-o conving cu argumente rationale, ţinîndu-i mîinile şi privind-o sincer în ochi, însă tot degeaba. După aceea am recurs la varianta îmbufnării. „Atunci, noapte bună", am spus, vîrîndu-mi mîinile în buzunarele impermeabilului. „Poţi să mă săruţi o dată", a rostit Maureen tristă, ridicîndu-şi chipul albastru în lumina felinarului. „Doar o dată? Conform Clauzei cinci?" am ricanat. „Nu face asta", a îngăimat ea, cu buzele tremurînd şi cu lacrimile jucîndu-i în ochi. „Of, vino-ţi în fire, Maureen", am zis, după care m-am răsucit pe călcîie şi am plecat.
Am petrecut o noapte agitată şi nefericită, iar a doua zi dimineaţă am întîrziat la serviciu fiindcă, în loc să iau trenul cu care mergeam de obicei, am rămas la colţul lui Hatehford Five Ways aşteptînd-o pe Maureen. Chiar şi de la aproape o sută de metri, am văzut că înţepeneşte dintr-o dată recunoscîndu-mă şi dîndu-şi seama că mă uit la ea. Bineînţeles că şi ea avusese parte de o noapte groaznică - era palidă şi avea pleoapele grele. Ne-am împăcat aproape înainte să apuc să-mi cer iertare, aşa că s-a dus la şcoală cu un pas vioi şi cu zîmbetul pe buze.
Eram convins că, la fel ca şi pînă atunci, aveam sa-i demontez treptat toate scrupulele. Dar m-am înşelat. Pentru Maureen n-a mai fost vorba doar de
320
o chestiune de conştiinţă personală. Işi băgase în cap că, giugiulindu-se în continuare cu mine, în timp ce juca pe Fecioara Maria, ar fi comis un sacrilegiu care ar fi atras mînia lui Dumnezeu nu doar asupra ei, ci asupra piesei în ansamblu şi asupra tuturor celor care aveau un rol în ea. Mă iubea la fel de mult şi i se frîngea inima că trebuia să-mi rcfuze îmbrăţi-şările, însă îşi impusese să rămînă pură pe întreaga durată a producţiei. Mai mult, a făcut şi un soi de legămînt pe chestia asta, după ce s-a dus să se spove-dească (la bătrînul părinte Malachi, preotul parohiei) şi să se împărtăşească, în week-end-ul de după inter-venţia părintelui Jerome.
Dacă aş fi avut un dram de bun-simţ sau de tact, m-aş fi împăcat cu situaţia şi aş fi aşteptat momentul oportun. Numai că eram tînăr, înfumurat şi egoist. Nu-mi plăcea defel perspectiva unui Crăciun şi a unui An Nou cast, cu atît mai mult cu cît, în perioada aceea, mi se părea normal să te bucuri de mai multe favoruri senzuale, nu de mai puţine. Parcă mai era o veşnicie pînă pe 6 ianuarie. Am propus un compromis:
fără giugiuleli pînă după prima vizionare cap-coadă a pieaei, dar cu o slăbire a vigilenţei între Ajunul Crăciunului şi Ajunul Anului Nou, inclusiv. Maureen a clătinat din cap. „Nu face asta", a murmurat ea. Te rog, nu te tocmi cu mine." „Păi atunci, cînd? am insistat brutal. Cît de repede după ultimul spectacol o să revenim la normal?" „Nu ştiu, mi-a răspuns ea. Nici măcar nu sînt sigură că aşa era normal." „încerci să-mi spui că n-o să mai revenim niciodată?" am vrut să ştiu. Pe urmă a izbucnit în plîns, iar eu am oftat, mi-am cerut iertare şi ne-am împăcat pentru un timp, pînă cînd n-am mai rezistat şi am început iar s-o bat la cap.
In tot acest timp, piesa cunoştea agitaţia ultimelor repetiţii, aşa că vrînd-nevrînd petreceam destul timp împreună. însă toată lumea era cu capsa pusă şi gata să explodeze, aşa că nu cred c-a observat cineva că Maureen şi cu mine treceam printr-o perioadă
321
proastă, cu posibila excepţie a lui Josie, care avea un rol mic, ca soţie a Hangiului. Ştiam de mult că lui Josie îi plăcea de mine, judecînd după regularitatea cu care mă invita la dans, la damen tango, ai în acelaşi timp mi-am dat seama că era geloasă pe Maureen, fiindcă primise rolul principal din The Story of Christmas. In afara lui Irod, personajul ei era singurul cu inima de piatră din toată piesa; acest fapt ne-a apropiat în timpul repetiţiilor, ca de altfel şi indiferenţa faţă de religiozitatea care pusese stăpî-nire pe întreaga producţie şi-i confiscase buna dispo-ziţie. în timp ce restul distribuţiei spunea aolemn rugăciuni la începutul flecărei repetiţii, sub condu- ;
cerea părintelui Jerome sau a lui Bede Harrington, j eu încercam să-i prind privirea şi s-o fac să chico- ! tească. o lăudam pentru felul cum juca şi-i dădeam ;
indicaţii cînd trebuia să rostească vreo replică. La I reuniunile de duminică seara o invitam la dans mai des decît pînă atunci.
Maureen a observat toate lucrurile astea, bine-înţeles. Durerea mută pe care i-o citeam în ochi îmi provoca mustrări de conştiinţă din cînd în cînd, însă fără a-mi modifica intenţiile crude, de a exercita presiuni asupra virtuţii ei, stîrnindu-i gelozia. Poate că, în subconştient, doream ca relaţia noastră să se încheie. Incercam să strivesc ceva atît în mine însumi, cît şi în ea. După mintea mea, asta se chema infanti-lism, stupizenie sau naivitate, dar aş fi putut la fel de bine să-i spun inocenţă. Lumea clubului tinere-tului din parohie, care mi se păruse atît de atrăgă-toare cînd o cunoscusem cu ajutorul lui Maureen, avea acum un aer... mărginit, îndeosebi prin compa-raţie cu ceea ce întîlneam la serviciu. Din bîrfele de birou despre aventurile anumitor actori şi actriţe, despre pilele din teatru şi despre cum ţi le asigurai dacă erai o tînără dotată, am rafinat un comportament sexual adult, care mă incita şi alături de care ,scrupulele mănăstireşti pe care le avea Maureen cînd voiam să-i pun mîna pe ţîţe (aşa se vorbea la
322
noi în birou) păreau pur şi simplu absurde. Ardeam de nerăbdare să-mi pierd virginitatea, lucru pe care era clar că nu aveam să-l fac în compania lui Maureen, dacă nu eram dispus să aştept pînă mă voi fi însurat cu ea - o posibilitate la fel de îndepărtată ca mersul pe lună. Oricum, văzusem acasă cum era să fii căsăto-rit şi să ai bani puţini, iar perspectiva nu mă atrăgea cîtuşi de puţin. Năzuiam spre un stil de viaţă mai liber şi mai expansiv, deşi nu aveam idee ce formă ar fi putut să ia.
Criza s-a produs în seara ultimei reprezentaţii dinaintea Crăciunului. Sala era plină ochi. Toţi eno-riaşii vorbeau de spectacol şi chiar avuseserăm o cronică - scurtă, dar favorabilă - în ziarul local. Cronica nu fusese semnată şi aş fi bănuit că o scrisese Bede Harrington personal, dacă n-aş fi descoperit că fusese elogiată îndeosebi prestaţia mea. Cred că lupta de culise dintre voinţa lui Maureen şi a mea a con-ferit de fapt o intensitate aparte reprezentaţiilor noastre. Irodul jucat de mine era mai puţin voci-ferant decît pe vremea primelor repetiţh, dar avea o cruzime mai autentică. Simţeam un/risson. de emoţie, un fel de înfiorare colectivă care punea stăpînire pe tot publicul cînd ordonam Măcelul Inocenţilor. De asemenea, Fecioara Maria interpretată de Maureen dobîndea o alură tragică, inclusiv în scena Bunei Vestiri, „de parcă - aşa cum scrisese cronicarul ano-nim - ar fi văzut cu un ochi profetic cele Şapte Săbii ale Deznădejdii care urmau să-i străpungă inima în anii ce aveau să vină". (Dacă stau să mă gîndesc, poate că autorul cronicii a fost părintele Jerome.)
Nu am avut parte de o petrecere în adevăratul sens al cuvîntului după cele trei reprezentaţii, dar am sărbătorit evenimentul cu cacao cu lapte, biscuiţi cu ciocolată şi chipsuri, totul fiind organizat de Anne, prietena lui Peter Marello, regizorul nostru, după ce ne-am dat jos costumele, ne-am demachiat, am strîns recuzita şi am pus-o bine pentru spectacolul
323
de Epifanie. Părintele Jerome ne-a binecuvîntat, ne-a felicitat şi a plecat. Eram epuizaţi, dar extrem de;
fericiţi, şi nimănui nu-i venea să destrame euforia | generală plecînd acasă. Pînă şi Maureen era bucu-l roasă. Părinţii, fraţii şi surorile ei veniseră să vadă' piesa a doua oară, iar ea îl auzise pe taică-său strigînd „Bravo!" din fundul sălii, cînd am ieşit cu toţii la;
rampă pentru aplauzele de final. Cît despre mine, | făcusem tot posibilul ca să-i conving pe ai mei să nu :
vină, dar mami fusese de faţă în prima seară şi declarase despre spectacol că fusese „foarte frumos, dar niţeluş cam tare" (se ref'erea la muzică şi îndeosebi ' la. „Drumul Walkyriilor"), iar fratele meu, care o | însoţise, m-a privit a doua zi dimineaţă aproape cu ;
respect. Bede Harrington, căruia suceesul i se cam urcase la cap, deborda de planuri măreţe, printre care scrierea unui mister pentru anul următor de ! Paşti. Din cîte ţin minte, trebuia să fie în vers alb şi fiecare obiect din recuzita Răstignirii - Crucea, Cuiele, Cununa de Spini - urma să aibă un rol vorbit. Fiindcă l-am prins într-un moment de generozitate, mi-a oferit partitura Biciului, fără să mă mai treacă prin formalitatea unei probe. I-am spus c-o să mă gîndesc.
Conversaţia a virat spre planurile noastre de Crăciun, iar eu am profitat de ocazie ca să anunţ că şeful îmi dăduse patru invitaţii pentru producţia lui intitulată The Babes in the Wood, care avea premiera la Prince of Wales a doua zi de Crăciun, De fapt, şeful mi le oferise mie şi alor mei, însă un drăcuşor m-a împins să-i impresionez pe ceilalţi printr-un gest de generozitate dezinvoltă şi totodată s-o pun la încercare pe Maureen. I-am întrebat pe Peter şi pe Anne dacă le-ar plăcea să meargă cu mine şi Maureen. Au aceeptat pe dată, însă, aşa cum antici-pasem, Maureen a spus că n-o lasă părinţii. „Cum, nici măcar de Crăciun?" am întrebat. S-a uitat la mine, implorîndu-mă din ochi să n-o umilesc în public. „Poar ştii cum sînt", a spus ea. „Păcat, am zis, conştient că Josie ciulise urechile. Vrea alteineva ?" „A, vin eu,
324
îmi plac la nebunie pantomimele, a spus cu promptitudine Josie, adăugînd: Nu te superi, Maureen, nu?" „Nu, nu mă supăr", a şoptit Maureen. Avea o figură de om obidit. Aş fi putut la fel de bine să scot pumnalul pe care Irodul meu îl purtase la brîu şi să i-l împlînt în inimă.
Timp de cîteva clipe s-a lăsat o tăcere stingheră, pe care am destrămat-o amintindu-mi cu voce tare de dezastrul pe care era să-l păţim cînd s-a prăbuşit o parte din decorul de fundal în scena ieslei, iar pe urmă ne-am prins cu toţii într-o recapitulare gălă-gioasă şi amuzată a întregii reprezentaţii. Maureen n-a contribuit cu nimic şi, cînd am căutat-o din priviri, mi-am dat seama că dispăruse. Plecase fără să-şi ia la revedere de la nimeni. M-am dus acasă singur, lovind îngîndurat cu piciorul o cutie de tutun goală şi trimiţînd-o mai în faţă. Nu eram foarte mulţumit de mine, dar pînă la urmă am reuşit s-o scot pe Maureen vinovată fiindcă „îmi stricase Crăciunul". N-am fost cu ea la slujba de la miezul nopţii, aşa cum avusesem de gînd. Ziua de Crăciun acasă a trecut în letargia claustrofobică pe care o ştiam atît de bine. Am participat la excursia de a doua zi, care avea drept punct final spectacolul de pantomimă, spunîndu-le părinţilor că aveam un singur bilet şi întîlnindu-mă cu Josie, Peter şi Anne la gara Charing Cross. Josie era îmbrăcată ca o cocotă şi se muiase într-un parfum foarte ieftin. în pauză a cerut gin şi suc de portocale fără nici un fel de jenă, fiind la un pas de-a mă ruina, iar la bancurile fără perdea din timpul spectacolului a rîs gros, spre marea stînje-neală a lui Peter şi Anne. După aceea am dus-o pînă la apartamentul pe care îl primiseră părinţii ei de la consiliul local şi am luat-o în braţe într-un loc întu-necat, de sub scara comună, unde m-a condus fără preliminarii. Mi-a băgat limba în gură pînă mi-a ajuns la jumătatea gîtului şi mi-a fixat o mînă pe unul dintre sînii ei, prins într-un sutien cu o margine de sîrmă şi cu nişte cupe ţuguiate. Nu aveam nici un
325
dubiu că m-ar fi lăsat să merg mai departe, dar nu simţeam cîtuşi de puţin nevoia. Parfumul nu camufla total mirosul de transpiraţie stătută care îi emana dinspre subsuori şi, în plus, eram deja sătul de vorbă-ria ei goală şi de rîsul ei strident.
A doua zi am primit o scrisoare de la Maureen, pusă la poştă în ajunul Crăciunului, în care îmi spunea că era preferabil să nu ne mai vedem o vreme, în afara ultimei reprezentaţii. I-am recunoscut cali-grafia rotundă şi copilărească, pe obişnuita coală ' mov care mirosea a levănţică, numai că de data asta î-urile aveau deasupra nişte puncte ca oricare altele ^ în locul cerculcţelor de pînă atunci. Nu i-am răspuns, \ dar i-am trimis o scrisoare lui Bede Harrington, în i care l-am informat că nu mai puteam săjoc în ultimul ;
spectacol şi i-am recomandat să-i ceară lui Peter | Marello să-l interpreteze pe Irod. Nu m-am mai dus | niciodată la clubul tineretului şi m-am retras din echipa de fotbal. Mi-a lipsit mişcarea şi probabil că aceea a fost perioada cînd am început să mă îngraş, ;
cu atît mai mult cu cît între timp descoperisem ce bună era berea. M-am împrietenit cu un tînăr pe nume Nigel, care lucra la casa de bilete a teatrului deasupra căruia se găsea biroul nostru, iar el m-a dus pentru prima oară la o serie de localuri din Soho. Am petrecut destul de mult timp împreună şi abia după cîteva luni bune mi-am dat seama că avea puternice tendinţe homosexuale. Fetele din birou deduseseră că şi eu eram la fel, aşa că nu prea am avut comerţ cu ele. Pînă la urmă, mi-am pierdut virginitatea abia în armată, iar asta în urma unei acuplări rapide şi sordide, cu o prostituată ameţită, pe care am sprijinit-o de zidul unei parcări pentru TIR-uri.
Am mai văzut-o sporadic pe Maureen în lunile care au urmat reprezentaţiei de Crăciun, pe stradă, la coborîrea din (sau urcarea în) autobuz, dar n-am mai vorbit cu ea. lar dacă ea m-a văzut la rîndu-i, n-a arătat-o. In ochii mei era din ce în ce mai infantilă şi nesofisticată, cu eternul impermeabil bleumarin
326
şi cu aceeaşi pieptănătură. o dată, imediat după ce am primit ordinul de încorporare, am dat nas în nas la uşa unei farmacii - eu intram, ea ieşea. Am schimbat cîteva cuvinte stinghere. Am întrebat-o de şcoală. Mi-a spus că se gîndea să se facă soră medicală. Pe urmă s-a interesat cum îmi merge la serviciu. I-am zis că tocmai fusesem recrutat şi că speram să fiu trimis undeva afară şi să văd cum e viaţa prin alte părţi.
In cele din urmă, am fost instruit pentru munca de birou şi am fost trimis într-o zonă din nordul Germaniei unde lanurile de sfeclă se întindeau pînă la linia orizontului, iar iarna era atît de frig, încît o dată m-a apucat plînsul cînd făceam de gardă şi mi-au îngheţat lacrimile pe obraji. Singurul fel în care puteam evita plictisul mortal de acolo era să scriu scenarii şi să joc în spectacolele de revistă, pantomime, numere pentru transsexuali şi alte aseme-nea distracţii improvizate. Cînd m-am întors în civilie, eram hotărît să fac carieră într-una dintre ramurile industriei de divertisment. Am obţinut un loc într-una dintre şcolile de teatru mai puţin prestigioase de la Londra, cu o bursă modestă, pe care o suplimentam lucrînd serile într-un local. Cînd m-am întors să-i văd pe mami şi pe tati, n-am mai dat de Maureen în Hatehford. o dată m-am întîlnit întîmplător cu Peter Marello, care mi-a spus că plecase de acasă şi că se pregătea să devină soră medicală. Asta s-a întîmplat cu vreo treizeci şi cinci de ani în urmă. De atunci nici n-am am văzut-o, nici n-am mai auzit de ea.
Duminică, 6 iunie. Mi-a trebuit o săptămînă înche-iată ca să scriu asta, fără să mai fac altceva. Am scos ultimele pagini pe imprimantă aseară pe la zece, după care am ieşit puţin să mă dezmorţesc şi să cumpăr ziarele de duminică. Cîţiva bărbaţi le descărcau dintr-o furgonetă pe trotuar, lîngă staţia de metrou din Leicester Square, ca pescarii care vindeau ce prinseseră direct pe chei, dezlegînd baloţh diferitelor secţiuni - ştiri, sport, afaceri, cultură - şi
327
completînd fiecare exemplar pe loc, în timp ce pariorii scoteau banii din buzunar. Irni place la nebunie să iau ziarele de mîine, nutrind iluzia că trag cu ochiul spre viitor, De fapt, n-am făcut decît să aflu ce s-a mai întîmplat săptămîna trecută. Nu prea s-a schimbat mare lucru pe glob. Unsprezece oameni au fost ucişi după ce sîrbii bosniaci au atacat cu mortiere un stadion de fotbal din Sarajevo, Douăzcei şi cinci de soldaţi ai Naţiunilor Unite şi-au pierdut viata într-o ambuscadă organizată de trupele generalului Aidid în Somalia. John Major are cea mai scăzută cotă de popularitate dintre toţi premierii britanici. Parcă începe să-mi pară rău pentru el. Mă întreb însă dacă n-o fi vreo şmecherie de-a conservatorilor, de natură să atragă voturile firilor impresionabile.
Săptămîna trecută n-am cumpărat nici un ziar fiindcă n-am vrut să mă las deturnat de la ceea ce îmi propusesem să fac. N-am dat drumul la radio şi nu m-am uitat la televizor. Am făcut excepţie cu meciul Anglia-Norvegia de miercuri şi am regretat-o. Ce umilinţă! Să te bată cu 2-o - ş'i probabil să te elimine de la turneul final al Cupei Mondiale - o gaşcă de amatori. Ar trebui să se instituie o zi de doliu naţional, iar Graham Taylor să fie trimis să taie sare. (Deşi probabil că şi acolo şi-ar organiza muncitorii în sistem 3-5-2 şi i-ar pune să se dea cap în cap ca pe fotbaliştii din naţională.) Rezultatul ăla mi-a distrus concentrarea asupra memoriilor cel putin o jumătate de zi.
Nu cred c-am mai făcut vreodată aşa ceva. Cine ştie, poate că mă transform în scriitor. Observ că în nimic din ce pun pe hîrtie nu există persoana a doua. In loc să spun povestea aşa cum aş proceda în faţa unui prieten sau la cîrciumă, adică în felul meu obi'ş-nuit, am încercat să recuperez pentru mine însumi adevărul experienţei iniţiale, luptîndu-mă să găsesc cuvintele capabile să-l exprime cel mai bine. Aici sînt la mine acasă, bineînţeles - să produci scenarii mseamnă în principal să rescrii - numai că în mod normal activitatea asta se bazează pe reactiile şi
328
părerile celorlalţi. Acum însă am fost singurul critic/ cititor şi am revizuit din mers. In plus, am făcut un lucru la care renunţasem din clipa cînd mi-am cumpă-rat prima maşină de scris electrică - am scris de mînă primele paragrafe din fiecare secţiune. Intr-un fel, parcă e mai normal să încerci să-ţi recuperezi trecutul cu stiloul pe hîrtie decît cu degetele pe tasta-tură. Stiloul e o unealtă, un dispozitiv de tăiat sau de săpat, care retează rădăcini şi străpunge stratul de rocă al trecutului. Fireşte că am folosit destule licenţe în cadrul dialogului. Totul s-a întîmplat cu patruzeci de ani în urmă şi n-am avut nici un fel de notiţe. Dar sînt convins că am reprodus cu fidelitate emoţiile, şi asta contează cel mai mult. Totuşi, nu pot să las materialul să se scrie de la sine. Scot mai departe foile dactilografiate din maşină, le recitesc, rafistolînd şi modificînd pe ici pe colo, cînd de fapt ar trebui să fac curat în apartament.
Bucătăria e într-o dezordine totală, plină ochi de vase nespălate şi cutii cu mîncare la pachet pe care n-am apucat să le arunc, pe măsuţa de cafea se află un maldăr de plicuri nedeschise, iar mesajele de pe robotul telefonic nu se mai înregistrează fiindcă banda a ajuns la capăt. Pe Grahame l-a apucat sila cînd a venit să vadă meciul cu Norvegia. Are standarde domestice mai ridicate decît ale mele - uneori îmi ia mătura şi cîrpa de praf şi îşi curăţă peticul de mar-mură de la intrare, unde stă de obicei. Cu toate acestea, mă tem că zilele lui în imobil sînt numărate. Au venit cei doi universitari americani de la numă-rul 4, care îşi petrec vacanţele de vară aici şi au o droaie de musafiri. Pe bună dreptate, nu le place să ştie că toţi cei care vin la ei se împiedică la sosire şi la plecare de un vagabond care blochează pragul. leri în lift mi-au spus că au de gînd să reclame la poliţie. Am încercat să-i conving că Grahame nu e un vagabond ca toţi ceilalţi, dar nu prea i-am impre-sionat. Ce-i drept, nici el nu-şi cunoaşte interesul, fiindcă vorbeşte cu dispreţ despre ei şi din „poponarii ăia yankei" nu-i scoate.
329
După ce parcurg şi reparcurg memoriile, am un sentiment copleşitor al pierderii. Şi nu e vorba doar de pierderea iubirii lui Maureen, ci şi de pierderea inocenţei - a ei şi a mea deopotrivă. Pe vremuri, ori de cîte ori mă gîndeam la ea, ceea ce nu se întîmpla foarte des, o făceam cu un soi de zîmbet lăuntric, amuzat şi afectuos: o fată de ispravă, prima prie-tenă, ce naivi eram, ce-a fost a trecut şi aşa mai departe. Cînd am cercetat aceeaşi relaţie amănunţit, mi-am dat seama pen.tru prim.a oară ce lucru cumplit făcusem atunci. Din cruzime, egoism şi destrăbălare, frînsesem inima unei tinere.
Sînt perfect conştient, bineînţeles, că n-aş fi putut avea asemenea sentimente dacă nu l-aş fi descoperit recent pe Kierkegaard. în fond, povestea asta chiar e kierkegaardiană. Seamănă nu doar cu Jurnalul unui seducător, ci şi cu relaţia dintre K însuşi şi Regine. Maureen - Regine: două nume care aproape că rimează.
Totuşi, Regine s-a luptat mai mult decît Maureen. După ce K i-a înapoiat verigheta, a dat fuga la el acasă şi, fiindcă nu l-a găsit, i-a lăsat un bilet în care îl implora să n-o părăsească, „în numele lui Christos şi în amintirea răposatului tău părinte". Chestia asta cu părintele răposat a fost foarte inspi-rată. S0ren era convins că, la fel ca atîţia fraţj de-ai lui, avea să moară şi el înaintea lui taică-său - cică ar fi existat un fel de blestem în familie. Prin urmare, cînd bătrînul a dat ortul popii înaintea lui, S0ren a crezut că era un sacrificiu mistic, făcut pentru el. De atunci datează şi religiozitatea lui. Aşa că bileţelul de la Regine l-a zguduit de-adevăratelea. Totuşi, s-a prefăcut în continuare rece şi cinic şi i-a zdrobit inima fetei, nutrind convingerea perversă că putea să fie „mai fericit în nefericire fără ea, decît cu ea". Tocmai mi-am aruncat ochii pe felul cum consemnează el ultima lor discuţie:
Am încercat s-o iau pe ocolite. Ea m-a întrebat:
N-o să te însori niciodată? I-am răspuns : Ştiu eu, peste vreo zece ani, după ce îmi voi fi făcut destul
330
de cap, o să am nevoie de o tinerică drăguţă, care să mă facă şi pe mine mai tînăr. - o răutate nece-sară. Ea a zis : lartă-mă pentru tot ce ţi-am făcut. I-am răspuns: Eu ar trebui să mă rog de iertare. Sărută-mă, mi-a spus ea. Am sărutat-o, dar fără pasiune, Dumnezeule milostiv!
Acel „sărută-mă" a fost ultima încercare a lui Regine. După ce şi-a dat seaina că nu merge, a renunţat.
Citind rîndurile astea, mi-am amintit din nou cum şi-a ridicat Maureen spre mine chipul nefericit, albastru din cauza luminii slabe a becurilor de pe stradă, cum mi-a spus „poţi să mă săruţi o dată" şi cum, în loc să fac întocmai, am plecat. Am mai luat-o vreodată în braţe după aceea, sau am refuzat propu-nerea acelui singur şi nevinovat sărut de despărţire? N-am păstrat ultima scrisoare de la ea şi nu mai ţin minte exact ce-a zis, dar sînt convins că au fost nişte cuvinte banale. Ca de fiecare dată. Nu îmi amintesc nimic din ce mi-a spus, ci doar prezenţa ei: unduirea părului, strălucirea din priviri, felul cum i se încreţea nasul cînd zîmbea... Aş vrea să am la îndemînă o fotografie a ei. Pe vremuri aveam aşa ceva în portofel, o poză de vacanţă din Irlanda, pe cînd avea cincispre-zece ani, în care stătea rezemată de un zid, surîzînd şi mijindu-şi ochii la soare, în timp ce vîntul îi lipea fusta de bumbac de picioare. Fotografia s-a boţit şi s-a îndoit pe la colţuri de cît am umblat cu ea, iar după ce ne-am despărţit am aruncat-o. Ţin minte ce uşor mi-a fost s-o fac bucăţi, fiindcă materialul îşi pierduse strălucirea şi rezistenţa, şi mai ţin minte cum i-am văzut imaginea descompusă în fragmentele care au aterizat alan-dala în coşul de hîrtii. Singurele fotografii pe care le mai am de la ea se află într-o cutie de pantofi care stă undeva în podul casei din Hollywell, la un loc cu alte suveniruri din tinereţe. Nu sînt multe la număr, fiindcă pe atunci nici unul dintre noi nu avea aparat de fotografiat. Mai există cîteva instantanee luate de alţi membri ai grupului de excursionişti, precum
331
şi o poză în care apare întreaga distribuţie a piesei despre Naşterea Domnului. Dacă aş şti precis cînd lipseşte Sally de-acasă, zău că aş da mîine o raită cu maşina pe la Hollywell şi le-aş căuta.
18.30. Imediat după ce am scris ultima frază şi am închis computerul, pe cînd îmi suflecam mînecile şi mă pregăteam să spăl vasele, m-am gîndit mai bine: în loc să umblu prin pod ca să dau de foto-grafiile cu Maureen, de ce n-aş încerca s-o găsesc pe Maurecn în persoană? Cu cît mă gîndesc mai mult la asta - şi credeţi-mă că nu mi-a stat mintea la altceva toată după-masa -, cu atît îmi dă inima ghes mai tare. Sînt niţel speriat, fiindcă habar n-am cum o să reacţioneze dacă o să dau de ca, dar e cu atît mai palpitant. N-am idee unde e sau ce s-a întîmplat cu ea de cînd ne-am întîlnit ultima dată în farmacia din Hatehford. Cine ştie, poate că nici nu mai este în ţară. Mă rog, n-ar fi o problemă, la nevoie m-aş duce şi în Noua Zeelandă. Sau s-ar putea să fi murit. Ideea mi se pare de nesuportat, dar trebuie să recunosc i că există şi posibilitatea asta. o fbrmă de cancer. Un | aceident de circulaţie. Se întîmplă atîtea şi-atîtea. Totuşi, într-un fel, sînt sigur că trăieşte. Probabil că s-a măritat. Cred şi eu, cum să rămînă o fată ca Maureen nemăritată? Bănuiesc că s-a căsătorit cu un medic, cum fac toate asistentele drăguţe, şi, fiind o catolică zeloasă, a rămas cu el. Asta dacă n-o fi renunţat la credinţă, normal. Mai apar şi chestii din astea. Sau poate că a rămas văduvă.
Uşurel, nu trebuie să mă las în voia fantazărilor utopice. Pesemne că a ajuns o femeie foarte respecta-bilă şi destul de searbădă, robustă şi încărunţită, dar cu un mariaj fericit şi cu o casă confortabilă undeva la margine de oraş, cu perdele asortate inte-riorului celor trei camere, din care o scoate numai dorul de nepoţii pe care abia aşteaptă să-i vadă mai des după ce o să primească tichetele cu reducere la care au dreptul pensionarii. Probabil că nu s-a mai
332
gîndit la mine de zeci de ani, iar dacă i-aş bate la uşă nici nu m-ar mai cunoaşte. Şi totuşi, chiar asta am de gînd să fac, să-i bat la uşă. Dacă reuşesc să dau de ea.
Luni, 7 iunie, 16.30. Uf! Sînt fleaşcă, nu mai am strop de vlagă şi mă doare genunchiul. Azi m-am întors de la Hatehford. Hatehford Mon Amour.
Am plecat de dimineaţă din Charing Cross cu trenul de nouă şi-un pic. M-am nimerit în plină oră de vîrf şi a trebuit să înfrunt marea de navetişti, palizi ca de obicei luni dimineaţa, care au năvălit pe peronul gării şi au ocolit insuliţele formate de chioşcu-rile unde se vindeau cravate, chiloţi şi şosete, înainte de a fi aspiraţi de gura căscată a staţiei de metrou. La întoarcere, trenul în care am călătorit a fost aproape gol. Pe vremuri garniturile se numeau Southern Electric, acum le zice Network Southeast, însă pe linia asta nu s-au schimbat prea multe, în afară de grafitti-urile din vagoane, care în prezent sînt mai multe şi mai colorate, fiindcă între timp au apărut cariocile şi markerele. Vorsprung durch Technik1. M-am aşezat în vagonul doi, cel mai avantajos la coborîre, am împins la o parte cu piciorul mizeria de pejos şi am inhalat izul familiar al prafului şi brian-tinei care ieşea din tapiserie. Un hamal şi-a făcut apariţia pe peron şi a trîntit uşile vagonului de mi-au clănţănit dinţii în gură, după care motorul electric s-a pus pe tors, iar mecanicul a acţionat comenzile de plecare. Trenul s-a urnit cu o tresărire spasmo-dică şi a trecut pe Hungerford Bridge, pe deasupra Tamisei care sclipea în bătaia soarelui prin împle-titura de longrine a podului, după care a străbătut agale Waterloo East şi London Bridge. De acolo se merge în linie dreaptă kilometri buni, iar trenul a prins viteză şi a trecut aproape pe deasupra atelierelor,
1. Progres prin intermediul tehnicii (în germană în original).
333
magaziilor, garajelor, depozitelor de fier vechi, terenurilor de sport ale şcolii şi străzilor tivite de case terasate, vegheat din loc în loc de blocurile turn ridicate de primărie. Nu prea aveai ce să vezi dacă te uitai pe geam.
Trecuseră ani buni de cînd nu mai mersesem pe ruta asta şi decenii de cînd nu mai coborîsem la Hatehford. în 1962 a dat norocul peste taică-meu -singura lui lovitură norocoasă, în afară de întîlnirea cu mama: a umflat un pot de douăzeci de mii de lire la curse, la Littlewoods Three Draws. Pe vremea aceea era o sumă frumoasă, care l-a ajutat să plece de la London Transport şi să cumpere un bungalou micuţ în Middleton-on-Sea, lîngă Bognor. După ce s-a mutat acolo cu mama, n-am mai simţit niciodată nevoia sau tentaţia de a mă întoarce la Hatehford. lar azi am avut un sentiment straniu, în care lucrurile familiare şi cele necunoscute s-au împletit ca într-un vis chiar din clipa cînd am pus piciorul acolo. La început m-a frapat cît de puţine se schimbaseră în zona care înconjura Five Ways. Au apărut magazine şi drumuri noi - florăria din colţ s-a transformat în centru de închiriere a casetelor video, brutăria de pe vremuri a fost înlocuită de un supermarket, iar drumul are o mulţime de marcaje complicate, săgeţi, zebre şi giratorii -, dar în general contururile străzilor şi ale clădirilor sînt aşa cum mi le aminteam. Ceea ce s-a schimbat este componenţa sociologică a zonei. Aleile cu case terasate care pleacă din strada mare sînt populate în principal de familii asiatice şi din Caraibe, aşa cum am descoperit cînd m-am dus să arunc o privire casei noastre de odinioară de pe Albert Street.
Ferestrele cu ghilotină fuseseră demontate şi înlo-cuite cu nişte seturi noi, cu rame de aluminiu, iar deasupra uşii de la intrare fusese construit un mic portic vitrat, însă în rest era aceeaşi casă din cără-midă galben-cenuşie, cu acoperiş din ardezie şi o grădiniţă de un metru la vedere. Pervazul din piatră al ferestrei din faţă păstrează şi acum urmele de
334
şrapnel din război. Am bătut la uşa întredeschisă apoi de un caraibean cărunt şi bănuitor. I-am explicat că locuisem cîndva acolo şi l-am întrebat dacă puteam să intru şi să arunc un ochi. M-a privit cu îndoială, ca şi cum m-ar fi suspectat - poate chiar o făcuse -de cine ştie ce escrocherii sau furtişaguri; însă lîngă el a apărut o tînără care îi spunea „tati" şi care, ştergîndu-şi mîinile cu un şorţ, m-a poftit amabilă înăuntru. Dincolo de mirosurile picante care veneau din bucătărie, ceea ce m-a şocat din capul locului au fost îngustimea şi întunericul din vestibul şi din casa scărilor cînd uşa de la intrare era închisă. Uitasem că în casele terasate lumina de zi lipsea aproape cu desăvîrşire. Dar peretele dintre salonul din faţă şi cel din spate fusese dărîmat, făcînd posibilă trans-formarea celor două încăperi mici într-o cameră de zi frumoasă şi bine proportionată. Noi de ce nu proce-daserăm aşa? Ne-am petrecut cea mai mare parte a vieţii înghesuindu-ne în camera din spate, unde n-aveai cum să te mişti fără să te ciocneşti de cineva sau să te loveşti de mobilă. Răspunsul era, fireşte, obiceiul adînc înrădăcinat de a păstra mereu ceva -indiferent că era un costum, un serviciu de ceai sau o cameră - „pentru ocaziile speciale".
Camera de zi mărită era colorată vesel, deşi nu cu foarte mult gust, în nuanţe de galben, roşu închis şi verde. Televizorul mergea şi doi copilaşi, două gemene de trei ani, stăteau pe podea în faţa lui, sugîndu-şi degetul mare şi uitîndu-se la nişte desene animate. Cele două şemineuri fuseseră zidite, poliţele de deasupra lor nu mai existau, iar sub ferestrele din faţă şi din spate apăruseră cîteva calorifere. Camera semăna atît de puţin cu ceea ce îmi amin-team, încît n-am reuşit s-o populez cu întîmplări de altădată. M-am uitat pe geam la peticul de pămînt pe care îl ridicasem la rangul de „grădina din spate". In cea mai mare parte fusese pavat, iar o porţiune mai mică fusese acoperită cu o copertină din fibre din sticlă. Tot acolo se găseau un grătar roşu aprins pe rotile şi un miniuscător de rufe, în locul funiei
335
uşor lăsate care fbrma o diagonală dintr-un capăt la altul al grădinii şi era înălţată cu o prăjină despi-cată. Tînăra mi-a spus că soţul ei era şofer pe un autobuz Routemaster, iar eu am profitat recunoscător de această punte cu trecutul. „Tata a fost vatman, a condus tramvaiul", i-am mărturisit. însă a trebuit să-i explic ce era şi cum arăta un tramvai. Nu s-a oferit să-mi arate dormitoarele şi nici eu n-am insistat. Le-am pus cîte o monedă în palmă gemenelor, am mulţumit mamei şi bunicului lor şi am plecat.
M-am întors la Five Ways, iar apoi am început s-o iau la deal pe Beecher's Road. Mi-am dat seama imediat că în partea de sus a Hatehfordului avusese loc o anumită modernizare, probabil ca urmare a creşterii spectaculoase a numărului de proprietăţi din anii Optzeci. Căsoaiele care fuseseră împărţite în apartamente şi închiriate pe cînd eram copil aveau din nou un singur proprietar şi fuseseră înfrumu-seţate ca semn al schimbării, avînd ornamente de bronz pe uşile de la intrare, coşuri cu flori pe terase şi tot felul de arbuşti în faţa geamurilor de la demi-sol. Dacă mă uitam pe ferestrele dinspre stradă, ;
zăream diverse semne ale noului stil de viaţă: carpete ! populare şi tablouri moderne pe pereţi, biblioteci din frasin negru pline cu cărţi valoroase, suporturi stili-zate pentru veioze, linii muzicale ultimul răcnet. M-am întrebat dacă lucrurile stăteau la fel şi în Treglowan Road 94, unde locuise cîndva familia lui Maureen. Prima la stînga după ce se termină Beecher's Road, pe urmă prima la dreapta şi încă o dată la dreapta. De ce-o fi început să-mi zvîcnească inima cînd m-am apropiat de ultimul colţ, din cauza oboselii fizice a urcuşului sau a aşteptărilor mele emoţio-nate? Era puţin probabil ca părinţii lui Maureen să stea tot acolo, asta admiţînd că mai erau în viaţă. Chiar şi aşa, probabilitatea unei vizite la părinţi chiar azi era de una la un milion. Mi-am repetat toate lucrurile astea, încercînd să-mi domolesc pulsul. însă nu eram pregătit pentru şocul de care am avut parte după ce-am ajuns la colţ.
336
Pe porţiunea unde se afla casa lui Maureen buldozerele demolaseră totul, iar pe terenul reame-najat fusese construit un mic cvartal compus din case decomandate. Era vorba de nişte chichineţe prăpădite - atît de înguste, că aveai impresia că locuinţele de odinioară fuseseră tăiate pe din două -cu ferestre metalice şi grinzi de decor aplicate pe faţade, care se înşirau de-a lungul unei fundături în curbă pe nume Treglowan Close. Nu mai rămăsese nici urmă din monumentala vilă victoriană în care locuise familia Kavanagh - nici o cărămidă, nici o piatră, nici un copac. Am apreciat că intrarea în cvartal se făcea exact prin locul unde se aflase casa. Subsolul unde ne sărutaserăm şi unde îi pusesem mîna pe sîni lui Maureen fusese zidit, nivelat şi acoperit cu asfalt. M-am simţitjefuit, dezorientat şi cuprins de o furie iraţională.
Pe de altă parte, Biserica Imaculatei Concepţii rămăsese în picioare. Mai mult decît atît, nu se schim-base aproape deloc. Statuia Fecioarei Maria stătea tot pe piedestalul amplasat în curtea din faţă. înăuntru se găseau aceleaşi strane întunecoase şi murdare, aceleaşi confesionale ca nişte dulapuri masive în perete, aceleaşi lumînări votive din care picurau stalactite de ceară. Totuşi, exista şi ceva nou: lîngă ceea ce Philip Larkin numea capătul sfint, în faţa altarului sculptat şi împodobit care, în ziua bine-cuvîntării, era inundat de lumina lumînărilor, se găsea o masă simplă de piatră, iar lîngă altar nu mai existau balustrade de susţinere. o femeie între două vîrste, cu şorţ, dădea cu aspiratorul pe covorul din altar. Văzînd că mă apropii, a închis aparatul şi m-a privit întrebător. M-am interesat dacă părintele Jerome mai ţine slujbe la biserică. Femeia îi auzise numele în gura unor enoriaşi mai bătrîni, dar credea că plecase cu mult înainte de sosirea ei la Hatehford. Parcă ştia că fusese trimis de ordinul lui să lucreze în misiunile din Africa. lar părintele Malachi a murit, am presupus. îngrijitoarea a dat din cap şi mi-a
337
arătat o placă memorială fixată pe perete. Pe urmă mi-a spus că actualul preot al parohiei era părintele Dominic, pe care îl puteam găsi în prezbiteriu. Mi-am adus aminte că prezbiteriul era casa unde locuiau preoţii, prima după colţ cum vencai dinspre biserică. Cînd am sunat, uşa mi-a fost deschisă de un bărbat de treizeci şi ceva de ani, îmbrăcat cu un pulover şi o pereche de ginşi. L-am întrebat dacă părintele Dominic era acasă. „Eu sînt, intraţi", mi-a spus el. M-a condus într-o cameră de zi aglomerată, unde monitorul unui computer lucea verzui pe o masă dintr-un colţ. „Vă pricepeţi la tabele ?" m-a descusut apoi. Am mărtu-risit că nu. „Incerc să computerizez contabilitatea parohiei, a spns el, dar am nevoie de Windows ca s-o fac cum trebuie. Cu ce pot să vă ajut?"
Cînd i-am zis că încercam să dau de urma cuiva care locuise în parohie cu patruzeci de ani în urmă, preotul a clătinat sceptic din cap. „Ordinul care răs-pundea atunci de parohie nu prea avea treabă cu scriptele. Dacă au avut registre ale enoriaşilor, înseamnă că le-au luat cu ei la plecare. La ora asta arhiva constă duar în dosarele cu botezuri, primele împărtăşanii, miruiri şi căsătorii."
Am întrebat dacă puteam să mă uit la evidenţa căsătoriilor, iar el m-a dus în spatele bisericii, într-o cămăruţă din spatele altarului, care mirosea a tămîie şi a lac de mobilă, după care a scos dintr-un bufet un dosar lunguieţ, legat în piele. Am început din anul cînd am văzut-o pentru ultima oară pe Maureen şi am cercetat mai departe. N-a trecut mult şi i-am găsit numele. Pe 16 mai 1959 Maureen Teresa Kavanagh din Treglowan Road 94 s-a măritat cu Bede Ignatius Harrmgton din Hatehford Rise 103. „Fute-m-aş!" mi-a ieşit fără să vreau din gură, după care mi-am cerutiertare pentru limbajul necuviincios. Părintele Dominic n-a părut deranjat. L-am întrebat dacă fami-lia Harrington ae mai găsea în parohie. „Numele nu-mi spune nimic, a zis el. Trebuie să verific în baza de date." Ne-am întors în prezbiteriu, unde
338
preotul a căutat numele în computer, dar fără sucees, ca de altfel şi în ce priveşte numele de Kavanagh. „S-ar putea să ştic Annie Mahoney, a spus el. Făcea curat în prezbiteriu pe vremea aia. Eu, unul, îmi port singur de grijă - nici nu-mi pot permite să plătesc pe cineva. Locuieşte la a doua casă de aici. o să trebuiască să vorbiţi foarte tare, e cam surdă." I-am mulţumit şi l-am întrebat dacă pot contribui şi eu la fondul pentru computerul parohial, iar el mi-a aceeptat donaţia cu recunoştinţă.
Annie Mahoney era o bătrînă cocoşată şi zbîrcită, îmbrăcată cu un trening verde şi adidaşi Reebok cu arici. Mi-a explicat că, din cauza artritei pe care o simţea în degete, nu mai putea să se încheie la nasturi sau să se lege la şireturi. Locuia singură şi s-a bucurat cînd a văzut că-i trece cineva pragul şi că are cu cine să schimbe o vorbă. La început a crezut că eram reprezentantul primăriei şi că venisem să văd dacă are cumva dreptul la ajutor comunitar, dar, după ce am lămurit neînţelegerea, a reuşit să se concentreze asupra cercetărilor pe care le făceam cu privire la familia Kavanagh. Intrevederea mi-a dat speranţe. Bătrîna ţinea minte familia. „Domnu' Kavanagh era ditamai omu', dacă-l vedeai o dată n-aveai cum să-l mai uiţi, iar nevastă-sa era o femeie tare cumsecade, şi au avut cinci copii, unu' mai frumos ca ălălalt, mai ales fata cea mare, uite că nu mai ţin minte cum o chema." „Maureen", am ajutat-o eu. „Aşa, Maureen", a spus ea. Şi-a amintit de nunta lui Maureen, care fusese elegantă potrivit standardelor parohiei, cu mirele şi naşul îmbrăcaţi în frac şi cu două Rolls-Royce-uri în faţa bisericii, gata să-i transporte pe invitaţi la masa festivă. „Cred că domnu' Harrington ăl bătrîn a plătit maşinile, întotdeauna i-a plăcut să facă lucrurile cum trebuie, l-a evocat Annie. A murit cam acu' zece ani, Dumnezeu să-l ierte. Cică a avut ceva la inimă." Cu toate acestea, nu ştia nimic despre viaţa conjugală a lui Bede şi Maureen, unde locuiau sau cu ce se ocupa Bede. „Parcă Maureen a ajuns
339
profesoară", a încercat ea. Am spus că, din cîte ştiam, voia să fie soră medicală. „Asta e, soră medicală, ai dreptate, a confirmat Annie. Era cum nu se poate mai potrivită pentru asta. o fată blîndă cum nu s-a mai văzut. Ţin minte c-am văzut-o odată în piesa de Crăciun pe care-ojucau tinerii la club, ea era Fecioara Maria, îşi lăsase părul să-i acopere umerii şi era frumoasă ca o cadră." N-am rezistat şi am întrebat-o dacă ţinea minte cine-ljucase pe Irod, dar nu mai ştia.
Am verificat fosta reşedinţă a familiei Harrington, o vilă mare, care nu se afla pe drumul principal şi care, din cîte ţin minte, avea o intrare impresionantă, cu doi stîlpi pe care se găsea cîte un glob de piatră de mărimea unei mingi de fotbal. Acum clădirea a fost transformată în clinică de stomatologie. Stîlpii au fost dărîmaţi, iar grădina din faţă asfaltată şi înlocuită cu o parcare pentru asociaţi şi pacienţi. Am intrat şi am întrebat-o pe femeia de la primiri dacă ştia ceva de foştii proprietari, însă fie că n-a putut, fie că n-a vrut să mă ajute. Eram deja obosit, flămînd şi cam melancolic, aşa că m-am întors cu primul tren la Charing Cross.
Prin urmare, Bede Harrington e cel care mi-a luat locul. Măi, să fie, Mi s-a părut din prima clipă că pusese ochii pe Maureen, dar mă mir că a aceeptat ea să-l ia de bărbat. Puteai să-l iubeşti pe Bede Harrington? (Vreau să spun, fără să fii tu însuţi Bede Harrington.) Totuşi, nu pot să nu mă autoflatez şi să nu cred că a făcut-o ca să se răzbune pe mine. Judecînd după data nunţii, lui Bede i-au trebuit cîţiva ani ca s-o convingă sau să-şi ia inima în dinţi pentru marea întrebare - aşa că în mod sigur a fost atras de Maureen. Nu contest că încerc o gelozie absurdă şi inutilă. Şi că sînt mai hotărît ca niciodată să-i dau de urmă. Dar ce fac de-acum încolo?
19,06. După ce am elaborat tot felul de planuri ingenioase (de pildă, să aflu care a fost agentul imobi-liar care s-a ocupat de vînzarea vilei de pe Hatehford
340
Rise 103 dentiştilor şi să văd dacă puteam să obţin de la aceştia din urmă adresa bătrînei doamne Harrington), m-am gîndit că n-ar fi rău să încep cu ceva mai simplu: dacă Bede şi Maureen nu plecaseră din Londra, probabil că se aflau încă în cartea de telefon, iar Harrington nu era un nume foarte obişnuit. De fapt, erau doar doi B.I. Harrington. Unul dintre ei, cu domiciliul undeva în SW 19, avea trecut OBE1 după nume şi mi-am zis că era exact genul de lucru cu care s-ar lăuda Bede dacă ar avea ocazia, motiv pentru care am sunat mai întîi acolo. I-am recu-noscut vocea imediat. în linii mari, conversaţia noastră a avut loc după cum urmează:
BEDE:  Harrington. EU:     Eşti unul şi acelaşi cu Bede Harrington care a
stat în Hatehford? BEDE (prudent): Da, am locuit cîndva şi acolo. EU:     Te-ai însurat cu Maureen Kavanagh? BEDE: Da. Cine eşti? EU:     Irod. BEDE: Poftim ? EU:     Laurence Passmore. BEDE: îmi pare rău, nu... cum ai zis, Parsons? EU:     Passmore. Hai, că mă ţii minte. Piesa de
Crăciun. Eu am fost Irod. BEDE: Dumnezeule mare. EU:     la zi, cum îţi merge? BEDE: Bine.
EU:     Ce face Maureen? BEDE : Cred că bine. EU:     Pot să vorbesc cu ea? BEDE: Nu-i aici.
EU:     Aha. Şi cînd se întoarce? BEDE :  Nu ştiu precis. A plecat din ţară. EU:     Aşa, deci. Unde? BEDE:  Acum cred c-a ajuns în Spania. EU:     Am înţeles. Ai idee dac-aş putea să iau legătura
cu ea? BEDE : Nu, nu cred.
1. Officer of the British Empire.
341
EU:
BEDE;
EU:
BEDE :
EU:
BEDE:
EU:
BEDE:
EU:
BEDE:
EU:
BEDE:
E-n concediu, nu? Nu tocmai. De fapt, ce doreşti ? Mi-ar plăcea să ne vedem... {Imi storc creierii ca sct gSsesc un pretext}... Scriu ceva despre perioada aceea. Eşti scriitor? Da.
Ce fel de scriitor?
In principal, de scenarii TV. Poate c-ai auzit de-o chestie căreia-i spune The People Next Door.
Nu, mă tem că n-am auzit. Aha.
Nu prea mă uit la televizor. Uite ce-i, tocmai îmi făceam de mîncare... A, îmi pare rău...
Dacă-mi laşi un mimăr, îi spun lui Maureen cînd se întoarce.
I-am dat adresa şi numărul de telefon. înainte să închidă, l-am întrebat de unde şi pînă unde OBE. „Bănuiesc că pentru ce-am făcut în cadrul Programei Naţionale", mi-a spus. Se pare că e una dintre oficiali-tăţile de prim rang din Ministerul Educaţiei.
Discuţia pe care am avut-o m-a agitat din cale-afară, provocîndu-mi deopotriva emoţii şi frustrări. Sînt uimit de cît de multe am făcut într-o singură zi în încercarea de a-i da de urmă lui Maureen, dar îmi dau seama că mai am pînă s-o găsesc. Acum aş vrea să-i fi cerut lui Bede mai multe detalii despre ce face şi unde se află. Ca idee, nu-mi place să aştept la nesfirşit un telefon de la ea, fără să ştiu cît am de aşteptat - cîteva zile ? cîteva săptămîni ? cîteva luni ? -şi fără să fiu sigur că Bede o să-i transmită mesajul meu cînd o să se întoarcă din locurile pe unde se plimbă. „Acum cred c-a ajuns în Spania... nu chiar concediu - ce dracu' o fi însemnînd asta ? A plecat într-un soi de tumeu educaţional ? Sau într-o croazieră ?
21.35. L-am sunat din nou pe Bede, mi-am cerut scuze pentru deranj şi l-am întrebat dacă putem să ne vedem. Cînd s-a interesat în ce scop, mi-am dezvoltat
342
alibiul legat de faptul că scriam despre nişte lucruri care se întîmplaseră la Hatehford la începutul anilor '50. Mi s-a părut mai puţin laconic şi suspicios decît prima dată şi chiar vorbea ceva mai tărăgănat, ca şi cum ar fi băut un pahar în plus la masă. I-am spus că locuiam lîngă Whitehall şi l-am invitat la prînz într-una dintre zilele săptămînii în curs. Mi-a zis că se pensionase la sfirşitul anului trecut, dar că puteam să-i fac o vizită acasă. Pînă la urmă, SW 19 însemna Wimbledon. Nerăbdător, am propus a doua zi dimi-neaţă şi, spre marea mea bucurie, a aceeptat. Inainte să aşeze receptorul în furcă, am apucat să pun o întrebare despre Maureen. „E într-un fel de turneu, nu?" „Nu, în pelerinaj", a răspuns e1.
Aşadar, rămăsese o catolică zeloasă. Mă rog.
* * *
Marţi, 8 iunie, 14.30. De dimineaţă am călătorit din nou cu Network Southeast, dar de data asta am plecat din Waterloo şi am avut parte de un tren mai curat şi mai elegant decît ieri, conform noii mele destinaţii. Bede şi Maureen locuiesc pe una dintre străzile cu multă vegetaţie de lîngă All England Club. E tipic pentru Bede că nu a urmărit nici măcar un singur meci de tenis în toţi anii petrecuţi la Wimbledon şi că, din punctul lui de vedere, turneul e doar un mod de-ai provoca probleme de trafic. Am fost şi eu de cîteva ori la Wimbledon în ultimii ani, la invitaţia celor de la Heartland (care organizează petreceri într-unul dintre corturile invitaţilor, cu şampanie, căpşune cu frişcă şi bilete gratuite pentru terenul central), şi am avut un sentiment ciudat cînd mi-am dat seama că de fiecare dată am trecut, probabil, la o sută de metri de casa lui Maureen fără să ştiu. Cine ştie, poate chiar am depăşit-o la volan, în timp ce ea mergea pe trotuar.
Casa e mare, relativ obişnuită, a fost construită între războaie şi are o grădină destul de lungă în spate. S-au mutat împreună imediat după căsătorie,
343
mi-a apus Bede, şi au mărit-o, construind deasupra garajului, în fund, şi transformînd podul, în aşa fel încît să fie loc şi pentru alţi membri ai famiHei şi să nu trebuiască să se ducă în altă parte. Au patru copii, şi se pare că toţi au crescut şi au zburat din cuib. Bede era singur acasă, iar înăuntru era o ordine nefirească, de parcă n-ar mai fi pătruns nimeni în nici o cameră după ultima vizită a menajerei. Am observat că în dormitorul principal se găseau două paturi, fapt care mi-a produs o satisfacţie prostească. Aha, gata cu sexul, mi-am spus. Ceea ce nu era obligatoriu adevărat, fireşte.
Bede nu s-a schimbat mult, atîta doar că părul aspru şi dezordonat e aproape alb, iar obrajii i s-au scofilcit. Poartă în continuare ochelari cu ramă de | baga ai cu nişte lentile ca fundurile de sticlă. Se pare însă că eu sînt cel care s-a schimbat. Deşi am ajuns la ora fixată, m-a privit cu un aer nesigur după ce a deschis uşa din faţă. „Te-ai îngrăşat", mi-a spus după ce m-am prezentat. „Şi-am cam rămas fără păr", am adăugat. „Aşa e, parcă aveai o ditamai chica", a zis el. M-a condus în camera de zi (unde, spre amuza-mentul meu, draperiile se asortau cu husele) şi m-a invitat să iau loc pe un ton destul de rigid. Era îmbrăcat ca un om care trăise o viaţă întreagă în costum şi nu ştia ce să poarte după ieşirea la pensie. Avea un sacou sport din tweed cu petice din piele, o cămaşă cadrilată cu cravată, pantaloni gri de lînă pieptănată şi pantofi maro fără şireturi - o vesti-mentaţie destul de groasă pentru perioada aceea a anului, deşi afară era o zi rece, cu vînt puternic.
—Iţi datorez scuze, mi-a spus el, preţios cum îi era felul. Azi-dimineaţă am vorbit la telcfon cu fiica mea, care m-a informat că programul tău - cum îi zice - e una dintre emisiunile TV cele mai populare.
— The People Next Door. Se uită la aşa ceva? am întrebat.
— Se uită la absolut orice, a spus el. Cît timp au crescut copiii, n-am avut televizor - n-am vrut să le
344
distragă atenţia de îa teme. Cît despre Teresa, imediat după ce-a plecat de acasă şi a reuşit să-şi cumpere televizorul ei, a făcut dependenţă. Am ajuns la conclu-zia că toate eforturile de a controla vieţile celorlalţi sînt cu desăvîrşire inutile, a conchis Bede.
— Inclusiv cele ale autorităţilor? m-am interesat.
— Mai ales cele ale autorităţilor, a răspuns el. Mi-a făcut impresia că îşi privea propria acti-
vitate de reprezentant al ministerului ca pe un eşec,
în ciuda titlului nobiliar.
— Sistemul de învăţămînt din ţara asta arată mult mai rău acum decît cînd am intrat în minister, a spus el. N-a fost vina mea. Dar nici n-am reuşit să împiedic declinul. Cînd mă gîndesc la toate orele petrecute în comisii şi grupuri de lucru. Completînd şi elaborînd memorandumuri... o pierdere de vreme. Te invidiez, Passmore. Mi-ar fi plăcut să fiu scriitor. Sau măcar profesor universitar. Aş fi putut să mă înscriu la un doctorat după gradul unu, dar am pre-ferat funcţia publică. La vremea aceea mi s-a părut ceva mai sigur, plus că, vezi tu, voiam să mă căsătoresc.
I-am sugerat că acum avea timp berechet pentru scris, dat fiind că se pensionase.
— Da, mereu mi-am spus că asta aş vrea să fac la pensie. Am scris destul de mult în tinereţe - poezii, eseuri...
— Piese, l-am completat.
— Exact, a spus Bede, îngăduindu-şi un zîmbet evocator şi rece. Dar inspiraţia creatoare secătuieşte dacă n-o valorifici. leri am încercat să pun ceva pe hîrtie, nişte gînduri personale despre... deznădejde. Ce-a ieşit seamănă cu o Carte Albă.
M-a lăsat singur cîteva minute, cît timp s-a dus la bucătărie ca să pună de cafea, iar eu m-am plimbat prin cameră, căutînd eventuale indicii ale existenţei lui Maureen. Am dat peste cîteva fotografii de familie relativ recente - făcute ba la cîte-o absolvire, ba la vreo nuntă, plus una cu Maureen şi Bede în faţă la Buckingham Palace - în care ea dădea impresia unei
345

femei mîndre, surîzătoare şi stăpîne pe situaţie, cu părul cărunt şi tuns scurt, dar cu aceeaşi figură blîndă, în formă de inimă, pe care o ţineam minte atît de bine. M-am uitat cu lăcomie la imaginile acelea, încercînd să reconstitui cu ajutorul lor anii lipsă din viaţa ei (ani lipsă pentru mine, asta am vrut să spun). Pe poliţa şemineului se găsea o ilustrată viu colorată din St. Jean Pied-de-Port, undeva în Pirineii francezi. Pe verso se afla un mesaj scurt de la Maureen pentru Bede: „Dragă Bede, îmi trag sufle-tul aici cîteva zile înainte de-a lua muntele în piept. Totul e bine, mai puţin băşicile de la picioare. Cu drag, Maureen". Aş fi recunoscut oriunde caligrafia aceea de copil, cu literele bine rotunjite, deşi pe „i"-uri nu se mai găseau cerculeţe, ci numai puncte obişnuite. Ilustrata fuaese pusă la poştă cam cu trei săptămîni în urmă. Auzindu-l pe Bede în vestibul, m-am grăbit s-o pun unde o găsisem şi să mă duc la locul meu.
—: la zi, ce face Maureen? l-am întrebat, în vreme ce îşi făcea apariţia cu o tavă în mîini. Ce s-a ales de ca cît timp ai urcat în ierarhia Ministerului Educaţiei?
— Cînd ne-am căsătorit era asistentă medicală, a spus el, meşterind cu amîndouă mîinile la cafetieră, de parcă s-ar fi pregătit să detoneze o încărcătură de dinamită. Familia noastră a crescut aproape imediat, aşa că nu s-a mai dus la lucru, ca să aibă grijă de copii. S-a întors la serviciu abia după ce băiatul cel mic a intrat la liceu şi a ajuns asistentă-şefă, dar să ştii că e de lucru, nujucăric. Cînd ne-am putut descurca ' şi fără banii de acolo, a renunţat. Acum lucrează ca voluntară pentru Biserică şi altele.
— Inseamnă că mergeţi în continuare la biserică amîndoi? am întrebat.
—Da, a răspuns sec. Lapte? Zahăr? Cafeaua avea o culoare îndoielnică şi era insipidă, iar biscuiţii umezi. Bede mi-a pus cîteva întrebări despre scenariile de televiziune. După un timp, am readus discuţia la Maureen.
— Şi ce-i cu pelerinajul ăsta, mă rog?
346
Bede s-a foit niţel în scaun şi s-a uitat pe geam la vîntul care bătea cu putere, zgîlţîind şi împrăştiind mugurii ca pe nişte fulgi de zăpadă.
— Punctul terminus e Santiago de Compostela, în nord-vestul Spaniei, a spus el. E vorba de un pelerinaj foarte vechi, datează din Evul Mediu. Se pare că acolo e înmormîntat apostolul lacob. „Santiago" e versiunea spaniolă a lui lacob. în franceză e „Saint Jacques". Maurcen a citit undeva, cred că la bibliotecă, despre itinerarul pelerinajului şi s-a hotărît să plece.
— Pe jos, am rostit eu.
— Da, pejos, a confirmat Bede, uitîndu-se la mine. De unde ştii ?
Am recunoscut că trăsesem cu ochiul la ilustrată.
— E absurd, bineînţeles, a spus el. La vîrsta ei, cu totul absurd.
Şi-a scos ochelarii şi şi-a masat fruntea, ca şi cum l-ar fi durut capul. Fără protecţia lentilelor, ochii lui păreau goi şi vulnerabili.
— Cît de departe e ? am întrebat.
— Depinde de unde începi, a răspuns Bede, punîndu-şi ochelarii la loc. Există mai multe puncte de plecare, toate în Franţa. Maureen a pornit din Le Puy, în Auvergne. Santiago e cam la o mie şase sute de kilometri de acolo, aşa cred.
Am fluierat încetişor.
—E obişnuită cu marşurile?
— Nici vorbă, a spus Bede. Pentru ea un drum lung însemna o plimbare pe Wimbledon Common duminică după-masă. Ideea în sine e o prostie fără margini. Sincer să fiu, mă şi mir c-a ajuns pînă în Pirinei fără să se aceidenteze. Sau fără să fie violată sau omorîtă.
Mi-a povestit că, în momentul cînd Maureen îi vorbise pentru prima oară de pelerinaj, s-a oferit s-o însoţească dacă mergeau cu maşina, numai că ea a insistat să plece pe jos, cum era mai greu, aidoma pelerinilor medievali. Se părea că se certaseră furcă din cauza asta. în cele din urmă, a plecat singură cu două luni în urmă, parcă sfidîndu-l şi avînd cu ea
347
doar un ruesac şi un sac de dormit, iar de atunci Bede primise doar două ilustrate, dintre care pe ultima tocmai o văzusem. E limpede că e foarte îngri-jorat, furios şi se simte ca un papă-lapte, dar nu-i rămîne decît să-i ţină pumnii şi să spere c-o să ajungă cu bine la Santiago. Povestea mi s-a părut fascinantă şi, trebuie să recnnosc, am încercat o anume Schadenfreude1 ca urmarc a necazurilor prin care trecea Bede. Cu toate acestea, aventura la care se încumetase Maureen era surprinzător de donquijo-tească, lucru pe care l-am obgervat cu voce tare.
— Da, mă rog, în ultimul timp a fost tare tensio-nată. De fapt, amîndoi am trecut prin momente grele. In noiembrie l-am pierdut pe fiul nostru Damien.
Am îngăimat nişte condoleanţe şi am întrebat ce se întîmplase. Bede s-a apropiat de un birou şi a scos o fotografie înrămată dintr-un sertar. Era o poză color a unui tînăr sănătos şi chipeş, îmbrăcat cu un tricou şi pantaloni scurţi, care zîmbea aparatului de fotografiat sprijinindu-se de bara de protecţie a unui Land Rover, în timp ce în fundal se vedeau cerul senin şi nişte tufe cafenii.
— A fost ucis în Angola, m-a informat Bede. Poate c-ai citit prin ziare. Lucra pentru o organizaţie umani-tară catolică de acolo şi distribuia ajutoare pentru refugiaţi. Nimeni nu ştie exact ce s-a întîmplat, dar se pare că nişte rebeli care acţionau pe cont propriu au oprit camionul în care era Damien şi i-au cerut să le predea hrana şi medicamentele. A refuzat, aşa că soldaţii l-au scos şi pe el, şi pe şofer din camion şi i-au împuşcat. Damien avea doar douăzeci şi cinci de ani.
— Ce oribil, am spus, deşi ştiam că suna nepotrivit.
— Nu prea are cap şi coadă, nu? a rostit Bede, întorcîndu-şi din nou capul ca să se uite pe geam. Ştii, iubea Africa, îi plăcea să lucreze acolo, era devotat trup şi suflet... Ne-au trimis cadavrul lui cu avionul. A avut loc o slujbă la care s-a cîntat un recviem. Au venit o groază de oameni, pe multi nici nu-i cunosteam.
1. Bucurie răutăcioasă (în germană în original). 348
Membri ai fundaţiilor caritabile. Prieteni şi colegi de studenţie. Era foarte simpatizat. Preotul care a ţinut slujba - şi care cred că era capelanul orga-nizaţiei ăleia caritabile - a spus că Damien a fost un martir modern.
Bede s-a oprit, adîncit în gînduri, iar eu n-am mai ştiut ce să zic, aşa că am tăcut amîndoi cîteva clipe.
— îţi spui că într-o asemenea situaţie te consolezi prin credinţă, a continuat el. Dar cînd e să se-ntîmple, îţi dai seama ca nu-i aşa. Nimic nu-ţi alină durerea. Medicul nostru de familie ne-a convins să mergem la o neavenită căreia-i spunea consilier emoţional. Tîm-pita ne-a zis că nu trebuia să ne simţim vinovaţi. De ce să mă simt vinovat? am întrebat-o. Fiindcă eu trăiesc, iar el nu. Halal răspuns. N-am auzit baza-conie mai mare de cînd sînt. Cred că Damien a fost fleţ. Trebuia să le dea mîncarea brutelor ălora şi s-o calce pînă ieşea naibii de pe continentul ăla afurisit.
Amintirea celor întîmplate făcuse să i se albească buzele de furie. L-am întrebat cum suportase Maureen tragedia.
— Foarte greu. Damien era preferatul ei. A fost răscolită. De-aia a şi plecat în pelerinajul ăsta absurd.
—Adică aşa, ca un fel de terapie? am zis.
— Bănuiesc că poţi să-i spui şi aşa, a încuviinţat Bede.
Am spus că trebuie să plec.
— Dar nici n-am apucat să vorbim de zilele de odinioară din Hatehford, a zis el.
— Cu altă ocazie, i-am spus. A dat din cap.
— în regulă. Sună-mă. Ştii ceva, a continuat el, niciodată nu mi-ai fost prea simpatic, Passmore. Din capul locului mi-am dat seama că n-ai ştiut să te porţi cu Maureen la clubul tineretului.
— Ai avut perfectă dreptate, am spus, smulgîndu-i încă un zîmbet subţire.
— Dar îmi pare bine c-ai dat pe-aici în dimineaţa asta, a mai spus el. Sincer să fiu, mă simt destul de singur.
349
—Maureen mai pomeneşte de mine? l-am descusut.
— Nu, nici vorbă, a zis Bede.
o spusese fără urmă de răutate sau satisfacţie, oferindu-mi pur şi simplu o informaţie. In timp ce aşteptam taxiul, m-a întrebat dacă aveam copii. I-am spus că aveam doi, unul căsătorit, celălalt combinat cu cineva.
— A, da, aşa e moda, nu? a făcut el. La fel ca ai noştri. Nu prea-mi place. Nu mai e ca pe vremea noastră, ce zici?
— Cîtuşi de puţin, am răspuns.
— Şi soţia ta ce face ?
— E lector la una dintre universităţile noi, am spus. Se ocupă de metodică. De fapt, în bună parte e un fel de consilier al profesorilor care cedează nervos din cauza Programei Naţionale.
— Nu mă mir, a rostit Bede. E o brambureală totală. Mi-ar plăcea s-o cunosc pe nevastă-ta.
— Mă tem că tocmai m-a părăsit, am zis.
—Zău? Bine măcar că nu sînt singurul, a spus Bede, stîngaci ca de obicei cînd voia să încerce o glumă.
Chiar atunci s-a auzit soneria de la intrare, după care am fost dus la gara din Wimbledon de un taxi-metrist enervant de vorbăreţ. Nu aveam nici un chef să schimb banalităţi despre vreme sau despre perspectivele tenismenilor englezi. Voiam să mă gîndesc la fascinantele revelaţii din cursul dimineţii.
în mintea mea începe să prindă contur un plan, o idee atît de smintită şi de incitantă, că deocamdată nici n-am curaj s-o aştern pe hîrtie.
Vineri, 11 iunie. Ei bine, m-am hotărît. Mă duc după Maureen. Incerc să-i dau de urmă în drum spre Santiago de Compostela. Ultimele trei zile mi le-am petrecut punînd la punct cele necesare - mi-am rezer-vat un loc pe feribot, am obţinut cartea verde, am cumpărat ghiduri turistice, hărţi, cecuri de călătorie
350
ete. M-am uitat prin corespondenţă şi peste mesaje şi m-am ocupat de urgenţe. Cîteva dintre apelurile preluate de robot erau de la Dennis Shorthouse, care mă anunţa că Sally ceruse în instanţă ca majoritatea cheltuielilor de întreţinere a casei să fie suportate de mine şi îmi cerea din ce în ce mai febril instruc-ţiuni. L-am sunat ca să-i spun că nu mai voiam să obstrucţionez procedura de divorţ şi că eram de acord să achit cheltuielile de întreţinere, plus o sumă lunară rezonabilă. I-am spus că putea să păstreze casa, mie îmi rămînea apartamentul, iar bunurile le împărţeam pe din două. „Asta nu mai e rezonabil, e generos de-a dreptul, a apreciat el. Casa valorează mult mai mult ca apartamentul." I-am răspuns că pur şi simplu nu mai voiam să pierd vremea cu aşa ceva şi că urma să plec din ţară cîteva săptămîni. Nu ştiu în cît timp o să-i dau de urmă lui Maureen şi nici ce o să-i spun cînd o s-o găsesc. Ştiu doar că trebuie s-o caut. Nu pot să sufăr ideea de a rămîne ascuns toată vara în apartamentul ăsta, primind apeluri de la oameni pe care încerc să-i evit.
Lui Bede nu i-am pomenit de planul ăsta, ca nu cumva să interpreteze lucrurile greşit, chit că habar n-am care ar fi interpretarea corectă. Vreau să spun că nu ştiu ce doresc de fapt de la Maureen. Nu caut să-i recîştig dragostea, e evident prea tîrziu ca s-o luăm de la capăt. Deşi îmi e imposibil să nu trec în revistă toate dovezile după care căsătoria ei cu Bede s-a răcit, asta dacă a fost vreodată caldă: paturile separate, cearta provocată de pelerinaj, ilustrata destul de distantă care începea cu „Dragă Bede" ete. ete. Dar dacă nu dragoste, atunci ce? lertare, poate. Absolvire. Vreau să ştiu că m-a iertat pentru că am trădat-o atunci, demult, de faţă cu toţi cei carejuca-seră în piesa de Crăciun. Un gest ca atîtea altele, dar cu urmări colosale. S-ar putea spune că mi-a determinat şi modelat întreaga viaţă. Sau că a fost sursa Angst-u\w meu dintre două vîrste. Am ales, fără să-mi dau seama că era vorba de o opţiune. Mai bine zis (ceea ce era de fapt o agravantă), am pretins
351
că despărţirea fusese ideea lui Maureen, nu a mea. In clipa de faţă, am impresia că nu mi-am revenit niciodată de pe urma acel'ei probe de rea credinţă. Aşa se explică de ce nu pot să iau nici o decizie fără s-o regret imediat.
Trebuie să discut cu Alexandra despre asta cu proxima ocazie, deşi nu prea cred că o să-i placă. Se pare că am abandonat terapia cognitivă în favoarea celei analitice şi demodate, prin care am descoperit că la originea problemelor mele se află o amintire îndelung reprimată. Oricum, ar fi o consolare să evoc episodul cu pricina în prezenţa lui Maureen şi să văd ce crede acum. Faptul că a avut ea însăşi parte de o suferinţă recentă mă face şi mai nerăbdător s-o găsesc şi să încerc împăcarea.
Printre atîtea plicuri am dat şi peste o schiţă de scenariu scrisă de Samantha, în care aceasta îşi prezenta versiunea proprie a unui fel de episod com-binat (The People Next Door plus Truly, Madly, Deeply plus Ghost) care să încheie seria actuală. Avea şi nişte chestii valabile, dar mi-am dat seama imediat unde trebuia să umblu. In viziunea ei, fantoma Priscillei i se arăta lui Edward după înmormîntare. Mai firesc ar fi ca Priscilla să i se înfăţişeze acestuia imediat după aceidentul fatal, înainte să afle cineva. La început Edward nu crede că are în faţă o fantomă, fiindcă fata încearcă să-i dea vestea cu menajamente. Apoi trece printr-un perete - peretele despărţitor - în casa soţilor Davis, iar lumea înţelege că a murit. E trist, dar nu e tragic pentru că, într-un fel, Priscilla e încă acolo. Scena are chiar şi ceva comic. E un fel de mers pe sîrmă, însă cred c-o să iasă bine. Oricum, am rescris totul în grabă şi i-am trimis scenariul Samanthei, spunîndu-i să-i ceară părerea lui Ollie.
Pe urmă l-am sunat pe Jake şi am ascultat supus zece minute de săpuneli fiindcă nu-i răspunsesem la apel înainte să-i pot spune că am lucrat la schiţa de scenariu a Samanthei.
352
— E prea tîrziu, Tubby, mi-a zis el sec. Clauza paişpe a intrat în vigoare de cîteva săptămîni bune.
—înseamnă c-au angajat un alt scenarist? am întrebat, pregătindu-mă sufleteşte pentru un răs-puns afirmativ.
— Mai mult ca sigur, a spus el. Au nevoie de versiunea finală a scenariului pentru ultimul episod cel mai tîrziu pînă la sfirşitul lunii.
I-am auzit scîrţîitul scaunului pivotant în care s-a aşezat, căzînd pe gînduri.
— Cred că, dac-ar aceepta chestia asta cu fan-toma, înc-ar mai fi timp, a calculat el. Unde-o să fii următoarele două săptămîni?
în clipa aceea a trebuit să-i spun că a doua zi plecam din ţară pentru o perioadă nedefinită şi că nu puteam să-i las nici un număr de telefon sau de fax la care să ia legătura cu mine. Mi-am îndepărtat receptorul de ureche ca în comediile vechi cît timp a înjurat.
— De ce mă-sa-n cur ţi-o trebui concediu taman acum?! l-am auzit zborşindu-se.
— Nu e concediu, e pelerinaj, i-am răspuns şi am închis repede, profitînd de faptul că rămăsese ca la dentist.
E extraordinar cît de mult mi-a schimbat această căutare a lui Maureen starea de spirit. Am impresia că nu mai am nici un fel de probleme cînd trebuie să iau o decizie. Nu mă mai simt cel mai nefericit om de pe pămînt. Poate că nici n-am fost vreodată — alaltă-ieri m-am mai uitat o dată peste eseul ăla şi cred că prima dată nu l-am înţeles corect. Dar sînt cît se poate de prezent pentru propria persoană cînd îmi aduc aminte de Maureen sau cînd sper să dau de ea cum n-am mai sperat nicicînd.
Tocmai terminasem fraza asta cînd am observat o lumină care mi se reflecta intermitent şi regulat în fereastră - era întuneric, se făcuse zece, dar nu tră-sesem draperiile. Mijindu-mi ochii şi uitîndu-mă pe
353
stradă, am văzut partea de sus a unei maşini de poliţie parcate chiar lîngă clădire, cu girofarul albastru mişcîndu-se fără încetare. Am deschis videomoni-torul din vestibul şi am dat cu ochii de Grahame, care îşi rula sacul de dormit de la intrare sub supra-vegherea a doi poliţişti. Am pornit pe scări în jos. Poliţistul mai mare în grad mi-a explicat că îl ridicau pe Grahame.
—Dumneavoastră aţi făcut reclamaţia? m-a întrebat.
Am spus că nu.
Grahame şi-a ridicat privirea spre mine şi m-a întrebat:
— Pot să urc?
— Da. Cîteva minute. Poliţiştii m-au privit uluiţi.
— Sper că vă daţi seama ce faceţi, domnule, mi-a spus cel mai mare în grad pe un ton dezaprobator. Eu unul nu l-aş lua la mine în casă pe pripăşitul ăsta pentru nimic în lume, zău aşa.
— Nu sînt pripăşit, a protestat Grahame indignat. Poliţistul l-a fixat cu o căutătură fioroasă.
— Să nu-ţi aud fleanca, pripăşitule, a şuierat el. Şi să nu te mai prind aici la intrare. înţeles? Pe urmă m-a privit glacial.
— Aş putea să vă acuz că împiedicaţi un om al legii în exerciţiul funcţiunii, dar o să trec cu vederea de data asta, a rostit el.
Am urcat cu Grahame şi i-am făcut un ceai.
— o să trebuiască să-ţi găseşti alt loc, Grahame, i-am spus. Nu mai pot să te apăr. Plec din ţară şi probabil c-o să lipsesc cîteva săptămîni.
M-a privit perfid de sub bucla căzută pe frunte.
— Lasă-mă să stau aici, a zis el. o să am grijă de casă cît eşti plecat. Aşa, ca un fel de paznic. Tupeul lui m-a făcut să rîd.
— Nu-i nevoie de nici un paznic.
— Te-nşeli, a spus el. Sînt o mulţime de borfaşi care-şi fac veacul pe-aici. Te trezeşti că te-ntorci şi-ţi găseşti casa spartă.
354
— Pînă acum nu mi s-a întîmplat şi, slavă Domnului, apartamentul a fost mai mult nelocuit.
— Nu mă gîndeam să locuiesc aici, a zis Grahame. Doar să dorm. Pe jos, nu la tine în pat. Aş face ordine şi-aş avea grijă să fie totul curat.
S-a uitat în jur şi a adăugat.
— Mult mai curat decît e acum.
— Sînt sigur că aşa ai face, Grahame, am spus. Dar nu, mulţumesc.
A scos un oftat şi a clătinat din cap.
— Sper să nu-ţi pară rău, atîta tot, a mai zis.
— Mă rog, dac-o fi să se-ntîmple ceva, sînt asigurat,
am rostit.
L-am condus pînă la ieşirea din imobil. Incepuse să plouă mărunt. M-am simţit ca ultimul om cînd l-am văzut ridicîndu-şi gulerul şi săltîndu-şi sacul de dormit pe umăr - dar ce puteam să fac ? Ar fi fost o nebunie din partea mea să-i las cheia apartamen-tului. Puteam să mă întorc bine mersi şi să descopăr că-l transformase în azil pentru alţi vagabonzi iubitori de filozofie ca el. I-am vîrît cîteva bancnote în mînă şi i-am spus să-şi găsească o cameră pînă a doua zi.
— Hai, pa, mi-a zis şi a dispărut în noaptea caldă
şi umedă.
N-am mai întîlnit pe nimeni care să aceepte favo-
ruri cu atîta nonşalanţă. Am sentimentul că n-o să-l mai văd niciodată.
* * *
Joi, 17 iunie. N-am plecat atît de repede cum plănuisem, Shorthouse m-a sunat ca să-mi spună că ar prefera să mai aştept cîteva zile, pînă rezolva chestiunile de amănunt ale unui acord cu partea cealaltă. Aşa că toată săptămîna am stat ca pe ghimpi şi mi-am umplut timpul citind tot ce-am găsit în librăriile din Charing Cross despre pelerinajul la Santiago. în dimineaţa asta am fost la Rummidge ca să semnez actele şi m-am întors cu primul tren. Seara, în timp ce îmi făceam bagajul, am primit un
365
telefon neaşteptat de la Sally. Era prima dată că vorbeam după cîteva săptămîni.
— Voiam să-ţi spun doar că, din punctul meu de vedere, ai fost foarte generos, mi-a zis ea pe un ton de o neutralitate precaută.
— Nici o problemă, am spus.
— Imi pare rău că a fost o treabă atît de neplă-cută, a continuat ea. Mă tem că în parte a fost şi i vina mea.
— Mă rog, lucrurile astea sînt întotdeauna peni-bile, am declarat. Nu prea poţi să fii simpatic cînd ! divorţezi.                                         !
— Oricum, am vrut să-ţi mulţumesc, a spus Sally şi a închis.
Nu m-am simţit în largul meu stînd de vorbă cu '• ea. Din cîte mă cunosc, n-a lipsit mult ca să încep să regret decizia luată. Vreau să plec de-aici, să scap de toate şi să mă aştern drumului. Mîine dimineaţă o iau din loc. Santiago, aşteaptă-mă.
356
21 septembrie. Am ajuns la concluzia că diferenţa esenţială dintre scrierea unei cărţi şi a unui scenariu nu constă în faptul că acesta din urmă e compus mai mult din dialoguri, ci e o chestiune de timpuri verbale. Scenariul se deafăşoară integral la prezent. Nu literar, d ontologic. (Ce părere aveţi? De la toate cărţile alea despre Kierkegaard mi se trage.) Vreau să spun că - atît în teatru, cît şi în cinematografie - totul se petrece acum. De aceea indicaţhle scenice sînt şi ele întotdeauna la prezent. Chiar şi atunci cînd un perso-naj îi povesteşte altui personaj despre ceva din trecut, relatarea în sine are loc tot la prezent, din punctul de vedere al publicului. Pe cîtă vreme cînd scrii ceva într-o carte, totul aparţine trecutului; chiar dacă pui pe hîrtie ceva gen „uite-mă cum scriu, uite-mă cum scriu" la nesfirşit, actul scrierii este încheiat şi invizibil în clipa cînd citeşte cineva rezultatul.
Jurnalul se află undeva între aceste două forme. E ca şi cum ai vorbi în gînd cu tine însuţi. Este un amestec de monolog şi autobiografie. Poţi să scrii o mulţime de chestii la prezent, ca de pildă: „Platanii de lîngă geamul meu sînt înfrunziţi..." Dar de fapt asta e doar o modalitate mai savantă de a spune „Uite-mă cum scriu, uite-mă cum scriu..." Nu ajungi nicăieri în felul ăsta, nu e totuna cu a spune o poveste. De îndată ce te-apuci să povesteşti ceva în scris, indiferent dacă e ceva inventat sau povestea propriei vieţi, e normal să foloseşti trecutul, fiindcă descrii lucruri care s-au întîmplat deja. Caracterul aparte al jurnalului rezidă în faptul că autorul lui nu ştie
359
unde o să ajungă sau cum o să se termine; prin urmareJurnalul pare să existe într-un fel de prezent continuu, chit că evenimentele individuale pot fi descrise la trecut. Romanele sînt elaborate ulterior evenimentelor, sau cel puţin aşa dau impresia. E posibil ca romancierul să-şi înceapă povestea nestiind cum o să se încheie, dar cititorul e întotdeauna convins că ştie. Timpul trecut şi fraza de deschidere sugerează că povestea pe punctul de a fi spusă s-a consumat deja. Ştiu că există romane scrise în întregime la prezent, dar mi se pare că au ceva ciudat, sînt experimentale, iar prezentul lasă o impresie de nefiresc. Se citesc ca scenariile. o autobiografie la prezent ar fi şi mai bizară. Autobiografiile se scriu fără excepţie după consumarea faptului. Sînt forme ale timpului trecut. La fel ca amintirile mele despre Maureen. La fel ca fragmentul ăsta pe care tocmai l-am terminat de scris.
Am ţinut şi eu un fel de jurnal de călătorie, dar mi s-a blocat laptop-ul în munţii din Leon şi n-am avut nici timpul, nici ocazia să-l repar, aşa că m-am apucat să scriu de mînă. Mi-am tipărit dischetele şi mi-am cules cu sîrguinţă însemnările zilnice, însa după ce-am pus totul cap la cap am obţinut o relatare brută şi prolixă a ceea ce mi s-a întîmplat. De multe ori condiţiile n-au fost propice scrisului, iar uneori seara am fost prea obosit sau băusem prea mult vina ca să reuşesc şi altceva în afara cîtorva notiţe aluzive. Prin urmare, am recurs la o naraţiune mai coerentă şi mai legată, ştiind, ca să zic aşa, cum se termina povestea. Căci am într-adevăr sentimentul că am ajuns la un sfirşit. Care sper să fie totodată un nou început,
* * *
Am făcut două zile cu maşina din Londra la St. Jean Pied-de-Port. Lejer. Singura problemă a fost să menţin Richmobilul sub viteza maximă permisă pe autostradă. Aici mi-a prins bine sistemul de control automat. La fel şi aerul condiţionat - drumul parcă îţi tremura în faţa ochilor în arşiţa din cîmpiile
360
mlăştinoase de la sud de Bordeaux. Cînd am început să urc colinele de la poalele Pirineilor vremea s-a mai răcorit, iar cînd am ajuns la St. Jean Pied-de-Port (Sf. loan de lîngă Pas) ploua. Orăşelul e un tîrgu-şor-staţiune cu acoperişuri mansardate roşii şi pîrîiaşe cu ape repezi, cuibărit în faldurile în mai multe nuanţe de verde ale cuverturii de iarbă deasă care acoperă ţinutul. în localitate există un hotel cu restaurant şi cu două rozete Michelin, unde am avut norocul de a găsi o cameră liberă. Mi s-a spus că, dacă aş fi venit ceva mai tîrziu, n-aş fi avut nici o şansă de rezervare. Prin oraş umblau deja o mulţime de oameni care se plimbau de colo-colo deznădăjduiţi, cu capul acoperit de cîte-o glugă udă, sau se relaxau prin localuri, aşteptînd să se îndrepte vremea. îţi dădeai seama care erau pelerinii porniţi în drum spre Santiago fiindcă aveau cochilii de scoici prinse de ruesacuri.
Această cochilie sau coquille (de unde şi les coquilles St. Jacques, pe care le găteau excelent la mine la hotel) reprezintă simbolul tradiţional al pelerina-jului la Santiago, din raţiuni care, la fel ca majori-tatea lucrurilor legate de sfintul cu pricina, rămîn obscure. Una dintre legende spune că un bărbat salvat de la înec de lacob a fost scos din mare acoperit de cochilii. Probabil însă că la mijloc a fost doar o stră-lucită mostră de marketing medieval: pelerinii care se întorceau de la Santiago voiau suveniruri, iar cochiliile de scoici se găseau din belşug pe ţărmurile Galiţiei. Ele au adus un cîştig frumuşel oraşului, cu atît mai mult cu cît arhiepiscopul de Santiago a fost împuternicit să excomunice pe oricine le-ar fi vîndut pelerinilor altundeva decît în localitate. Cu toate acestea, astăzi pelerinii poartă les coquilles atît în drum spre Santiago, cît şi la întoarcere.
M-a mirat cît de mulţi erau, chiar şi în St. Jean Pied-de-Port. Mi-o imaginasem pe Maureen ca pe o excentrică solitară, plecată să reparcurgă un drum străvechi, pe care lumea modernă îl dăduse uitării. Nici pe departe. în ultimul timp pelerinajul cunoscuse
361
un reviriment puternic, încurajat de mai multe interese convergente : ale Bisericii Catolice, ale Autorităţii Naţionale a Turismului Spaniol şi ale Consiliului Europei, care transformase El Camino de Santiago într-o componentă a tezaurului european cu doar cîţiva ani în urmă. Zeci de mii de oameni se aşterneau drumului în fiecare vară, orientîndu-se după indicatoa-rele albastre şi galbene în formă de coquille ampla-sate de Consiliul Europei. Intr-o seară am intrat într-un bar şi am dat peste un cuplu de nemţi care veniseră pe jos de la Arles, pe cel mai sudic dintre cele patru trasee tradiţionale. Aveau un soi de paşa-poarte emise de o societate iacobină, care fuseseră ştampilate la diverse puncte de popas de pe drum. Mi-au spus că după sosirea la Santiago aveau să se prezinte cu paşapoartele la catedrală şi să primească nişte „compostele", adică un fel de adeverinţe de par-curgere a itinerarului, aşa cum li se înmînau pele-rinilor de pe vremuri. M-am întrebat dacă Maureen obţinuse un asemenea paşaport. Dacă da, mi-ar fi de folos ca s-o găsesc. Nemţii m-au îndrumat spre o femeie din oraş care ştampila paşapoarte, sfătuindu-mă să nu apar în faţa casei ei cu maşina. Pelerinii auten-tici erau cei care mergeau pejos, cu bicicleta sau călare.
Am urcat dealul mic şi acoperit de pietriş pînă la casa femeii, dar n-am spus că sînt pelerin. în schimb, m-am dat (cu ajutorul unui amestec de engleză stri-cată, franceză eliptică şi gesturi largi) drept Bede Harrington, care încerca să-şi găsească soţia ca s-o trimită urgent înapoi în Anglia, unde era nevoie de ea. o doamnă care semăna leit cu Mary Whitehouse a deschis uşa, încruntîndu-se de parcă i-ar fi venit să-l ucidă pe acest al nu ştiu cîtelea pelerin care îi bătea în poartă la o oră atît de tîrzie, dar devenind interesată şi gata să coopereze după ce i-am spus povestea. Spre încîntarea mea, îi ştampilase paşa-portul lui Maureen, pe care o ţinea bine minte -„urae femme tres gentille", dar care suferea teribil din cauza băsicilor de la piuioare. Am întrebat-o cam pe
362
unde credea că ajunsese Maureen între timp, la care ca s-a încruntat din nou şi a ridicat din umeri: „Qa depend..." Depindea, evident, de cîţi kilometri putea Maureen să meargă pe jos în fiecare zi. De la St. Jean Pied-de-Port la Santiago sînt cam opt sute de kilometri. Un tînăr antrenat şi rezistent putea face şi treizeci de kilometri pe zi, dar Maureen zicea mersi dacă reuşea jumătate. Intors în camera de hotel, am scos harta şi am calculat că s-ar fi putut afla oriunde între Logrono şi Villafranca, adică pe o dis-tanţă de trei sute de kilometri, iar asta mergînd la marea ghiceală. S-ar fi putut odihni undeva o săptă-mînă ca să i se vindece băşicile, rămînînd astfel mult în urmă. Ar fi putut folosi transportul în comun pentru o parte a călătoriei, situaţie în care poate ajunsese deja la Santiago - deşi, cunoscînd-o pe Maureen, mă îndoiam că ar fi încălcat regulile. Mi-am închipuit-o strîngînd din dinţi şi depăşind bariera durerii.
A doua zi am traversat Pirineh. Am fixat sistemul de control pe „lent" ca să evit schimbările suceesive de viteză pe drumul sinuos şi am ajuns fără eforturi în punctul cel mai de sus al trecătorii Val Carlos, lăsînd în urmă cîţiva pelerini care urcau anevoie dealul, cocoşaţi sub povara ruesacurilor. Vremea se îndreptase, iar peisajul era spectaculos: munţi verzi pînă în vîrf, văi care zîmbeau în soare, vaci de culoarea zahărului ars cu talăngile zăngănindu-le la gît, turme întregi de oi răsfirate pe versanţi, vulturi în zbor planat prin dreptul ochilor. Din cele aflate deschizînd ghidul de călătorie, Val Carlos însemna valea lui Carol sau a lui Charlemagne, în timp ce pe partea spaniolă a muntelui se găsea Roncesvalles, unde avusese loc o vestită bătălie între armata lui Charlemagne şi sarazini, aşa cum se consemnase în Cîntecul lui Roland. Atîta doar că în realitate nu fuseseră sarazini, ci basci din Pamplona, enervaţi fiindcă băieţii lui Charlemagne le cam făcuseră oraşul varză. Nimic din ceea ce este asociat acestui Camino nu este ceea ce susţine că ar fi. Pînă şi racla lui
363
Santiago pare o şmecherie, dat fiind că nu există nici o dovadă potrivit căreia apostolul ar fi înmor-mîntat acolo. Povestea spune că, după moartea lui lisus, lacob s-a dus în Spania ca să-i creştineze pe localnici. Nu pare să fi avut mare sucees, fiindcă s-a întors în Palestina cu doar doi discipoli, iar Irod (nu ştiu care dintre ei) a pus imediat să i se taie capul. Celor doi discipoli li s-a spus în vis să ducă rămă-şiţele sfintului înapoi în Spania, lucru pe care l-au făcut cu ajutorul unei bărci din piatră (da, da, din piatră) care a reuşit ca prin minune să străbată Mediterana şi Strîmtoarea Gibraltar, ajungînd apoi pe ţărmurile Galiţiei. După cîteva sute de ani, un pustnic de prin partea locului a văzut o stea licărind deasupra unui dîmb unde, după ce s-au făcut săpături, au fost descoperite rămăşiţele sfintului şi ale disci-polilor - sau cel puţin aşa se spune. Ar fi putut fi oasele oricui, bineînţeles. Dar Spania creştină avea mare nevoie de nişte relicve şi de o raclă pentru dinamizarea campanici de alungarc a maurilor. Aşa a ajuns sfintul lacob protectorul Spaniei, iar ,^Santiago!" strigătul de luptă al ibericilor. După o altă legendă, lacob s-a prezentat în carne şi oase la bătălia crucială de la Clavijo din 834, ca să sprijine armata creştină care începuse să dea semne de oboseală, şi a înjunghiat şaptezeci de mii de mauri cu mîna lui. Arhidioceza din Santiago a avut tupeul de a institui o taxă specială pentru restul Spaniei în semn de mulţumire pentru sfintul lacob, deşi în realitate nu există dovezi despre desfăşurarea bătăliei de la Clavijo, cu sau fără inter-venţia lui. în toate bisericile de pe marginea lui El Camino dai cu ochii de statui ale lui „Santiago Matamoros", Sfintul lacob Ucigaşul de Mauri, care îl prezintă ca pe un războinic călare, rotindu-şi sabia şi călcînd peste leşurile necredincioşilor cu buze groase. Statuile astea îi vor pune pe localnici într-o situaţie foarte delicată în cazul în care corectitudinea politică va ajunge vreodată să cuprindă Spania.
364
Mi-a fost greu să pricep de ce milioane de oameni străbătuseră pejosjumătate de Europă în vremurile de demult, adeseori în condiţii extrem de dure şi ameninţaţi de mari primejdii, ca să viziteze racla îndoielnică a unui sfint pe măsură, şi am înteles şi mai greu motivul pentru care această practică se perpetuase pînă în zilele noastre, chit că numărul temerarilor scăzuse. La cea de-a doua întrebare am primit un fel de răspuns la abaţia augustină de la Roncesvalles, care le oferea ospitalitate pelerinilor încă din Evul Mediu. De departe locul arată fantastic -un grup de clădiri cenuşii din piatră, ascunse într-o cută a colinelor verzi de la poalele muntelui şi cu soarele ineendiind acoperişurile. Abia cînd te apropii constaţi că acoperişurile sînt din tablă zincată, iar clădirile nu au nimic ieşit din comun. Un bărbat cu pantaloni negri şi un cardigan roşu m-a văzut coborînd din maşină şi, observînd plăcuţa de înregistrare pe care scria GB, m-a întîmpinat în engleză. S-a dovedit a fi călugărul de serviciu la înregistrarea pelerinilor. L-am interpretat încă o dată pe Bede Harrington, iar el m-a invitat să-l urmez într-un birouaş. Nu îşi aducea aminte de Maureen, dar mi-a spus că, dacă s-a prezentat cu paşaportul la mănăstire, i s-a cerut să completeze un chestionar. Şi bineînţeles că l-a găsit imediat într-un fişier, completat cu patru săptă-mîni în urmă de Maureen cu scrisul ei mare, cu literele rotunjite. Nume: Maureen Kavanagh, Vîrsta: 57 ani. Naţionalitatea: britanică. Religia:
catolică. Motive pentru efectuarea călătoriei (bifaţi unul sau mai multe): 1. Religioase. 2. Spirituale. 3. De recreere. 4. Culturale. 5. Sportive. Am observat cu interes că Maureen bifase un singur set de motive: „Spirituale".
Călugărul, care mi s-a recomandat drept Don Andreas, mi-a arătat mănăstirea. Şi-a cerut scuze că nu mă putea caza în refugio fiindcă venisem cu maşina, dar cînd am văzut încăperea mohorîtă, cu pereţi din
365
piatră de rîu, cîteva becuri fără abajur şi o serie de paturi cazone, restricţia cu pricina mi s-a părut o mană cerească. Refugiul era pustiu: contingentul zilnic de pelerini încă nu sosise. în satul din apropiere am găsit un hotel mic, cu duşumele care trosneau şi pereţi subţiri ca hîrtia, dar suficient de curat şi confbrtabil. M-am întors la mănăstire fiindcă Don Andreas mă invitase să iau parte la mesa pelerinilor, care se ţinea în fiecare după-amiază la şase. Mi s-a părut grobian să refuz, şi oricum mă atrăgea ideea de a face un lucru pe care cu siguranţă că îl făcuse şi Maureen cu cîteva săptămîni mai devreme, Mi-am spus că în felul ăsta i-aş fi putut pătrunde în minte, dîndu-i apoi de urmă cu ajutorul unui fel de radar telepatic.
Nu mai participasem la o slujbă catolică din momentul despărţirii, iar mesa pelerinilor nu semăna cu nimic din ceea ce îmi aminteam legat de repertoriul de altădată al Imaculatei Concepţii. Cîţiva preoţi rosteau mesa în acelaşi timp, stînd în semicerc în spatele unul altar simplu ca o masă (de genul celui pe care-l observasem recent în biserica din Hatehford), cu faţa spre enoriaşi, într-o insulă de lumină din marea de întuneric a capelei uriaşe, aşa că se vedea foarte bine cum umblau pocalele şi tăviţele suflate cu aur. Asistenţa era o amestecătură de toate vîrstele, formele şi dimensiunile, ai cărei membri erau îmbrăcaţi ca nişte turişti obişnuiţi, cu tricouri şi şorturi, sandale şi adidaşi. Era limpede că majoritatea nu erau catolici şi că pricepeau chiar mai puţin ca mine ce li se petrecea în faţa ochilor. Poate credeau că erau obligaţi să ia parte la slujbă în schimbul unei nopţi de cazare gratuită, ca azilanţii din căminele Sally Army; sau poate că se simţeau cu adevărat spiritualizaţi cînd auzeau ecoul liturghiei murmurate furişîndu-se printre stîlpii şi pe sub bolţile vechii biserici, aşa cum se întîmpla de sute de ani. Doar cîţiva s-au dus şi la împărtăşanie, dar la sfirşit au fost invitaţi cu toţii să se apropie de
366
altar şi să primească o binecuvîntare rostită în trei limbi - spaniolă, franceză şi engleză. Spre surprin-derea mea, toţi cei din strane s-au îndreptat spre altar, aşa că m-am alăturat cu o oarecare sfioşenie grupului. Ba chiar m-am închinat cînd am primit binecuvîntarea - un gest uitat de mult, pe care îl eopiasem cu ani în urmă de la Maureen, de pe vremea cînd eram tineri. Am trimia o rugăciune mută Oricui Ar Putea Fi Interesat, cu speranţa că aveam s-o găsesc.
Mi-am petrecut următoarele două săptămîni străbătînd încolo şi încoace drumurile din nordul Spaniei, uitîndu-mă atent la toţi pelerinii pe lîngă care treceam şi care semănau cît de cît cu Maureen, iar uneori pierzînd periculos direcţia în mijlocul dru-mului, din cauză că întorceam capul ca să cercetez chipul unei persoane care din spate aducea cu cea pe care o căutam. Pelerinii erau întotdeauna uşor de identificat - fiecare avea cîte o coquille la vedere şi majoritatea ţineau în mînă un băţ sau un baston lung. Dar, cu cît mergeam mai departe, cu atît vedeam mai mulţi pe drum şi nu mă puteam folosi de nici o trăsătură distinctivă. Femeia care semăna cu doamna Whitehouse îşi amintise că Maureen ducea în spate un ruesac cu un sac de dormit din polistiren făcut sul, dar nu-şi aducea aminte de culorile nici unuia dintre articolele respective. Mă chinuia în perma-nenţă gîndul că aş fi putut trece pe lîngă Maureen fără să-mi dau seama - în timp ce ea îşi odihnea picioarele într-un local sau într-o biserică, sau în timp ce străbătea pejos acele părţi din Camino care se desprindeau de reţeaua rutieră modernă şi se transformau în poteci sau drumuri de ţară inaceesi-bile vehiculelor pe patru roţi (şi cu atît mai puţin maşinii mele cu suspensii decadent dejoase). M-am oprit la fiecare biserică pe care am zărit-o - iar în această parte a Spaniei sînt o mulţime, ca parte a moştenirii pelerinajelor medievale. Am verificat toate acele adăposturi de pe drum unde pelerinilor li se
367
oferă cazare gratuită în condiţii extrem de modeste şi cărora localnicii le spun refugios. Majoritatea erau atît de modeste - practic, nişte grajduri pardosite -încît nu-mi puteam închipui că Maureen dormise în vreunul dintre ele; dar mi-am zis că aş fi putut da peste cineva care se întîlnise cu ea pe drum.
Am întîlnit tot felul de pelerini. Cei mai mulţi erau tineri apanioli pentru care pelerinajul era, evident, un pretext infailibil de părăsire a casei părinteşti şi de întîlnire a altor tineri spamoH de sex opus. Aceste refugios nu sînt delimitate pe criterii de sex. Nu sugerez că s-ar lăsa cu hîrjoneli (oricum, nu ai nici un fel de intimitate), dar uneori am avut impresia că simt în aer ceva din parfumul flirturilor obraznice pe care le ţineam minte de pe vremea clubului pentru tineret al Imaculatei Concepţii. Tot acolo dădeai peste tinerii excursionişti mai sofisticaţi din alte ţări, bron-zăţi şi musculoşi, atraşi aici de zvonistica interna-ţională care făcea din drumul pînă la Santiago o experienţă mişto, cu peisaje grozave, vin icftin şi loc berechet să-ţi întinzi salteaua. Veneau apoi echipele de ciclism din Franţa şi din Ţările de Jos, cu tricouri identice şi şorturi lycra care le presau mădularele — un grup unanim dispreţuit şi antipatizat, fiindcă membrii lui dispuneau de camioane care le transportau baga-jele dintr-un loc în altul —, precum şi ciclişti pe cont propriu, care mergeau cu nişte mountain bike-uri prevăzute cu coşuri în spatele şeii şi pedalau cu 78 de rotaţii pe minut. în fine, vedeai cupluri sau prieteni în tandem, animaţi de un interes comun pentru mersul pe jos, istoria Spaniei sau arhitectura romanescă şi care parcurgeau cu uşurinţă întregul Camino, pe porţiuni, în fiecare an. Mi s-a părut că, pentru toate grupurile astea, pelerinajul era în primul rînd o alternativă şi un fel aventuros de a-şi petrece vacanţa.
Pe urniă veneau pelerinii cu motive mai perso-nale şi mai deosebite: un tînăr ciclist sponsorizat, care strîngea fonduri pentru construirea unai pavilion pentru bolnavii de cancer; un artist olandez care
368
voia să-şi sărbătorească împlinirea a patruzeci de ani la Santiago; un belgian de şaizeci de ani care efectua pelerinajul ca pe un act al pensionării; un muncitor disponibilizat din Nancy care îşi contempla viitorul. Oameni aflaţi la puncte de cotitură în viaţă şi care căutau pacea, iluminarea sau pur şi simplu o evadare din rutina vieţii de zi cu zi. Pelerinii din această categorie erau cei care ajunseseră cel mai departe, pornind adeseori pe jos din nordul Europei, unde trăiau, şi făcînd mai multe popasuri pe drum. Unii erau plecaţi de cîteva luni. Aveau feţele arse de soare, hainele decolorate şi un fel de distanţare în tot ce făceau, de parcă ar fi deprins exerciţiul singură-tăţii bătînd atîta drum neînsoţiţi, iar compania uneori zgomotoasă şi însufleţită a altor pelerini nu li s-ar fi părut deloc binevenită. Aveau o privire fixată undeva în zare, ca şi cum s-ar fi concentrat pe Santiago. Cîţiva erau catolici, însă majoritatea nu aveau o convingere confesională anume. Unii începuseră pele-rinajul în joacă şi pe parcurs ajunseseră obsedaţi de el. Alţii probabil că erau niţel nebuni din momentul plecării. Indiferent cît erau de eterogeni, aceştia erau pelerinii care mă interesau cel mai mult, fiindcă eram de părere că ei ar fi putut să se întîlnească pe drum cu Maureen.
Am descris-o cum m-am priceput mai bine, dar nu m-am ales cu nimic pînă cînd am ajuns la Cebrero, un sătuc cocoţat între munţii din Leon, la doar o sută cincizeci de kilometri de Santiago. E un loc curios, o combinaţie între un muzeu al satului şi o aşezare sfintă. Locuinţele par foarte vechi; sînt nişte colibe cu ziduri circulare de piatră şi cu acoperişuri conice de stuf, iar ţăranii continuă să le populeze, subvenţionaţi probabil de guvernul spaniol. în bise-rică se află relicve ale unui miracol medieval dătător de fiori, cînd pîinea şi vinul împărtăşaniei s-au trans-format în carne, oase şi sînge, iar locul zice-se că ar fi legat totodată de legenda Sfintului Graal. A fost, desigur, o etapă crucială a propriei mele căutări. In
369
cafe-barul de lîngă biserică, un loc intim, fără covoare pe podea şi cu nişte mese ca de refectoriu, am intrat în vorbă cu un ciclist olandez bătrîior care sustinea că întîlnise o pelerină engleză pe nume Maureen într-un refugio de lîngă Leon cu o săptămînă în urmă. o durea un picior şi îi spusese că avea să se odihnească la Le6n cîteva zile, înainte de a-şi continua călătoria. Trecusem nu de mult prin Leon, dar m-am suit repede în Richmobile şi m-am întors acolo, cu gîndul de a căuta prin toate hotelurile din oraş.
Mă îndreptam spre est, pe drumul naţional 12o dintre Astorga şi Orbigo, o arteră de circulaţie aglo-merată, cînd am văzut-o apropiindu-se pe marginea carosabilului - o femeie dolofană şi solitară, îmbră-cată cu nişte panl.aloni largi de bumbac şi avînd pe cap o pălărie de pai cu boruri late. A fost o stră-fulgerare de o clipă, fiindcă mergeam cu peste o sută de kilometri pe oră. Am călcat frîna, provocînd claxo-natul furibund al unei cisterne petroliere uriaşe care se afla în spatele meu. Din cauza traficului intens de pe drumul cu două benzi, mi-a fost imposibil să opresc pînă cînd, după un kilometru sau doi, am dat peste un restaurant drive-in cu o parcare neasfaltată. Am întors într-un nor de praf şi am gonit în directia inversă, întrebîndu-mă dacă nu cumva mi se păruse că o zărisem pe Maureen. Dar nu, iat-o din nou, mergînd anevoie în faţa mea pe cealaltă parte a drumului - sau oricum, era cineva ascuns în mare parte de un ruesac, de un sac de dormit şi de o pălărie de pai. Am încetinit, declanşînd claxoanele şi mai furioase ale maşinilor din spate, şi m-am întors să mă uit la chipul femeii cînd am trecut prin dreptul ei. Ea era, Maureen. Auzind zgomotul claxoa-nelor, a aruncat o privire neatentă în direcţia mea, dar eram ascuns în spatele geamurilor fumurii ale Richmobilului şi nu puteam să opresc. După cîteva sute de metri am tras pe margine într-un loc unde drumul era destul de lat ca să-mi permită să parchez,
370
m-am datjos din maşină şi am trecut strada. Chiar acolo se termina o pantă, iar Maureen cobora spre mine. Mergea încet, şchiopătat, şi ţinea în mînă un toiag în care se sprijinea zdravăn din doi în doi paşi. Cu toate acestea, avea un mers inconfundabil chiar şi de la distantă. Am avut sentimentul că mi se şterpe-liseră patruzeci de ani din viaţă, că mă întorsesem la ieşirea din florăria de la Hatehford Five Ways şi că mă uitam cum coboară pe Beecher's Road spre mine, îmbrăcată în uniforma de elevă.
Dacă aş fi aranjat eu întîlnirea, aş fi ales un decor mai romantic - eventual interiorul unei biserici vechi şi răcoroase, sau un drum de ţară pe marginea căruia florile sălbatice se unduiau în bătaia vîntului şi unde cel mai tare se auzea behăitul oilor. Am fi avut în mod sigur şi un fond muzical (poate o variantă instru-mentală a lui „Too Young"). în realitate, ne-am întîlnit la marginea unui drum principal urît, aflat într-una dintre cele mai puţin atrăgătoare regiuni din Castilia, asurziţi de gălăgia cauciucurilor şi a motoarelor, sufo-caţi de fumul ieşit din ţevile de eşapament şi clătinaţi de curentul şi prundişul împrăştiat de măgăoaiele care goneau pe lîngă noi. Cînd am văzut că se apropie am pornit spre ea, moment în care m-a observat pentru prima oară. A încetinit, a avut o ezitare şi s-a oprit, de parcă s-ar fi temut de intenţiile mele. Am rîs, am zîmbit şi mi-am desfăcut braţele în ceea ce s-a dorit a fi un gest liniştitor. M-a privit îngrijorată, crezînd evident că eram un ucigaş sau un violator dement, după care s-a dat puţin înapoi, ridicîndu-şi toiagul de parcă s-ar fi pregătit să-l folosească pentru auto-apărare. M-am oprit la rîndul meu şi am deschis gura.
— Maureen ! E-n regulă. Eu sînt, Laurence. A tresărit.
— Ce? a spus apoi. Care Laurence?
— Laurence Passmore. Nu mă mai cunoşti? Am fost dezamăgit fiindcă era clar că nu mă recu-noscuse - nu părea să-şi amintească nici măcar numele meu. însă, aşa cum mi-a explicat foarte logic
371
ceva mai tîrziu, nu se mai gîndise la mine de un car de ani, pe cînd eu mă gîndisem aproape numai la ea în ultimele săptămîni. Deşi bătusem nord-vestul Spaniei în lung şi-n lat, sperînd să dau de ea la fiecare cotitură a drumului, pentru Maureen apariţia mea intem-pestivă pe drumul naţional 12o a fost la fel de bizară şi de surprinzătoare ca şi cînd aş fi fost paraşutat din înalturi sau m-aş fi iţit printr-o gaură din pămînt.
—leşeam împreună pe vremuri. In Hatehford! am strigat ca să acopăr hărmălaia traficului.
Expresia lui Maureen s-a schimbat şi teama i-a dispărut din priviri. Şi-a mijit ochii spre mine, de parcă ar fi fost mioapă sau i-ar fi intrat soarele în ochi, după care a făcut un pas în faţă.
— Chiar tu eşti ? Laurence Passmore ? Ce Dumnezeu faci aici?
— Te-am căutat.
— De ce? a întrebat ea, iar grija i-a reapărut pe chip. Nu s-a întîmplat nimic rău acasă, nu?
— Nu, nici vorbă, am calmat-o. Bede e îngrijorat din cauza ta, dar în rest totul e în regulă.
— Bede? Cînd l-ai vazut pe Bede?
—Acum cîteva zile. Incercam să-ţi dau de urmă.
— De ce ? a spus ea, chiar cînd am ajuns faţă în faţă.
— E o poveste lungă, am zis. Urcă-n maşină şi-o să-ţi spun.
Am arătat spre mîndreţea mea de automobil argintiu, care stătea cuminte pe cealaltă parte a drumului. Maureen s-a uitat la el preţ de o clipă şi a clătinat din cap.
— Sînt în pelerinaj, a spus ea.
— Ştiu.
— Nu mă urc în maşini.
— Fă o excepţie azi, am rostit. După cum arăţi, cred că ţi-ar prinde bine.
• Ce-i drept, arăta ca vai de capul ei. Pe cînd stăteam de vorbă, mă împăcam treptat cu trista realitate că Maureen nu mai era cea din amintirile şi fanteziile
372
mele. Ajunsese la acel punct din viaţa oricărei femei cînd frumuseţea începea inevitabil să i se ofilească. Sally n-a ajuns încă la punctul cu pricina, iar Amy mai are cîţiva ani buni. Oricum, amîndouă rezistă procesului, însă Maureen pare să se fi predat fără mare luptă. Avea un păienjeniş de riduri la colţurile ochilor şi pungi dedesubt. Obrajh altădată atît de pufoşi şi netezi se scofilciseră; pielea de pe gît i se încreţise ca o haină veche de cînd lumea; în fine, silueta de altădată fusese înlocuită de o apariţie amorfă, în care nu se mai distingea talia care trebuia să-i despartă pieptul moale şi generos de amfora amplă a şoldurilor. Impresia generală nu cîştigase nimic de pe urma săptămînilor şi lunilor petrecute pe drum: avea nasul ars de soare şi pe punctul de a i se coji, părul lăţos şi neîngrijit, articulaţiile degetelor înnegrite şi unghiile rupte. Hainele i se umpluseră de praf şi aveau pete de transpiraţie. Trebuie să recunosc că apariţia ei a fost un şoc pentru care fotografiile atente şi retuşate din camera de zi a lui Bede nu mă pregătiseră cîtuşi de puţin. îndrăznesc să spun că trecerea timpului a lăsat urme mai adînci asupra mea, numai că Maureen nu-şi făcuse iluzii care să-i demonstreze contrariul.
în timp ce ezita, aplecîndu-se înainte în adidaşii scîlciaţi ca să-şi echilibreze greutatea ruesacului, am observat că îşi pusese nişte bureţi cauciucaţi sub bretele ca să-şi protejeze claviculele de frecare. Nu ştiu de ce, dar ăsta mi s-a părut amănuntul cel mai demn de milă din tot ce am văzut la ea. Am simţit un val de tandreţe nestăvilită, ca şi dorinţa de a avea grijă de ea şi de-a o salva de calvarul ăla idiot şi autoimpus.
— Doar pînă la primul sat, i-am spus. Intr-un loc unde să putem bea ceva rece.
Soarele îmi încinsese chelia şi simţeam transpi-raţia prelingîndu-mi-se pe piept pe sub cămaşă.
— Maşina are aer condiţionat, am adăugat ademenitor.
373
Maureen a rîs, încreţindu-şi nasul ars de soare în felul acela pe care mi-l aminteam atît de bine.
— Tot e bine, a spus ea. Sînt sigură că put de-ţi mută nasul din loc.
A oftat şi s-a întins pradă răsfăţului pe locul din faţă al Richmobilului, în vreme ce o luam din loc pe drum cu viteza tăcută a unui tren electric.
— Dichisită, n-am ce zice, a rostit ea, uitîndu-se la interiorul maşinii. Ce marcă e ? I-am spus.
—Avem şi noi un Volvo acasă, m-a informat ea, Bede spune că sînt foarte sigure.
— Siguranţa nu e totul, am spus.
— Nu, aşa e, a încuviinţat ea cu un mic chicotit.
— Trăiesc un vis devenit realitate, să ştii, i-am mărturisit. De luni de zile mă tot gîndesc la ziua cînd o să te plimb cu maşina asta.
—Zău?
Mi-a adresat un zîmbet timid şi nedumerit. Nu i-am spus că, în fantazările mele, ea nu împlinise douăzeci de ani.
După cîţiva kilometri am găsit un bar cu nişte scaune şi mese scoase la umbra unui stejar bătrîn, departe de turuitul televizorului şi de şuieratul cafe-tierelor. La o bere şi un citron presse, am purtat prima dintre numeroasele discuţii care au umplut încet un vid de informaţii care data de treizeci şi cinci de ani. Firesc, primul lucru pe care a vrut să-l afle Maureen a fost de ce am căutat-o. I-am prezentat pe scurt tot ce am scris deja în paginile astea: că îmi bramburisem viaţa - perBonal şi profesional -, că mi se adusese brusc aminte de relaţia noastră şi de felul urît cum o tratasem în ultima ei parte şi că mă copleşise dorinţa de-a o vedea din nou.
— Ca să fiu iertat, am spus.
Maureen a roşit, chiar dacă o arsese soarele.
— Dumnezeule mare, Laurence, nu-i nevoie să ceri aşa ceva. Au trecut aproape patruzeci de ani. Eram copii, ce mai.
374
— Dar nu se poate să nu te fi durut în momentul ăla.
— A, da, normal. Am adormit plîngînd multă vreme după aia...
— Păi, vezi?
— Dar toate fetele fac asta. Ai fost primul băiat care m-a făcut să plîng, dar nu şi ultimul, a zis ea şi a rîs. Pari surprins.
— Te referi la Bede ? am întrebat.
— 0, nu, nici pomeneală, a negat Maureen, cu o strîmbătură amuzată. îţi poţi închipui pe cineva plîngînd după Bede ? Nu, au mai fost şi alţii înaintea lui. Un funcţionar de la registratură chipeş nevoie mare, de care se îndrăgostiseră la nebunie toate studentele care făceau practică la spital. Mă îndoiesc că ştia cum mă cheamă. lar după ce mi-am luat diploma am avut o aventură cu un tip de la admi-nistrativ.
—Adică... în adevăratul sens al cuvîntului? am întrebat-o, uitîndu-mă la ea şi nevenindu-mi să cred.
— M-am culcat cu el, dacă asta ai vrut să spui. Habar n-am de ce îţi povestesc toate chestiile astea intime, dar într-un fel, cu cît eşti mai bătrîn, cu atît îţi pasă mai puţin ce ştie lumea, nu? La fel ca atunci cînd e vorba de corpul tău. în spital, tinerii sînt cei care se jenează mereu cînd trebuie să-i speli sau să le pui plosca. Pe moşi îi doare undeva.
—Dar nu te-a împiedicat religia? Cînd ai avut aventura, vreau să zic.
— A, mi-am dat seama că săvîrşeam un păcat de moarte. Dar tot am făcut-o, fiindcă îl iubeam. Vezi tu, am fost convinsă c-o să mă mărit cu el. Aşa mi-a spus. Dar s-a răzgîndit, sau poate că mi-a turnat gogoşi. Aşa că, după ce mi-a trecut, m-am măritat cu Bede.
— Te-ai culcat cu el înainte ?
întrebarea mi s-a părut de prost gust cînd am auzit-o ieşindu-mi din gură, dar curiozitatea era mai puternică decît bunele maniere.
Maureen a rîs în hohote.
375
— Doamne păzeşte ! Bede ar fi fost şocat pînă şi de ideea de a face aşa ceva.
M-am gîndit cîteva clipe în tăcere la toate aceste dezvăluiri surprinzătoare.
— Şi zici că nu mi-ai purtat pică deloc toţi anii ăştia? am întrebat într-un tîrziu.
— Sigur că nu! Zău aşa, nu m-am gîndit la tine de... nici nu mai ştiu de cîţi ani.
Cred că încerca să mă liniştească, dar trebuie să recunosc că m-a rănit în amorul propriu.
— Inseamnă că nu mi-ai urmărit cariera, nu? am întrebat-o.
— Nu, ar fi trebuit s-o fac? Ai ajuns o celebritate?
— Celebritate e mult spus. Dar am avut ceva sucecb ca scenarist TV. Ţi se întîmplă să te uiţi la The People Next Door?
— Asta nu-i un serial de comedie - o chestie unde auzi o mulţime de oameni rîzînd, dar nu vezi pe nimeni?
— Da, e un siteom.
—Mă tem că ne cam ferim de ele. Dar acum, dacă ştiu că lucrezi şi tu la...
— Tot scenariul e al meu. Sînt cunoscut drept Tubby Passmore, am spus, străduindu-mă cu disperare să aprind scînteia unei cît de mici recunoaşteri.
— Chiar asa? a rîs Maureen, încretindu-şi nasul. Tubby!
— Dar prefer să-mi spui Laurence, am zis, regre-tîndu-mi confidenţa. îmi aduce-aminte de zilele de altădată.
Numai că, din clipa aia, nu mi-a mai spus decît Tubby. Era un nume care părea să-i placă foarte mult şi mi-a zis că nu mai putea să şi-l scoată din cap.
— încerc să-ţi spun „Laurence", dar îmi iese „Tubby", a declarat ea.
în ziua cînd ne-am întîlnit, Maureen avea de gînd să ajungă la Astorga. N-a vrut să mă lase s-o duc pînă acolo cu maşina, dar, recunoscînd că o durea
376
piciorul, a aceeptat să-i duc eu ruesacul. Plănuia să petreacă noaptea la refugio-vil din localitate, a cărui descriere neatrăgătoare din ghidul pelerinilor îl pre-zenta drept „o sală de sport fără dotări". Maureen s-a strîmbat nemulţumită.
— Asta înseamnă fără duşuri.
Am spus că aveam să fiu extrem de dezamăgit dacă nu aceepta să fie invitata mea la cină într-o zi atît de importantă şi că putea să facă duş în camera mea de hotel. Mi-a aceeptat propunerea fără să facă nazuri şi am stabilit să ne întîlnim la intrarea în catedrală. Am mers cu maşina la Astorga şi mi-am luat o cameră la hotel, rezervînd una şi pentru Maureen, în speranţa că o voi putea convinge s-o folosească. (A făcut-o.) Pînă să vină ea, m-am comportat ca un turist în Astorga. Oraşul are o catedrală gotică pe dinăuntru şi barocă pe dinafară (între timp ajunsesem să fac deosebirea dintre cele două stiluri) şi un palat episcopal ca un castel din poveşti construit de Gaudi, care a proiectat şi ciudăţenia aia de biserică netermi-nată şi mare cît o catedrală din Barcelona, cu turlele ca nişte lufe uriaşe. Astorga se mîndreşte la rîndul ei cu o sumedenie de relicve, printre care o aşchie din Adevărata Cruce şi o bucăţică dintr-un steag rămas de pe vremea miticei bătălii de la Clavijo.
Maureen şi-a făcut apariţia la catedrală cam la trei ore după ce ne despărţiserăm, surîzînd şi spunînd că, fără greutatea ruesacului, mersul pe jos fusese ca o plimbare de duminică după-masa. Am vrut să mă uit la piciorul ei şi nu prea mi-a plăcut ce-am văzut sub bandajul plin de praf. Gamba i se învine-ţise şi îşi schimbase culoarea, iar glezna i se umflase.
— Cred c-ar trebui să te duci la un doctor şi să-i arăţi, i-am spus.
Maureen a zis că fusese la un doctor din Leon. Acesta îi diagnosticase o întindere de ligamente, îi recomandase odihnă şi-i dăduse un unguent care o ajutase cît de cît. îşi menajase piciorul patru zile, dar tot o necăjea.
377
— Ţi-ar prinde mai bine patru luni de pauză, am spus. Mă pricep destul de bine la genul ăsta de aceiden-tări. N-o să te lase dacă n-o să pui cruce pelerinajului.
— Doar n-o să renunţ acum, a zis ea. In nici un caz, mai ales după ce am ajuns atît de departe.
o cunoşteam suficient de bine ca să nu mai pierd vremea încercînd s-o determin să renunţe şi să se ducă acasă. In schimb, am pus la punct un plan prin care s-o ajut să ajungă la Santiago cît mai confortabil cu putinţă si totodată fără să-şi compromită onoarea de pelerin. In fiecare zi îi aduceam ruesacul cu maşina într-un loc asupra căruia cădeam de acord în prealabil şi reţineam camere ori la un han, ori la o pensiune modestă. In principiu, Maureen nu avea obiecţii împo-triva acestei forme de cazare. De cîteva ori recursese personal la ea, iar los refugios deveneau, după propriile constatări, din ce în ce mai aglomerate şi mai neplă-cute pe măsură ce te apropiai de Santiago. însă stătea cam prost cu fondurile şi nu dorise să-l sune pe Bede şi să-l roage să-i mai trimită bani. A aceeptat să plătesc eu camerele, cu condiţia să-mi restituie partea ei la întoarcerea în Anglia, şi şi-a notat cu scrupulo-zitate toate cheltuielile pe care le-am făcut.
Ne apropiam de Santiago în etape foarte scurte. Chiar şi fără ruesac, Maureen nu era în stare să meargă pejos mai mult de zece-doisprezece kilometri pe zi fără s-o doară, avînd uneori nevoie de patru ore ca să acopere pînă şi această distanţă modestă. De obicei, după ce mă ocupam de cazare, mă întorceam pejos spre est, de-a lungul lui El Camino, ca să mă întîlnesc cu ea şi să-i ţin companie în cursul depla-sării. Eram bucuros fiindcă genunchiul îmi rezista foarte bine la acest regim de mişcare, chiar şi atunci cînd panta era pieptişă, iar terenul aceidentat. De fapt, mi-am dat seama că nu mai simţisem nici o împunsă-tură de cînd ajunsesem la St. Jean Pied-de-Port.
— E Sfintul lacob, mi-a spus Maureen după ce i-am adus la cunoştinţă acest fapt. E un fenomen binecunoscut. Te ajută. Nici eu n-aş fi ajuns atît de
378
departe fără el. Ţin minte că, în timp ce urcam prin trecătoarea din Pirinei, murată pînă la piele, frîntă de oboseală şi convinsă că nu mai puteam face un pas fără să cad într-un şanţ şi să mor acolo, am simţit o forţă ca o mînă nevăzută împingîndu-mă din spate şi, înainte să mă dezmeticesc, m-am trezit în vîrful muntelui.
N-am ştiut cît de serios vorbea. Cînd am întrebat-o dacă era convinsă că Sfintul lacob fusese înmormîntat de-adevăratelea la Santiago, a ridicat din umeri şi mi-a răspuns:
— N-am idee. Şi, indiferent ce-o să facem, nici n-o să aflăm vreodată cu certitudine.
— Nu te rîcîie gîndul că e posibil ca milioane de oamcni să vină aici de sute de ani din cauza unei greşcli de tipar? am întrebat-o.
M-am dat mare niţel, folosindu-mă de nişte infor-maţii culese dintr-unul dintre ghidurile de călătorie luate cu mine: se pare că originala asociere a Sfintului lacob cu Spania s-ar fi datorat unui scrib care scrisese din greşeală că locul în care se afla apostolul era „Hispaniam" în loc de „Hierusalem" (adică lerusalim).
— Nu, a spus ea. Cred că e pe undeva pe-aici. Dat fiind că se duc atîţia oameni la Santiago ca să i se închine, parcă i-ar fi peste mînă să tragă chilul, nu?
Insă cînd a vorbit de lucrurile astea i-am surprins un licăr în priviri, de parcă i-ar fi ars de glume sau de tachinări menite să-i scandalizeze pe protestanţii sceptici de felul meu.
Şi totuşi, devotamentul ei pentru cauza peleri-najului nu avea nimic frivol. „£ absurd, absurd de-a binelea", mi l-am amintit pe Bede, dar pentru mine cuvîntul avea o rezonanţă kierkegaardiană la care cu siguranţă că el nu se gîndise. în oraşul medieval Villafranca există o biserică ridicată în cinstea Sfintului lacob, cu o intrare cunoscută drept Puerta del Perdon, Poarta lertării, iar tradiţia spune că, dacă un pelerin e bolnav şi ajunge pînă la ea, poate să se întoarcă şi să meargă acasă, avînd parte de toate binecuvîntările
379
pe care le-ar fi primit la încheierea pelerinajului. I-am prezentat această portiţă de scăpare lui Maureen cînd am poposit la Villafranca şi am insistat pe lîngă ea să profite. La început a rîs, dar, cînd a văzut că nu renunţ la idee, s-a enervat. Din ziua aceea n-am mai încercat s-o conving să nu meargă la Santiago.
Sincer să fiu, aş fi fost aproape la fel de decepţio-nat ca Maureen însăşi dacă ar fi dat greş. Chiar şi în forma bastardizată şi motorizată în care îl efectuam, pelerinajul ăsta începuse să mă prindă şi pe mine în mreje. Deşi fragmentar, treceam prin toate stările pe care Maureen le încercase profund şi intens în cursul lungului ei marş din Le Puy.
— Ai impresia că evadezi din timp. Nu mai dai atenţie ştirilor. Imaginile pe care le vezi la tele-vizoarele din baruri şi restaurante, cu politicieni, maşini-capeană şi curse cicliste, nu te prind mai mult de cîteva secunde. Nu contează decît nevoile esenţiale ; să te hrăneşti, să nu te deshidratezi, să-ţi vindeci băşicile şi să ajungi la următorul loc de popas înainte să se facă prea cald ori prea frig, sau înainte să te prindă ploaia. Supravieţuirea. La început crezi c-o să-ţi pierzi minţile de singurătate sau de obo-seală, dar după un timp prezenţa altor oameni începe să te calce pe nervi şi preferi să mergi de unul singur, tu cu gîndurile tale şi cu durerea din picior.
— Să-nţeleg c-ai fi vrut să nu fiu aici? am întrebat.
— 0, nu, eînd ai apărut eram pe punctul să cedez, Tubby. N-aş fi ajuns atît de departe fără tine.
M-am încruntat ca Ryan Giggs cînd pune o centrare de gol. Dar Maureen a făcut să-mi dispară încruntarea de pe faţă, adăugînd:
— A fost un miracol. Tot Sfintul lacob.
Cînd i-a venit bine, a vorbit despre moartea lui Damien şi despre felul cum o convinsese nenorocirea asta să plece în pelerinaj.
— E cumplit cînd moare copilul înaintea părinţilor. Pare împotriva firh. Nu poţi să nu te gîndeşti la
380
toate lucrurile de care n-o să mai aibă parte, ca de pildă căsătoria şi faptul de-a avea copii şi nepoţi. Din fericire, cred că Damien a apucat să afle ce e dragostea. E o consolare. Avea o prietenă în Africa, lucra pentru aceeaşi organizaţie. Părea tare drăguţă în poze. Ne-a trimis o scrisoare frumoasă după ce Damien a fost omorît. Sper c-au făcut dragoste. Mă gîndesc că aşa ar fi normal, nu? Am spus că da, fără discuţie.
— Cînd era student la Cambridge a venit o dată cu o fată, nu era aceeaşi, şi mi-a cerut voie să doarmă împreună la el în cameră. I-am zis că nu, în nici un caz la mine-acasă. Dar l-aş fi lăsat dac-aş fi ştiut cît de puţin îi era dat să trăiască.
I-am spus că nu trebuia să aibă remuşcări pentru decizii care erau cu totul îndreptăţite la momentul respectiv.
— A, nu am remuşcări, a spus ea. Bede face asta, chit că nu recunoaşte. Crede că ar fi trebuit să încerce mai mult să-l convingă pe Damien să nu lucreze în domeniul asistenţei umanitare. Vezi tu, după absol-vire, Damien a făcut un curs de medicină veterinară. Avea de gînd să se întoarcă la Cambridge şi să-şi dea doctoratul. Dar pînă la urmă s-a hotărît să rămînă înAfrica. îi plăceau oamenii de acolo. îi plăcea munca pe care o făcea. A avut o viaţă plină şi foarte intensă, chiar dacă a fost scurtă. Tbtuşi, pe Bede nu l-a ajutat. A devenit extrem de deprimat. După ce-a ieşit la pensie, a început să se fiţîie toată ziua prin casă, privind în gol. N-am mai suportat. M-am hotărît să plec undeva de capul meu. Am citit un articol despre pelerinaj într-o revistă şi mi s-a părut exact lucrul de care aveam nevoie. Ceva provocator şi bine definit, de natură să mă absoarbă de tot, trup şi suflet, două sau trei luni. Am citit o carte despre istoria lui şi m-a fascinat total. Cică milioane de pelerini au mers pe drumul ăsta, încă de pe vremea cînd nu puteai să-l parcurgi decît pe jos sau călare. Probabil că treceau printr-o experienţă fantastică, mi-am spus,
381
fiindcă altfel nu s-ar mai fi dus. Mi-am făcut rost de un ghid al traseului de la Societatea Sfintului lacob, după care mi-am cumpărat ruesacul, sacul de dormit şi toate celelalte din magazinul de articole sportive de pe Wimbledon High Street. Familia a crezut c-am luat-o razna, normal, şi a încercat să mă facă să mă răzgîndesc. Alţii au presupus că era o călătorie sponso-rizată, cu scopuri caritabile. Am spus nu, toată viata am lucrat pentru alţii, asta e pentru mine. Am fost asistentă medicală, sînt unul dintre Samariteni, am...
— Zău? am întrerupl-u mirat. Samariteană? Bede n-a suflat o vorbă.
— Bede n-a prea fost de acord, a spus Maureen. Era convins că toate necazurile aveau să se scurgă prin telefon şi să mă atingă şi pe mine.
— Sînt sigur că te pricepi, i-am zis.
— Păi, am pierdut doar un client în şase ani. Altfel spus, unul singur mi-a venit de hac. Nu-i un palmares rău. Şi ţine cont, mi-am dat seama că după moartea lui Damien am devenit mult mai puţin înţele-gătoare. Nu mai aveam la fel de multă răbdare cu unii dintre cei care sunau şi mi se părea că proble-mele lor erau mărunte pe lîngă ale mele. Ştii care e ziua noastră cea mai aglomerată?
— Crăciunul?
— Nu, asta-i a doua. Pe primul loc e ziua Sfintului Valentin. Te pune pe gînduri, nu?
In moşmondeala noastră de-a lungul lui El Camino, eram depăşiţi frecvent de mărşăluitori mai tineri, mai antrenaţi sau mai proaspeţi. Cu cît ne apropiam de Santiago, cu atît erau mai mulţi. Punctul culminant din fiecare an al pelerinajului, sărbătoarea din 25 iulie, de ziua Sfintului lacob, urma să fie peste două săptămîni şi toată lumea ţinea să ajungă acolo la timp. Uneori, după ce urcai o pantă, te uitai înjos la El Camino, care şerpuia kilometri întregi, cu pelerini singuratici, în perechi sau în grupuri, răsfiraţi ca riişte mărgele pînă la linia orizontului, la fel cum se întîmplase, probabil, şi în Evul Mediu.
382
La Cebrero am dat peste o echipă a unui post de televiziune britanic care realiza un documentar despre pelerinaj. Reporterii le ţineau calea pelerinilor în faţa micii biserici şi-i întrebau ce motive avuseseră să plece la drum. Maureen a refuzat direct să parti-cipe. Regizorul, un blond solid, îmbrăcat cu panta-loni scurţi şi tricou, a încercat s-o convingă să se răzgîndească.
— Avem mare nevoie de o femeie roai în vîrstă care să vorbească englezeşte, a spus el. Ni s-a aplecat de-atîţia ciclişti belgieni şi spanioli. Ati fi perfectă.
— Nu, mulţumesc, a zis Maureen. Nu vreau să apar la televizor.
Regizorul a părut jignit: oamenii din media nu pot înţelege că restul lumii nu are aceleaşi priorităţi ca ei. S-a întors spre mine, considerîndu-mă prima rezervă.
— Nu sînt un pelerin adevărat, am spus.
— Aha. Dar cine-ar fi pelerinul adevărat? a între-bat el, cu un licăr în priviri.
— Cineva pentru care drumul ăsta ar fi un act existenţial de autodefinire, am răspuns. Un salt în absurd, în aceepţia kierkegaardiană a termenului. Altfel spus, ce ar putea fi...
— Stop! a strigat regizorul. Nici un cuvînt în plus. Vreau să filmăm chestia asta. Du-te după David, Linda, i-a spus el unei tinere pistruiate şi blonzii, care ţinea un clipboard.
Se părea că David era autorul şi prezentatorul programului, dar n-a putut fi găsit.
— Probabil că e botos fiindcă de dimineaţă a trebuit să meargă puţin pe jos de-adevăratelea, a bombănit regizorul pe care, pentru deruta generală, îl chema tot David. o să trebuiască să iau eu interviul.
Prin urmare, au instalat camerele de luat vederi şi în cele din urmă, după tradiţionala întîrziere, după ce regizorul s-a decis asupra locului, operatorul şi opticianul au umblat la obiective, filtre şi reflec-tuare, inginerul de sunet s-a declarat mulţumit de
383
nivelul fundalului sonor, iar asistentul de productie i-a oprit pe oameni să intre în cadru şi să se plimbe în spatele meu, mi-am oferit int-erpretarea existenţialistă a pelerinajului în faţa camerei. (Intre timp, Maureen se plictisise şi plecase să se uite la biserică.) Am descris cele trei etape ale dezvoltării personale după Kierkegaard - esteticul, eticul şi religiosul - şi am sugerat că exiatau trei tipuri echivalente de pelerini. (Mă gîndisem la chestia asta pe drum.) Preocuparea principală a tipului estetic era distracţia, reprezentată de plăcerile peisagistice şi culturale ale lui El Camino. Cel etic vedea pelerinajul în primul rînd ca pe un test al curajului şi al autodisciplinei. El (sau ea) avea o noţiune foarte strictă despre comportamentul corect al pelerinului (fără hoteluri, de exemplu) şi demonstra o atitudine pronunţat concurenţială faţă de ceilalţi pelerini de pe drum. Adevăratul pelerin era cel religios - religios în sensul kierkegaardian. Pentru Kierkegaard, creştinismul era „absurd": dacă ar fi fost în întregime raţional, nu aveai de ce să crezi în el. Ideea era că alegeai să crezi fără un determinant raţional - făceai un salt în gol şi în felul ăsta optai. Faptul că mergeai pe jos o mie cinci sute de kilometri pînă la racla din Santiago fără să ştii dacă fusese într-adevăr înmormîntat cineva acolo era un astfel de salt. Pelerinul estetic nu avea pretenţii de pelerin adevărat. Cel etic se întreba în permanenţă dacă era adevărat. Cel autentic o făcea şi basta.
— Stop. Excelent. Mersi frumos, a spus regizorul. Pune-l să semneze un acord de difuzare, Linda.
Linda mi-a zîmbit, cu pixul şi clipboardul pregătite.
— Dacă folosim materialul, primiţi douăzeci şi cinci de lire, a zis ea. Cum vă cheamă, vă rog?
— Laurence Passmore, am răspuns. Inginerul de sunet şi-a ridicat repede ochii de pe aparate.
— Nu cumva Tubby Passmore ? ,Am dat din cap, iar el s-a bătut cu palma peste coapsă.
384
— Ştiam că te-am mai văzut undeva. Acum cîţiva ani, în restaurantul din Heartland. Hei, David! l-a strigat el pe regizorul care plecase în căutarea unei alte victime. Ghici cine-i tipu'. Tubby Passmore, scena-ristul. The People Next Door.
Pe urmă s-a întors spre mine.
— Mişto serial, nu ratez nici un episod cînd sînt acasă.
Regizorul s-a răsucit încet pe călcîie.
— Aoleu, a spus el şi a simulat că se împuşcă în cap cu arătătorul. Adică ţi-ai bătut joc de noi? a întrebat cu un rîs amar. Ne-ai păcălit, pe cuvînt.
— Nu mi-am bătut joc de voi, am spus. Dar am impresia că nu m-a crezut.
Zilele treceau într-un ritm încet şi regulat. Ne trezeam devreme, pentru ca Maureen să poată profita de răcoarea primelor ore ale dimineţii. De obicei ajungea la locul nostru de întîlnire în jurul amiezii. După un prînz lung şi tihnit, ne făceam siesta şi dormeam cît timp soarele de după-amiază pîrjolea, revenind la viaţă seara, cînd ne plimbam cu localnicii, mîncam cîte ceva în localurile unde se pregătea tapa şi vedeam cum stăteau cei de acolo la capitolul vino. Nu pot să descriu cît de în largul meu mă simţeam în compania lui Maureen, cît de repede am părut să redevenim familiari ca pe vremuri. Deşi vorbeam mult, adeseori ne mulţumeam să tăcem împreună, ca şi cum ne-am fi bucurat de anii de apus ai unei vieţi lungi şi fericite. Alţii au fost convinşi că eram căsătoriţi, sau cel puţin că trăiam împreună; iar personalul de la hotel părea uşor surprins de faptul că aveam camere separate.
într-o noapte, după ce Maureen vorbise destul de mult despre Damien, arătînd bine dispusă şi chiar rîzînd cînd îşi amintise cîteva păţanii de care avusese parte, am auzit-o plîngînd în camera de alături, prin peretele despărţitor subţire al hotelului de zero stele unde stăteam. I-am bătut în uşă şi, văzînd că era
385
descuiată, am intrat. Un felinar în dreptul ferestrei împrăştia o lumină slabă în cameră prin perdele. Maureen era o formă gîrbovită care s-a mişcat şi s-a sprijinit mai bine de unul dintre pereţi, stînd în capul oaselor în pat.
— Tu eşti, Tubby? a spus ea.
— Mi s-a părut că te-am auzit plîngînd, am răspuns.
Am orbecăit prin cameră, m-am împiedicat de un scaun de lîngă pat şi m-am aşezat pe el.
— Ai păţit ceva?
— M-a apucat fiindcă am vorbit despre Damien, mi-a explicat Maureen. Imi tot spun că am depăşit criza şi după aceea îmi dau seama că nu-i aşa.
A început să plîngă din nou. I-am căutat mîna şi i-am luat-o într-a mea. Ea mi-a strîns-o recunoscătoare.
— Pot să te ţin în braţe, dacă te ajută, am spus.
— Nu, mi-am revenit, a zis ea.
— Aş vrea s-o fac. Aş vrea foarte mult, am insistat.
— Nu cred c-ar fi o idee bună, Tubby.
— Nu sugerez nimic altceva, am spus. o îmbră-ţişare, atîta tot. o să te-ajute să adormi.
M-am întins pe pat lîngă ea, pe deasupra păturii şi a cearşafului, şi i-am cuprins talia cu braţul. S-a întors pe o parte, cu spatele la mine, iar eu m-am lipit de fundul ei mare şi moale. S-a oprit din plîns şi a început să respire regulat. Aerul nopţii se răcise şi simţeam că-mi îngheţaseră picioarele. M-am ridicat în capul oaselor şi am început să le masez. Maureen s-a mişcat încet.
— Ce e? a întrebat ea.
— Nimic. Mi-e puţin frig. Pot să mă bag sub cuvertură ?
N-a spus nu, aşa că am ridicat cuvertura şi cearşa-ful şi m-am lipit şi mai bine de ea. Purta o cămaşă de noapte de bumbac subţire şi fără mîneci. Un miros plăcut şi cald, ca de pîine proaspăt coaptă, venea dinspre corpul ei. Deloc de mirare, am avut o erecţie.
—— Cred c-ar fi bine să te-ntorci la tine-n pat, a spus Maureen.
386
— De ce?
— S-ar putea să ai o surpriză neplăcută dacă rămîi, a zis ea.
— Cum adică?
Stătea întinsă cu faţa în sus, iar eu îi masam uşor pîntecele cu vîrful degetelor prin cămaşa de noapte - lui Sally îi plăcea să-i fac asta cînd era gravidă. Imi culcasem capul pe unul dintre sînii mari şi rotunzi ai lui Maureen. Foarte încet, ţinîndu-mi răsuflarea, mi-am dus mîna în sus ca să-l cuprind şi pe celălalt, la fel cum făcusem atunci, demult, în sub-solul ăla întunecat şi umed de pe Treglowan Road 94.
Dar nu era acolo.
— Te-am prevenit, a spus Maureen. A fost un şoc, fireşte, de parcă aş fi urcat nişte scări în beznă şi aş fi descoperit că aveau cu o treaptă în minus faţă de cît ştiam. Mi-am tras mîna cu un gest reflex, dar am aşezat-o la loc aproape instan-taneu pe porţiunea aceea de piele şi oase. Am simţit conturul neregulat al unei cicatrice, ca diagrama unei constelaţii, prin materialul subţire al cămăşii de noapte.
— Nu mă deranjează, am spus.
— Ba da, a zis ea.
— Ba nu, am rostit, după care am descheiat cămaşa de noapte şi am sărutat carnea încreţită din locul unde fusese sînul.
— 0, Tubby, a spus ea, e cel mai frumos lucru pe care mi l-a făcut cineva vreodată.
— Vrei să facem dragoste? am întrebat-o.
—Nu.
— Bede n-o să afle niciodată. Mi s-a părut că aud ecoul unei alte discuţii, din trecut.
— N-ar fi frumos, a zis ea. Mai ales în timpul unui pelerinaj.
I-am spus că înţeleg, am sărutat-o şi m-am datjos din pat. Maureen s-a ridicat în capul oaselor, m-a luat în braţe şi m-a sărutat din nou foarte apăsat pe gură.
387
— Mulţumesc, Tuhby, eşti un acump, a spus ea. M-am întors la mine în cameră şi am rămas treaz cîtăva vreme. N-o să spun că problemele şi dezamăgi-rile din viaţa mea păreau meschine prin comparaţie cu ale lui Maureen, dar în mod sigur erau mai mici. Nu pierduse doar un fiu iubit, ci îşi pierduse şi un sîn, acea parte din corpul unei femei care poate că-i defineşte sexualitatea mai clar decît oricare alta. Şi chiar dacă eram convins că ea însăşi ar fi declarat că prima pierdere era cea mai importantă, pe mine unul cel mai mult m-a afectat a doua, poate şi din cauză că nu apucascm să-l cunosc pe Damien, pe cînd sînul acela îl cunoscusem şi, mai mult decît atît, îl iubisem -ba chiar scrisesem despre el. Amintirea mea se trans-formase în elegie.
Am mers alături de Maureen pe toată durata ultimei etape a pelerinajului. Mi-am pus cîteva obiecte personale la ea în ruesac şi l-am dus pe rînd. Mi-am lăsat maşina în Labacolla, un cătun aflat la vreo doisprezece kilometri de Santiago, lîngă aeroport, unde pelerinii de pe vremuri obişnuiau să se spele înainte de-a ajunge la mormîntul sfintului. Tradus literal, numele înseamnă „spală-te la fund", şi proba-bil că dosurile pelerinilor medievali trebuiau frecate vîrtos la vremea cînd soseau acolo.
Era o dimineaţă caldă şi însorită. Prima parte a drumului a fost printr-o pădure şi nişte cîmpii, în stînga noastră întinzîndu-se o frumoasă porţiune de şes, în timp ce din dreapta ne ajungea la urechi zgomotul traficului de pe drumul principal. Pe urmă am intrat într-un sat la al cărui capăt opus celui pe unde am venit noi se află El Monte del Gozo, „Muntele Bucuriei", unde pelerinii dau pentru prima dată cu ochii de Santiago. Odinioară se organiza o cursă pînă în vîrf pentru membrii fiecărui grup, ca să se vadă cine era primul care îşi împlinea scopul după a cărui realizare tînjise atît de mult. în prezent întrecerea nu prea mai are haz, fiindcă dealul a fost acoperit aproape
388
în întregime de un amfiteatru uriaş, iar de la distanţa asta Santiago seamănă cu toate oraşele moderne, înconjurat de şosele, zone industriale şi blocuri turn. Dacă te uiţi cu atenţie, sau dacă ai ochi foarte buni, poţi desluşi nu fără eforturi turlele catedralei.
Cu toate acestea, mi-a părut bine că am intrat pe jos în Santiago. Am putut în felul ăsta să împărtăşesc ceva din emoţia şi bucuria lui Maureen cînd a ajuns la linia de sosire a maratonului personal; mai mult, am simţit eu însumi o doză de emoţie şi bucurie. Observi incomparabil mai multe pe jos decît cu maşina, iar ritmul lent al deplasării creează el însuşi un fel de tensiune dramatică, amînînd întrucîtva încheierea călătoriei. Străbaterea anevoioasă a periferiei moderne şi urîte a oraşului nu face decît să sporească plăcerea şi uşurarea cu care îi descoperi centrul vechi şi frumos, cu străzi umbroase şi oblice, unghiuri bizare şi acope-rişuri neregulate. Dai un colţ şi iată-te ajuns deodată în imensa Plaza del Obradorio, de unde îţi ridici privirile spre turlele gemene ale marii catedrale.
Am ajuns pe 24 iulie, cînd Santiago stătea să pocnească pe la cusături. Fiiesta de patru zile era deja în plină desfăşurare, cu fanfare, efigii uriaşe pe catalige şi muzicieni itineranţi cutreierînd pe străzi şi prin pieţe. Pelerinii veritabili ca Maureen au fost înghiţiţi de sutele şi miile de vizitatori - turişti laici şi catolici fervenţi deopotrivă - care sosiseră cu avi-onul, trenul, autocarul sau maşina. Ni s-a spus că era mai multă lume ca de obicei fiindcă era un An Sfint, în care ziua Sfintului lacob cădea într-o dumi-nică, iar binecuvîntările şi indulgenţele care aveau legătură cu racla erau extrem de puternice. I-am sugerat lui Maureen că ar fi bine să ne asigurăm cazarea cît mai repede, dar ardea de nerăbdare să viziteze catedrala. I-am făcut pe plac. Oricum, părea puţin probabil să găsim un loc din oraşul vechi unde să rămînem şi mă resemnasem deja la gîndul că urma să ne întoarcem la Labacolla şi să petrecem noaptea acolo.
389
Catedrala e un fel de chisăliţă arhitecturală, dar, cum spunem noi, cei din televiziune, dă bine. Fatada împodobită foarte mmuţio& aparţine barocului de secol XVIII şi are o scară maieatuoasă între cele două turnuri şi turle. In spatele ei se află porticul clădirii din romanescul timpuriu, El Portico de la Gloria, sculptat de un geniu medieval pe nume Maestro Matteo. Acesta descric în detalii uimitoare (şi adeseori hazlii) cam două sute de personaje, printre care lisus, Adam şi Eva, Matei, Marcu, Luca şi loan, douăzeci şi patru de trăşcălăi bătrîni cu instrumente muzicale dinApocalipsa după loan, precum şi o serie de mîntuiţi şi blestemaţi aleşi din Judecata de Apoi. Sfintul lacob şade la loc de cinste, pe partea de sus a unui pilastru, chiar sub picioarele lui lisus. Potrivit obi-ceiului, cei care vizitează catedrala îngenunchează în faţa pilastrului şi îşi fixează degetele în supra-feţele concave ca scobiturile boxurilor1, săpate în marmură de secole întregi de omagii. Am văzut o mulţime de oameni stînd la coadă, mulţi dintre ei localnici, dacă te uitai la haine şi la ten, şi aşteptînd să îndeplinească acest ritual. Ghicind în Maureen, cu toiagul în mînă, ruesacul în spinare şi hainele decolorate, un pelerin autentic, primii oameni aflaţi la coadă s-au retras respectuoşi şi i-au făcut semn să treacă în faţă. A roşit, în ciuda bronzului, şi a clătinat din cap.
— Haide, am îndemnat-o. E clipa ta de glorie. Profită.
Aşa că a făcut cîţiva paşi, a căzut în genunchi, s-a sprijinit cu o palmă de pilastru, şi-a aşezat degetele de la mîna cealaltă în scobituri şi s-a rugat preţ de cîteva clipe cu ochii închişi.
Pe partea opusă a pilastrului, în partea de jos, Maestro Matteo şi-a sculptat propriul bust, iar conform obiceiului trebuie să te dai cap în cap cu el ca să
1. Armă albă de forma unui lanţ metalic care se îmbracă pe degete.
390
preiei cîte ceva din înţelepeiune. Chestia asta era mai pe gustul meu, motiv pentru care mi-am lovit fruntea de cîteva ori de fruntea lui de marmură. Am observat o oarecare derută între cele două ritualuri. Din cînd în cînd cineva se dădea cu capul de pilastru sub statuia Sfintului lacob în timp ce îşi fixa degetele în orificii, după care toţi cei de la coadă făceau la fel. Mi-a dat prin cap să încerc să mă plesnesc peste fese ca un dansator bavarez în timp ce îmi exprimam omagiul, doar ca să văd dacă procedeul avea priză, dar n-am îndrăznit.
Ne-am mutat la altă coadă, unde oamenii aşteptau să îmbrăţişeze pe rînd statuia Sfintului lacob de pe altarul înalt. Capătul sfint al catedralei este o super-fantezie în marmură, foiţă de aur şi sculptură în lemn pictat. Sfintul lacob Matamoros, îmbrăcat şi cocoţat pe bidiviu ca un ofiţer de cavalerie renas-centist, şarjează cu sabia scoasă pe deasupra bolţii susţinute de patru îngeri uriaşi, care suflă din trîm-biţe. Acoperit în platoşe de argint şi de aur cu pietre preţioase încrustate, Sfintul lacob Apostolul domină totul de deasupra altarului, semănînd mai degrabă cu un idol păgîn decît cu un sfint creştin, cu atît mai mult cu cît, dacă te uiţi la el dinspre corpul principal al catedralei, dă impresia că i-au rnai crescut două braţe. Perechea suplimentară aparţine de fapt oame-nilor care, stînd pe o treaptă mică din spatele alta-rului, îl îmbrăţişează şi, dacă sînt pelerini, se roagă pentru cei care i-au ajutat pe drum - tradiţionala „strîngere în braţe pentru Sfintul lacob". Sub altar se găseşte o criptă unde se află un mic sicriu din argint care conţine - sau, după alţii, nu conţine -rămăşiţele sfintului.
— N-a fost minunat? m-a întrebat Maureen după ce a ieşit din catedrală în lumina strălucitoare a soarelui care scălda piaţa tiesită de lume.
Am spus că da, însă n-am putut să nu observ contrastul dintre pompa şi tevatura făcută pe mar-ginea raclei şi încăperea mică şi mobilată auster din
391
Copenhagem Bymuseum, ale cărei cinci sau şase comode adăposteau cîteva obiecte casnice, cărţi, tablouri şi modestul monument din Assistens Kierkegărd. M-am întrebat dacă, în situaţia în care Kierkegaard ar fi fost catolic, ar fi fost sanctificat pînă la ora asta şi i s-ar fi construit o bazilică deasupra mormîntului. Ce-i drept, ar fi un protector grozav al nevroticilor.
— Acum zău c-ar trebui să căutăm un loc unde să stăm, am spus.
— Nu-ţi face griji, m-a liniştit Maureen. Dar înainte de asta trebuie să-mi iau compostela.
Am fost îndrumaţi la un birou din apropierea unei pieţe situate în spatela catedralei. Afară, un grup de tineri germani bronzaţi şi bine dispuşi, îmbră-caţi cu Lederhosen şi încălţaţi cu ghete, se fotografiau între ei, fluturîndu-şi triumfător peticele de hîrtie spre aparat. Maureen s-a aşezat la rînd înăuntru şi i-a înmînat paşaportul boţit şi pătat unui preot tînăr îmbrăcat în negru, care stătea la o masă. Acesta a admirat numărul mare de ştampile adunate şi i-a strîns mîna cînd i-a restituit certificatul.
—Acum putem să vedem de-un hotel? am întrebat-o după ce-am ieşit din birou.
— Păi, a spus Maureen, cu un rîs uşor stînjenit, am rezervat o cameră la Reyes Catolicos. Am făcut-o înainte să plec din Anglia.
El Hostal de los Reyes Catolicos este o construcţie măreaţă din Renaştere, care mărgineşte La Plaza del Obradoiro pe partea stîngă, dacă stai cu faţa la catedrală. Conceput iniţial ca un refugio aflat la capătul tuturor celorlalte, şi înfiinţat de regele Ferdinand şi de regina Isabela pentru primirea şi îngrijirea pelerinilor, stabilimentul este în prezent un parador de cinci stele, unul dintre cele mai somptuoase hoteluri din Spania şi din lumea întreagă.
—Fantastic! De ce nu mi-ai spus?
— Mă rog, există o mică problemă. E o singură cameră şi am reţinut-o pentru domnul şi doamna Harrington. M-am gîndit c-o să vrea şi Bede să ia
392
avionul şi să vină aici. Dar a vorbit atît de urît despre pelerinaj, că nici nu i-am mai spus.
— în cazul ăsta, o să trebuiască să joc rolul lui Bede, am zis. N-ar fi pentru prima oară.
— Nu te deranjează dacă stăm împreună?
— Cîtuşi de puţin.
— Oricum, am cerut paturi separate, a spus Maureen. Bede preferă aşa.
— Păcat, am rostit şi m-am bucurat cînd am văzut-o că roşeşte.
Pe cînd ne apropiam de hotel, o limuzină de lux s-a oprit pe aleea pietruită ca să aştepte un cuplu vîrstnic şi îmbrăcat elegant, care stătea la intrare. Portarul în livrea şi cu mănuşi albe a vîrît baeşişul în buzunar, a închis uşa maşinii şi i-a făcut semn şoferului că poate să plece. Pe urmă ne-a aruncat o privire dezaprobatoare.
— Compostela pe care o am îmi asigură o masă gratuită aici, a murmurat Maureen. Dar mi s-a spus că ţi se dă mîncare proastă şi că eşti pus s-o mănînci într-o cămăruţă întunecată lîngă bucătărie.
Era limpede că portarul credea că acesta era moti-vul pentru care ne apropiam de hotel, căci ne-a expe-diat cu două vorbe în spaniolă şi ne-a făcut semn să ne ducem în partea din spate a clădirii. Bănuiesc că a fost o deducţie scuzabilă, dat fiind că arătam destul dejerpelit, dar ne-a făcut plăcere să-l punem la punct.
— Avem rezervare, a spus Maureen, trecînd împărăteşte pe lîngă el şi împingînd uşile circulare.
Un hamal a alergat după noi pe hol. I-am dat să ţină ruesacul şi m-am dus la recepţie.
— Domnul şi doamna Harrington, am spus cu îndrăzneală.
Funcţionarul de la recepţie avea o atitudine suav curtenitoare. Culmea e că semăna cu Bede: înalt, gîrbovit şi arătînd ca un savant, cu părul alb şi ochelari cu lentile groase. A verificat în computer şi mi-a dat să completez o fisă de înregistrare. Maureen făcuse rezervare pe trei nopţi şi plătise o garanţie substanţială.
393

— Cum de-ai fost atît de sigură că o să ajungi aici exact cînd trebuia? m-am minunat, în timp ce ne ţineam după hamalul care se străduia cu oarceari eforturi să ne ducă ruesacul ca pe o valiză pînă în cameră.
—Am crezut, a răspuns ea simplu.
El Hostal constă într-un careu de patrulatere rafinate, cu peristiluri, brazde de flori şi fintîni, fiecare clădire fiind dedicată unuia dintre evanghelişti. Camera noastră se găsea în cea a lui Matei. Era mare şi luxoasă, iar fiecare dintre cele două paturi separate avea mărimea unuia dublu ceva mai mic. Samanthei i-ar fi plăcut la nebunie. In baia cu marmură pe jos erau şaisprezece prosoape albe şi pufoase, mai mari sau mai mici, şi nu era nevoie să faci rost de un cartonaş roşu dacă voiai să ţi le schimbe. Maureen a gîngurit de plăcere cînd a văzut robinetele, para duşului, oglinzile mobile şi uscătorul de păr fixat în perete, anunţîndu-mă că avea de gînd să facă o baie şi să se spele pe cap imediat. Pe fundul ruesacului, împăturită ca o paraşută într-o pungă de nailon, se găsea o rochie curată de bumbac pe care o păstrase pentru această clipă. I-a dat-o intendentului la călcat, iar eu am luat un taxi pînă la Labacolla ca să-mi recuperez maşina în care aveam un costum de in pe care nu-l purtasem deloc în timpul călătoriei.
Prin urmare, în seara aceea ne-am ridicat la nivelul de eleganţă al restaurantului din hotel. Mîncarea era uluitor de scumpă, dar fbarte bună. Pe urmă am ieşit şi ne-am amestecat prin marea de oameni în aştepta-rea artificiilor. Acesta este de departe momentul cel mai îndrăgit din toată fiiesta. Spaniolilor le place gălăgia, iar prin ce-am auzit aici păreau hotărîţi să se revanşeze pentru excluderea din cel de-al doilea război mondial. Punctul culminant a semănat cu un raid aerian asupra catedralei, cînd întreaga struc-tură a dat impresia că luase foc, cu statuile şi figurile sculptate în piatră profilîndu-se pe fundalul vîlvătăii, cu canonadele rachetelor explodîndu-ne asurzitor
394
deasupra capetelor. Nu am priceput ce legătură aveau toate astea cu Sfintul lacob, dar mulţimea a fost încîntată. S-a auzit un uriaş suspin colectiv cînd imensa scenă s-a cufundat în beznă, urmat de uralele şi aplauzele care au însoţit aprinderea felinarelor. Lumea a început să se împrăştie. Ne-am întors la Los Reyes Catolicos. Portarul ne-a întîmpinat cu un zîmbet.
— Noapte bună, Senor, Senora, ne-a spus el, ţinîndu-ne uşa deschisă.
Ne-am dus pe rînd la baie. Cînd am ieşit, Maureen era deja în pat. M-am aplecat ca s-o sărut şi să-i spun noapte bună. Şi-a încolăcit braţele pe după gîtul meu şi m-a făcut să mă aşez alături.
— Ce zi, a spus ea.
— Păcat că se interzice sexul în timpul peleri-najului.
— Mi-am terminat pelerinajul, a zis ea. Am ajuns la capăt.
Am făcut dragoste în poziţia clasică. Am reuşit să termin - fără probleme. Şi nici nu m-a mai durut genunchiul.
— N-o să mă mai ciocnesc niciodată de Sfintul lacob, am spus după aceea.
— Cum adică? a îngînat somnoroasă Maureen. Părea să se fi simţit şi ea la fel de bine.
— Nu contează, am zis.
A doua zi dimineaţă, cînd m-am trezit, Maureen nu mai era lîngă mine. Imi lăsase un bileţel în care mă anunţa că se dusese devreme la catedrală ca să prindă loc pentru marea mesă de ziua Sfintului lacob. Dar s-a întors în timp ce eu îmi luam micul dejun ca să-mi spună că biserica era plină ochi, aşa că am urmărit slujba la televizor. Era un eveniment de stat, transmis în dircet pe postul naţional de televi-ziune. Nu cred că Maureen a pierdut mare lucru nefiind acolo. Cea mai mare parte a auditoriului părea toropită de căldură şi doborîtă de plictiseala aşteptării. Cel mai important moment al slujbei este
395
legănarea unui botafumeiro, o cădelniţă enormă, de mărimea unei antene parabalice, prinsă la înălţime de acoperişul catedralei, împrăştiind nori de tămîie şi acţionată de şase băieţi vînjoşi, care îsi fac de lucru cu un sistem complicat de funii şi scripeţi. Dacă s-ar defecta ceva, întreaga familie regală spaniolă, precum şi un mare număr de cardinali şi episcopi ar fi raai de pe faţa pămîntului.
Am făcut o plimbare prin oraşul vechi, am prînzit şi ne-am întors în cameră pentru siestă. Am făcut dragoste înainte să tragem un pui de somn şi încă o dată seara. Maureen era la fel de doritoare ca mine.
— E ca atunci cînd renunţi la dulciuri cît timp posteşti, a spus ea. Cînd vine Paştele scapi hăţurile şi mănînci ca porcul.
în cazul ei, postul durase cinci ani, din ziua cînd i se extirpase sînul. Mi-a mărturisit că Bede nu reuşise să se obişnuiască.
— N-a vrut să fie mojic. M-a susţinut din toate puterile după ce mi s-a diagnosticat tumoarea şi cît timp am stat în spital, dar după ce m-am întors acasă am făcut greşeala să-i arăt cicatricea. N-o să uit cîte zile o să am ce mutră a făcut. Mă tem că n-a reuşit să-şi scoată imaginea aia din minte. Am încercat să port proteza pectorală în pat, dar tot aia a fost. După vreo şase luni mi-a sugerat să schimbăm patul mare pe două separate. A zis că din cauză că avea nevoie de o saltea specială pentru durerea lui de spate, dar mi'am dat seama că de fapt voia să spună că viaţa noastră sexuală se terminase.
— Dar e groaznic! am exclamat. De ce nu-l laşi şi nu te măriţi cu mine ?
— Nu fi ridicol, a spus ea.
— Sînt foarte serios, i-am zis. Şi chiar eram.
Discuţia asta am avut-o la marginea unui pro-montoriu care dădea spre Oceanul Atlantic. Era cea de-a treia seară de cînd sosiserăm la Santiago şi
396
ultima pe care o petreceam împreună în Spania. A doua zi Maureen avea să ia avionul pînă la Londra, cu un bilet cumpărat cu cîteva luni în urmă. După ce-o duceam la aeroport, aveam să merg cu Richmobilul la Santander ca să prind feribotul pentru Anglia.
în după-amiaza aceea ieşisem cu maşina din Santiago, după o siestă mai focoasă ca niciodată, în căutarea unui strop de pace şi de linişte - între timp, pînă şi Maureen se săturase de mulţimi şi de hărmă-laia de pe străzi. Ne-am trezit pe un drum care ducea spre Finisterre şi am continuat să mergem. Probabil că auzisem numele de o mie de ori la radio cînd se anunţa cîte o furtună pe mare, fără să ştiu că era în spaniolă şi fără să-mi dau seama că însemna „sfirşitul lumii" în latină. Drumul a fost lung - mai lung decît părea pe hartă. Dealurile molcome şi împădurite care înconjurau Santiago au făcut loc unui peisaj mai aspru, dominat de cîmpii aride, ale căror ierburi bătute de vînturi erau întrerupte din loc în loc de cîte-o lespede stîncoasă sau de cîte un copac înclinat, care se încăpăţîna să nu se frîngă. Pe măsură ce ne apropiam de capătul peninsulei, pămîntul părea că urcă aidoma unei rampe dincolo de care nu mai vedeai decît cerul. Aveai cu adevărat impresia că te apropii de capătul lumii, sau în orice caz de un sfirşit iminent. Am parcat maşina lîngă un far, am luat-o pe o cărare care ocolea clădirea şi am ajuns în faţa oceanului care se întindea sub noi, calm şi albastru, conto-pindu-se aproape imperceptibil cu văzduhul în zarea abia desluşită. Ne-am aşezat pe o stîncă plată şi caldă, printre ierburi şi flori sălbatice, şi ne-am uitat la soarele ca o ostie uriaşă, pitit în spatele unui văl subţire de nori şi coborînd încet spre suprafaţa încre-ţită a oceanului.
— Nu, a spus Maureen. N-aş putea să-l părăsesc pe bietul Bede. Ce s-ar face fără mine? Ar ajunge-n ultimul hal.
— Dar ai dreptul să fii fericită, i-am zis. Ca să nu mai vorbesc de mine.
397
— o să-ţi fie bine, Tubby, mi-a zîmbit ea.
— Imi place că ai încredere. Sînt un nevrotic de prima mînă.
— Mie îmi face impresia că eşti foarte sănătos.
—Asta fiindcă am stat iarăşi cu tine.
—A fost minunat, a spus ea. Dar a fost exact ca pelerinajul, un fel de suspendare a timpului, cînd regulile vieţii de zi cu zi nu se mai aplică. Cînd ajung acasă, o să fiu din nou măritată cu Bede.
— o căsătorie fără dragoste !
— Poate fără sex, dar nu fără dragoste, a spus ea. Şi pînă una-alta, l-am luat la bine şi la rău.
— Nu te-ai gîndit niciodată să-l laşi?
— Nu, niciodată. Bănuiesc că din cauza felului cum am fost crescută. Divorţul e de neconceput la catolici. Ştiu că multora le-a creat o groază de pro-bleme, dar în cazul meu a mers. A simplificat lucrurile.
— o decizie mai puţin.
— Exact.
Am tăcut o bucată de vreme. Maureen a smuls un fir de iarbă şi a început să-l mestece.
— Tu te-ai gîndit să îneerci să te-ntorci la nevastă-ta? m-a întrebat.
— N-are rost. S-a hotărît şi basta.
Bineînţeles, h povestisem totul despre despărţirea de Sally, în timpul discuţiilor avute în ultimele săptă-mîni, iar ea mă ascultase cu un interes atent şi plin de înţelegere, însă fără să emită vreo judecată.
— Cînd ai văzut-o ultima oară? m-a întrebat ea. M-am străduit şi am obţinut răspunsul: cu vreo trei luni în urmă.
— Se prea poate să te fi schimbat între timp mai mult decît îţi dai seama, a zis Maureen. Tu singur ai spus că o cam luaseşi razna astă-primăvară.
Am recunoscut că aşa era.
— Şi poate că s-a schimbat şi Sally, a continuat ea. Poate că a aşteptat să faci tu prima mişcare.
' — N-aş zice, dac-ar fi să mă iau după scrisorile pe care mi le-a trimis avocatul ei, am spus.
398
— Nu poţi să te iei după ele, a stabilit Maureen. Avocaţii sînt plătiţi să facă tapaj.
— Ai dreptate, am încuviinţat.
Mi-am adus aminte de telefonul surprinzător pe care mi-l dăduse Sally chiar înainte să plec din Londra. Dacă nu m-aş fi grăbit atît de tare s-o iau din loc, poate că mi s-ar fi părut că vorbea pe un ton împăciuitor.
Am rămas acolo şi am stat de vorbă pînă la apusul soarelui, iar pe urmă am mîncat la un restaurant care părea construit din lemn de plută, unde ne-am ales singuri peştele dintr-un bazin cu apă şi ni l-au pregătit pe cărbuni. Nu se compara cu nimic din ce mîncaserăm la Los Reyes Catolicos. Ne-am întors cu maşina pe întuneric, iar undeva în plin cîmp am oprit, am stins farurile şi ne-am dat jos ca să ne uităm la stele. Kilometri întregi nu se zărea nici o lumină artificială, iar aerul nu era cîtuşi de puţin poluat. Calea Lactce se desena pe cer dinspre est spre vest ca o boltă de lumini care luceau stins. Nu o văzusem niciodată atît de clar.
— Măiculiţă! a exclamat Maureen. Ce frumuseţe. Probabil că pe vremuri era aşa peste tot.
— Vechii greci credeau că ăsta era drumul spre rai, am spus.
— Nu mă mir.
— Unii savanţi sînt de părere că în locul ăsta au avut loc pelerinaje cu mult înaintea creştinismului, iar oamenii s-au ţinut după Calea Lactce pînă i-au lăsat puterile.
— Dumnezeule, de unde ştii toate chestiile astea, Tubby?
— De prin cărţi. Un obicei mai vechi. Ne-am suit la loc în maşină şi am condus cu viteză pînă la Santiago, vorbind foarte puţin şi concen-trîndu-mă asupra drumului care mi se desfăşura în faţa farurilor. După ce ne-am întors la Los Reyes Catolicos, am adormit imediat unul în braţele celui-lalt, prea obosiţi - sau poate prea trişti - ca să mai facem dragoste.
399

La bordul feribotului am avut timp berechet să mă gîndesc la sfatul lui Maureen, iar cînd am debarcat la Portsmouth mă hotărîscm să fac o încercare. Am sunat-o pe Sally ca să fiu sigur că e acasă şi am mers direct la Hollywell, fără să mai opresc nicăieri. Scrîş-netul cauciucurilor pe pietrişul de pe alee a scos-o pe Sally în dreptul uşii de la intrarc. Mi-a întins un obraz ca să-l sărut.
—Arăţi bine, mi-a spus apoi.
— Am fost în Spania, am anunţat-o. Am mers pe jos.
— Pe jos! Şi genunchiul?
—Am impresia că se vindecă, în sfirşit, am zis.
— Bravo. Hai înăuntru şi povesteşte-mi. Mă duc să pun de ceai.
Era bine să te întorci acasă - pentru mine, locul acela însemna în continuare „acasă". Am aruncat o privire mîndră şi satisfăcută dejur-împrejurul bucătă-riei, admirînd liniile elegante şi cromatica mobi-lierului. Şi Sally părea în formă. Purta o bluză roşie de pînză şi o fustă scurtă şi despicată, care îi dez-velea cîte ceva din coapsele bronzate cînd se mişca prin bucătărie.
— Şi tu arăţi bine, i-am spus.
— Mulţumesc, aşa e. Ai venit să-ţi mai iei din lucruri ?
— Nu, am răspuns, simţind un nod în gît. Am tuşit şi mi-am dres vocea.
— De fapt, am venit ca să avem o discuţie. M-am gîndit bine, Sal, şi poate c-ar trebui să încercăm să trăim iar împreună. Ce zici?
Sally a părut consternată. E singurul cuvînt care îmi vine în minte cînd mă gîndesc la faţa ei:
consternată.
— Nu, Tubby, a spus ea.
— Nu chiar de-acum. Putem să stăm fiecare în camera lui cîtva timp. Sau, oricum, să avem dormi-toafe separate. Şi să vedem cum merge.
— Mă tem că e imposibil, Tubby.
400
— De ce ? am întrebat, deşi ştiam răspunsul chiar înainte să-l aud.
— Am pe cineva.
— Parcă ziceai că n-ai.
— Păi atunci n-aveam. Dar acum am.
—Cine e?
— Cineva de la serviciu. Nu-l stii.
— Inseamnă că-l cunoşti de ceva vreme, nu?
— Ba da. Dar nu eram... n-am fost... In premieră absolută, Sally nu-şi găsea cuvintele, sau cel puţin aşa dădea impresia.
—Am devenit amanţi abia... abia de puţin timp, a spus ea într-un tîrziu. Inainte de asta am fost doar prieteni.
— Totuşi, n-ai suflat o vorbă, am spus.
— Nici tu nu mi-ai spus de Amy, a zis ea.
— Cum de-ai aflat de Amy ? am întrebat-o, simţind că se învîrte pămîntul cu mine.
— Aoleu, Tubby, toată lumea ştie de tine şi de Amy.
— A fost ceva platonic, am spus. Sau cel puţin a fost pînă cînd m-ai lăsat.
— Ştiu, a spus ea. Cînd am văzut-o, mi-am dat seama că n-avea cum să fie altfel.
— Individul ăsta de la serviciu, am spus. E-nsurat?
— Divorţat.
— Am priceput.
— Probabil c-o să ne căsătorim. Presupun că asta o să schimbe clauzele divorţului. Probabil că n-o să mai trebuiască să-mi dai atîţia bani, a zis ea cu un început de zîmbet.
— Of, dă-i în mă-sa de bani, am spus şi am ieşit pentru ultima oară din casa aceea.
Bineînţeles, a fost un şoc foarte neplăcut să văd cum oferta mea de reconciliere pregătită atent a fost dată deoparte, disponibilizată, operată cu bisturiul şi vîrîtă pe gît aproape înainte să am timp să-i dau glas. însă, în timp ce mă întorceam pe DNl, prin pădurile de conifere pitice, am început să văd şi jumătatea plină a sticlei. Era clar că Sally începuse
401
să se vadă cu individul ăstălalt cu vreo cîţiva ani în urmă, indiferent de natura precisă a relaţiei. Nu mă părăsise doar fiindcă prefera să rămînă singură decît să mai fie măritată cu mine, aşa cum crezusem din clipa cînd se dovedise că Brett Sutton era nevinovat. Lucrul ăsta mi s-a părut neobişnuit de reconfortant. Mi-a redat respectul de sine.
Totuşi, şocurile zilei nu se terminaseră. Cînd m am întors la Londra şi am intrat în apartament, am constatat că era gol-goluţ. Fusese devalizat complet. Nu mai rămăsese nimic transportabil, nici măcar becurile electrice sau galeria pe care fuseseră fixate draperiile. Scaunele, mesele, patul, covoarele, oalele şi tacîmurile, hainele şi aşternuturile de pat - toate dispăruseră. Singurul obiect lăsat acolo, aşezat frumos în mijlocul pardoselii goale, era computerul. A fost un gest de cumsecădenie din partea lui Grahame: îi explicasem cîndva cît de important era conţinutul hard diak-ului şi nu ştia că depusesem la bancă o cutie cu toate fişierele copiate înainte de a pleca în Spania. Habar n-am cum a reuşit să pătrundă cu prietenii în apartament, cu atît mai mult cu cît nu forţaseră uşa şi o încuiaseră atent la plecare. Poate că Grahame îşi făcuse un duplicat după cheile mele într-o zi cînd îl primisem în apartament, cît timp fusesem la closet - aveam un set de chei atîrnînd undeva în bucătărie. Sau poate le luase la un moment dat fără să observ. Din cîte se părea, sosiseră într-o dimineaţă cu o furgonetă de transport imobiliar şi avuseseră tupeul să-i ceară voie sectoristului să par-cheze cît mai aproape de imobil, pentru ca apoi să-mi mute tot ce aveam în apartament la o adresă falsă.
Cînd am intrat în apartament şi m-am uitat în jur, după o jumătate de minut în care am rămas cu gura căscată, m-a bufnit rîsul. Am rîs pînă mi-au dat lacrimile şi a trebuit să mă sprijin de perete, iar în cele din urmă să mă aşez pe pardoseală. A fost un rîs cam isteric, fără îndoială, dar măcar n-a fost prefăcut.
402
Dacă ar fi fost un scenariu, probabil că i-aş fi pus punct în acel moment, lăsînd genericul final să se deruleze pe fondul apartamentului golit, în timp ce al dumneavoastră cu drag şi dor ar fi rămas tolănit într-un colţ, rezemat de perete şi rîzînd cu lacrimi. Dar asta s-a întîmplat acum cîteva săptămîni şi vreau să actualizez povestea pînă în momentul în care Bcriu ca să-mi pot continua jurnalul. Am fost foarte prins cu lucrul la The People Next Door. Lui Ollie şi Hal chiar le-a plăcut cum am rescris scenariul Samanthei pentru episodul final din ultima serie. Se pare că şi publicul din studio l-a primit foarte bine. (N-am fost de faţă, iar înregistrarea s-a făcut pe 25 iulie, de sărbătoarea Sfintului lacob.). în plus, lui Debbie i-a plăcut atît de mult să joace rolul fan-tomei Priscillei, încît s-a răzgîndit şi a semnat un contract pentru o serie complet nouă pornind de la ideea asta. Eu o să scriu scenariul, dar şi numele Samanthei o să apară cu litere mai mari, lucru perfect normal. A devenit cel mai bun rectificator de scenarii din Heartland într-un timp record. Azi la prînz am pus pariu cu Jake că în mai puţin de doi ani o să-i sufle postul lui Ollie.
Jake n-a debordat de compasiune cînd i-am spus de spargerea din apartament. Mi-a zis că numai un nebun ca mine putea să aibă încredere în Grahame şi a adăugat că, dacă l-aş fi lăsat pe el să-mi folo-sească locuinţa pe post de cuibuşor de nebunii cît timp fusesem plecat, Grahame şi gaşca lui n-ar fi avut curaj s-o prăduiască. Dar am reuşit rapid să-mi remobilez apartamentul - cei de la asigurări au fost foarte corecţi - şi oricum nu mă dădusem în vînt după mobila de pînă atunci. Fusese aleasă de Sally. Faptul că am schimbat totul în apartament mi-a dat sentimentul că iau viaţa de la capăt. Totuşi, e prea mic ca să locuiesc doar în el. Mă gîndesc să mă mut undeva la margine - mai precis, în Wimbledon. în ultimul timp mă văd foarte des cu Maureen şi Bede. Ar fi frumos să fiu aproape de ei şi mi-am zis că
403
poate o să încerc să mă înscriu la clubul de tenis de acolo - m-am gîndit de multe ori ce bine mi-ar sta cu blazerul ăla verde închis. Alaltăieri m-am dus la Hollywell ca să-mi golesc dulăpiorul din vestiarul fostului meu club. Un moment vag melancolic, înse-ninat de faptul că am dat peste Joe Wellington şi l-am provocat la un meci de simplu pe zece lire. L-am snopit în bătaie (6-0, 6-0), venind repede la fileu după fiecare serviciu şi repliindu-mă pe linia de fund cînd încerca să mă lobeze.
— Şi genunchiul ? a întrebat el gîfiind după meci.
— Bagă şi tu un zîmbet, Joe, i-am spus. Mai lasă genunchiul.
Nu cred că a recunoscut citatul.
Am pus ochii pe o căsuţă dichisită, puţin mai sus de All England Club. Totuşi, n-o să renunţ la aparta-ment. E bine să ai un loeşor în West End; unde mai pui că, din cînd în cînd, o duc pe Maureen acolo şi ne facem siesta. N-o întreb cum îşi rezolvă problemele de conştiinţă - doar n-oi fi tîmpit. Cît despre propria mea conştiinţă, eu zic că e curată. Sîntem prieteni la toartă toţi trei. Mai mult, chiar o să plecăm împreună într-o mică vacanţă de toamnă. La Copenhaga. A fost ideea mea. Puteţi s-o consideraţi un pelerinaj.
4---------------------------04