NICOLAE BÃNESCU 
ISTORIA IMPERIULUI BIZANTIN
VOL. I
IMPERIUL CRESTIN si
ASALTUL INVAZIILOR ( 313-610 )

NICOLAE BÃNESCU (1878—1971) sI SINTEZA SA DE ISTORIE BIZANTINÃ
Era în zilele Congresului International de Studii Bizantine tinut la Bucuresti la începutul lunii septembrie a anului 1971. Organizatorii acestui Congres - al XtV-lea în seria generalã a Congreselor de bizantinisticã - îl denumiserã si „Bucuresti II", având în vedere faptul cã prima întrunire internationalã a bizantinistilor avusese loc tot la Bucuresti, în anul 1924.
în dupã-amiaza uneia din acele zile însorite, o sedintã plenarã a Congresului avea loc întru-unul din amfiteatrele Facultãtii de drept situat la parter, în partea de rãsãrit. Pe la mijlocul sedintei, în timpul unei comunicãri, pe usã a intrat un tânãr congresist - Matei Cazacu, din câte îmi amintesc eu. El s-a îndreptat cãtre presedintele sedintei, spunându-i ceva cu o voce imperceptibilã pentru participantii din salã. Scurta discutie particularã dintre cei doi s-a încheiat repede, în acelasi timp cu textul comunicãrii prezentate de cãtre unul dintre congresisti.
Dupã acel moment, înainte de a anunta titlul comunicãrii urmãtoare, presedintele sedintei, care era profesorul Giuseppe Schiro de la Universitatea din Roma, s-a ridicat în picioare, aducând la cunostinta întregii adunãri, cu o voce gâtuitã de emotie, „la triste nou-velle, recemment parvenue: le Professeur Nicolae Bã-nescu est mort â un âge tres avance. Je vous propose une minute de recueillement â sa memoire."
In ultimii ani ai unei vieti exemplare si îndelungate, Nicolae Bãnescu simtise din plin semnele de uzurã ale unei bãtrâneti petrecute într-un fel de quasi-anoni-mat, dar lumea istoricilor, ca si a altor reprezentanti ai disciplinelor umaniste, îi pronunta numele cu respect si chiar cu admiratie, încã din primii ani de studentie, mi-a fost dat sã aud acest nume trecut uneori, alãturi de cel al lui Nicolae lorga, la unele prelegeri de istorie veche si medie.
Destinul i-a hãrãzit însã lui Nicolae Bãnescu o iesire de exceptie din scena vietii pãmântesti, încheiate chiar într-un moment când la Bucuresti era adunatã crema bizantinisticii mondiale, care 1-a omagiat înso-tindu-1 pe ultimul drum pe savantul ce pãrãsise aceastã lume, spre a se întâlni „cu cerul si cu stelele", dupã cum descrisese el însusi moartea lui Iulian Apostatul în paginile sintezei aduse acum la lumina tiparului. Este revelator în aceastã privintã discursul rostit cu ocazia înmormântãrii sale de cãtre profesorul Paul Le-merle, membru al Institutului Frantei si, pe atunci, Presedintele Comitetului International de Studii Bizantine. Se poate afirma cã pentru anonimatul în care fusese aruncat de cãtre evolutia politicã a tãrii sale dupã anul 1948, Nicolae Bãnescu a fost rãzbunat într-o oarecare mãsurã: chiar si autoritãtile aflate la originea acestui anonimat au fost puse în situatia de a-1 rupe: în ziua urmãtoare funeraliilor savantului, într-o paginã interioarã a unuia dintre ziarele centrale putea fi citit un articol despre „O viatã închinatã stiintei", dedicat tocmai personalitãtii savantului, plecat atunci din lumea celor vii. Pentru o presã strict controlatã cum era cea din România acelor vremuri, care se apropiau de sfârsitul unei scurte si trecãtoare perioade de dezghet, faptul era însã iesit din comun, impus de incidenta unei situatii de exceptie, marcate de decesul unei personalitãti stiintifice chiar în orasul si în momentul când specialistii breslei sale se aflau întruniti în Congres.
Nicolae Bãnescu a vãzut lumina zilei la Cãlãrasi, la 16 Decembrie 1878, ca al treilea din cei 14 copii ai sotilor Petre si Ecat.erina Bãnescu, nãscutã Drãgulãnes-cu. Situatã în vechea vatrã de romanitate din Sud-Estul României, zona din jurul orasului Cãlãrasi face parte din regiunea Dunãrii de Jos, a cãrei frãmântatã istorie în perioada bizantinã avea sã-1 preocupe si consacre pe savantul de mai târziu în lumea stiintificã.
Fiu de avocat, INicolae Bãnescu si-a petrecut copilãria la Gãiesti, iar .studiile liceale la Sf. Sava, centru de învãtãmânt cu o -veche traditie în capitala tãrii, dupã absolvirea cãruia s-a înscris la Facultatea de litere si filosofic a tinerei, pe atunci, Universitãti din Bucuresti. Viitorul savant i-a. avut aici ca dascãli pe B.P. Hasdeu (1838-1907). Titu Maiorescu (1841-1917) si Ovid Den-susianu (1878-19'38) pentru domeniul filologic, iar pentru istorie pe Grigore Tocilescu (1850-1909), Dimi-trie Onciul (1856-1923) si Nicolae lorga (1871-1940). Cei dintâi i-au inspirat lui Nicolae Bãnescu preocuparea pentru forma aleasã si claritatea expunerii, iar ceilalti dorinta de informare si curiozitatea stiintificã, rigoarea metodei si strãdania permanentã pentru cunoasterea adevãrului istoric, într-o atmosferã de eruditie, elan creator si veritabil patos patriotic, încã de la începutul activitãtii sale stiintifice, el s-a obisnuit sã îmbine pre-cizia informatiei cu forma aleasã de exprimare, pentru care a avut un cult permanent, dovedit de numeroase pagini ale scrierilor sale, ca si de textul prezentei sinteze de Istorie a Imperiului Bizantin. Forta de evocare a trecutului, seninãtatea cugetãrilor si forma aleasã de exprimare a lor îl apropie pe Nicolae Bãnescu de alti reprezentanti de seamã ai studiilor istorice clasice si bizantine, în primul rând de Charles Diehl, cu care a avut comunã chiar si cutezanta de a reda istoria Bizantului „în chipuri si icoane", cum si-a intitulat Nicolae lorga una din sintezele sale de istorie a românilor. Dupã cum Charles Diehl a lãsat douã volume de „Figuri bizantine", Nicolae Bãnescu a descris cu o competentã egalã, cu o remarcabilã mãiestrie artisticã si o incontestabilã valoare literarã „Chipuri si scene din Bizant", carte apãrutã în 1927 la Cluj, unde autorul ei se înscria în pleiada cãrturarilor români ce dãdeau strãlucire Universitãtii din Nord a României Mari, institutie stiintificã si culturalã întemeiatã din 1919- Unul dintre acesti cãrturari, filologul Vasile Bogrea, se stinsese prematur din viatã în anul anterior aparitiei cãrtii la care ne referim si pe care Bãnescu o dedica memoriei sale: „Acest volum, ce strânge la un loc câteva articole si conferinte menite a înfãtisa publicului nostru unele aspecte ale vietii Bizantului, de care ne apropie un lung si vechi trecut istoric (subl. ns. — T.T.), e închinat memoriei scumpe a bunului meu prieten si strãlucit coleg V. Bogrea, din al cãrui îndemn mai cu seamã iese azi la luminã." O mentalitate diferitã de aceea a zilelor noastre, când multi tineri se grãbesc sã ajungã cât mai repede creatori în domeniul istoriei si autori de cãrti, îi impunea lui Nicolae Bãnescu, în vârstã de aproape 50 de ani atunci si dispunând de un bogat palmares stiintific,din care nu lipseau nici titlurile de cãrti, o atitudine retinutã, publicându-si noua carte la îndemnurile unui coleg dintr-o breaslã foarte apropiatã de a lui. în ciuda ezitãrilor sale initiale, cartea s-a bucurat de succes atât în rândurile specialistilor, cât si a publicului larg.
Nici a doua vâri antã a ei, apãrutã în preajma Congresului International de Studii Bizantine de la Bucuresti, adicã în anul 1971, nu a fost publicatã din initiativa lui N. Bãnescu., ci din aceea alui Gheorghe Cront, istoric al dreptului civil si canonic, specialist în vechiul drept românesc, c^re în Nota asupra editiei pe care o îngrijea, a arãtat cã în ea erau retipãrite cinci din cele nouã studii prezente în vechea editie, anume „Hypatia, martirã a filosofici pãgâne, Heraklios si asediul Con-stantinopolului, Leon al V-lea Armeanul, Mihail Psel-los", în sfârsit „Mariue Comenul", care încheiase si cartea din 1927. Nu rnai figurau alte trei studii referitoare la Theodor Studitul, la „Bizantini si Rusi la Silistra (a.972)" în vremea recuceririi Bulgariei de Nord-Est de cãtre loan Tzimiskes, ca si la Katakalon Kekaumenos, general bizantin din veacul al Xl-lea. Cauze de ordin „ideologic", mai ales prezenta elementelor religioase, pot sã explice destul de usor lãsarea deoparte a acestor trei studii, ca si a celui privitor la Sf. loan Chrysos-tomul. Aceleasi motive de opotunitate usor de înteles ne pot explica de ce editorul a dat ultimul titlu mentionat ca absent în e ditia sa. în realitate el figura si aici, în varianta aproape identicã din cadrul studiului privitor la împãratul Arcadius. Acesta, ca si cel privitor la Theodosius sau Teodosie cel Mare, erau, dupã cum tot Gh. Cront ne informeazã, „capitole extrase din lucrarea intitulatã Istoria Bizantului, pe care autorul a elaborat-o ca sintezã finalã a cercetãrilor sale", într-ade-vãr, textul acestor douã studii este identic celui pe ca-re-1 întâlnim si în editia de fatã, reprezentând mai putin de o zecime din totalul acestui volum. Existã altminteri si alte indicii, chiar în manuscrisul pe care-1 avem la îndemânã, cã Gh. Cront a avut cunostintã de existenta lui. Regretatul învãtat a mai adãugat alte trei istorii la editia sa din 1971, privitoare la împãratii Vasi-le I si Vasile al II-lea, ca si la Anna Dalassena, „mama Comneilor", unul dintre ultimele studii ale lui Nicolae Bãnescu, apãrut în periodicul bisericesc „Mitropolia Olteniei" din anul 1963. întrucât cenzura oficialã nu agrea notiuni ca sfânt ori martir, editorul din 1971 a introdus studiul despre loan Chrysostomul în acela, mult mai extins si mai laic, privitor la împãratul Arca-dius, iar titlul „O martirã a filosofici pãgâne: Hypatia", aflat în editia din 1927, a fost inversat în „Hypatia, martirã a filosofici pãgâne". De asemenea, referirile prea insistente la crestinism existente în ultimul paragraf din „Un asediu memorabil al Constantinopolului (626)", au dus la suprimarea acestui paragraf la editia din 1971.
Sã revenim însã la tineretea lui Nicolae Bãnescu, marcatã de dobândirea licentei, în anul 1901, dupã care a functionat ca profesor de limba francezã la un liceu din Craiova. încã din aceastã perioadã el si-a fãcut debutul în activitatea stiintificã, prin studii de literaturã anticã greacã publicate mai ales în revista „Literaturã si artã românã". De atunci dateazã si primele sale traduceri din greaca veche, în primul rând din dramaturgia lui Eschyl, Sofocle si Euripide, pentru ca în anul 1907 sã. ajungã la „Viata lui Pericle" de Plu-tarh, care marca it teresul tânãrului erudit pentru istorie, chiar pentru ansamblul istoriei, întrucât de la lumea anticã a trecui la editii de izvoare si studii privind istoria medievalã, premodernã si chiar modernã a românilor, cu predilectie fatã de capitolele legate de legãturile româno-grecesti si de grecitatea post-bizan-tinã, pentru ca în tfinal sã-si concentreze activitatea stiintificã asupra istoriei bizantine, impunându-se încã din timpul vietii si rãmânând în constiinta posteritãtii ca bizantinist. Aceastã evolutie a sa a fost marcatã de perioada care a îwceput cu anul 1907 si în care el a functionat ca inspector scolar, Director al Liceului „Di-mitrie Cantemir"dfci Bucuresti si apoi ca Director al liceului de la Mãnãstirea Dealu.
Orientarea sa spre studiile bizantine a fost marcatã de perioada cupriasã între anii 1910-1912, când a frecventat cursurile de limbã si literaturã greacã la Universitatea din M nchen, sub îndrumarea lui August Hei-senberg (1869-1930), urmasul lui Karl Krumbacher (1855-1909) la ca:edra de studii bizantine; Krumbacher crease bazek moderne ale acestor studii în Germania Kaiserului îsi initiase prima revistã internationalã de studii bizantine - Byzantinische Zeitschrift, care apãrea sistematic cu începere din anul 1892 si la care Nicolae Bãnescu avea sã fie un colaborator statornic, în special cu recenzii si cu note bibliografice, mai ales pânã în perioada celui de-al doilea rãzboi mondial, asa cum a colaboîat si la alte reviste internationale de bizantinisticã, al cãror numãr a sporit cu trecerea timpului.
Posedând temeinice cunostinte de istorie si filologie clasicã, Nicolae Bãnescu si-a însusit o pregãtire serioasã pentru domeniul dificil al bizantinologiei, redactând si o lucrare privind evolutia timpului viitor în limba greacã, deosebit de apreciatã pentru valoarea sa stiintificã si rãmasã „ca un model al genului", aducând autorului ei titlul de doctor cu mentiunea magna cum laude In iulie 1914, chiar în momentul izbucnirii primului rãzboi mondial, în acea perioadã de grele încercãri pentru lumea europeanã, tânãrul savant si-a vãzut teza de doctorat publicatã la Bucuresti, în 1915, întelegând însã sã îmbine preocupãrile stiintifice cu îndatoririle patriotice si luând parte, ca ofiter de rezervã, la rãzboiul dus de România de atunci pentru întregirea neamului.
Dupã realizarea Marii Uniri si crearea Universitãtii din Cluj (1919), Nicolae Bãnescu a fost numit profesor de istorie bizantinã la aceastã Universitate, fiind ales membru corespondent al Academiei Române în acelasi an (1919), care deschidea cea mai bogatã perioadã a activitãtii sale stiintifice, încununatã prin alegerea sa ca membru activ al Academiei Române, în primãvara anului 1938. Rostit la sedinta solemnã de la 25 mai 1938, Discursul sãu de receptie reprezenta sinteza unor preocupãri de cãpetenie privind Bizantul si romanitatea de la Dunãrea de Jos, directie de studiu pe care savantul a urmãrit-o constant în activitatea desfãsuratã ca bizantinist. în Rãspunsul sãu la acest Discurs de receptie, Nicolae lorga sublinia faptul cã studiile bizantine ale lui Nicolae Bãnescu porniserã de la cunoasterea culturii grecesti de pe teritoriul românesc. Pornind de la aceastã premisã fundamentalã, metoda savantului era „simplã si bunã, neavând nevoie de nici o îndreptare si prefacere. Totdeauna bine informat, pleci de la mãrturia de viatã, care se cheamã documentul. Nu lasi la o parte nici o stire venitã din vremea însãsi în care au fost stãrile ori s-au petrecut faptele. Dar, cum ai un simt de umanitate, nu-ti închipui cã orice document cuprinde adevãrul si anume adevãrul total. El nu spune decât ceva venit de la un anume om în anume împrejurãri si pentru un anume scop. Interpretarea se impune de la sine. Dumneata ai putut face si aceasta, cãci nimic nu-ti era necunoscut." lorga sublinia aici eruditia si spiritul critic al lui Bãnescu, care îl impun si în zilele noastre pe istoricul de vocatie, con-siderându-1 în acelasi context pe proaspãtul membru al Academiei drept „un rãspânditor al acelui larg spirit al Renasterii senine, surâzãtoare si armonioase, care pretutindeni trebuie invocat".
lorga releva calitãtile de mai sus în opera tipãritã a lui Bãnescu, iar acestea se confirmã pe deplin în textul care vede astãzi destul de târziu lumina tiparului. Considerãm chiar cã ele reprezintã motivatia esentialã a publicãrii lor, mai presus de suita adevãrurilor relevate aici, adevãruri care pentru cititorul zilelelor noastre si pentru nivelul actual al studiilor bizantine pot apãrea pe alocuri prea restrânse, individuale si partiale dacã le raportãm la gradul de generalitate al sintezelor actuale, care pãcãtuiesc însã si ele uneori printr-o tendintã exageratã cãtre socializarea istoriei si impunerea unor vesminte prea largi pentru osatura faptelor istorice pe care se vãd chemate sã le îmbrace.
Bãnescu nu cãuta sã aplice societãtilor trecute retete si concepte operante în lumea de astãzi, ci pornea de la cunoasterea realitãtilor trecute, de la „ce ne învatã pe noi trecutul", sintagmã aflatã chiar în titlul unui studiu al sãu, cãtre lumea actualã, care este un produs al acestui trecut, nicidecum invers, în acest sens trebuie înteles spiritual deplin umanist al operei sale, care porneste de la decriptarea izvoarelor lumii trecute, care sunt si izvoare ale realitãtilor prezente. Pentru ca aceste realitãti sã fie cât mai conforme naturii umane si aspiratiilor ei milenare, se impune a deosebi modele trecãtoare de modelele perene, în domeniul stiintelor, moda reprezintã un adevãr aparent, iar adevãrul aparent poate fi un adversar al adevãrului, mai perfid decât neadevãrul însusi. Deprins cu clasicismul si cu lumea de bine si frumos a antichitãtii greco-romane, Nicolae Bãnescu a intuit cã trecutul nu poate fi înteles si perceput corect dacã îi aplicãm concepte ale lumii de astãzi, pe care lumea de altãdatã nu le cunostea.
Semnifivativ în acest sens este ultimul discurs ce i-a fost dat sã-1 rosteascã în Academia Românã la exact zece ani de la Discursul sãu de la receptie. Era 27 mai 1948. Multe lucruri se schimbaserã în România în rãstimpul acelui deceniu atât de agitat. Mult mai numeroase erau însã schimbãrile ce urmau sã se producã sub impulsul unor constrângeri pe care societatea româneascã nu le mai cunoscuse în istoria ei zbuciumatã. Pretentia de a construi o lume nouã, o altã societate si chiar „un om nou", a dat frâu liber solutiilor de rupturã brutalã cu trecutul, de înlãturare a oricãrei continuitãti cu acest trecut si cu institutiile sale, chiar si cu cele mai reprezentative ori mai venerabile. Printre acestea s-a aflat si Academia Românã. Cu experienta deja îndelungatã a vietii sale, cu marea sa viziune istoricã, Nicolae Bãnescu a înteles perfect cã solutia care se pregãtea si pentru Academia Românã nu era una de continuitate, ci de rupturã cu trecutul si realizãrile lui, care mai cu seamã în privinta institutiei academice erau remarcabile. Titlul acestui ultim discurs rostit de el în Academia Românã reprezenta un veritabil manifest în favoarea spiritului liber, a libertãtii de gândire care garantase remarcabilele realizãri de pânã atunci ale Academiei Române. El îsi dãdea seama cã solutia bunã si corectã era a continuitãtii, nu a rupturii totale cu trecutul, adicã nu una extremistã, ci una a justei mãsuri. Tocmai de aceea discursul sãu, despre care nu stia cã avea sã fie ultimul tinut de el în Academia Românã, dar probabil cã intuia acest lucru, era intitulat „Mãsura lucrurilor". Titlul se inspira probabil din activitatea parlamentarã a lui Ionel I.C. Brãtianu, remarcabil om politic si cãpetenia Partidului National Liberal, grupare si optiune politicã în rândul cãreia militase si Nicolae Bãnescu. Savantul întelesese cu discernãmânt intentiile oficialitãtilor de atunci, care arãtau „cã nu poate fi vorba de o adaptare a înaltei noastre institutii la cerintele nouã ale vremii, de o simplã modificare de statute, ci, cum observa atât de bine în sectia istoricã, colegul nostru Silviu Dragomir, e vorba pur si simplu de suprimarea Academiei Române de pânã acum si de înlocuirea ei cu alta nouã". Acest „categoric verdict" la adresa „nobilei institutii osândite a-si încheia azi brusc existenta", îl determina pe Bãnescu sã sustinã „o modalitate care sã permitã nu a tãia brutal
firul împletit de atâtea generatii, ci a-1 înnoda, spre a-1 duce mai departe".
Primul adevãr pe care autorul discursului îl sublinia cu tãrie era acela cã „în lunga existentã de 80 de ani", la data respectivã, Academia Românã „n-a fost un azil al bãtrânetii marilor figuri ale stiintei, literaturii si istoriei românesti. Fiecare din aceste venerate figuri a desfãsurat în sânul înaltului for de culturã o activitate pe care o mãrturisesc arhivele lui si rafturile depozitului de publicatiuni, dar o mãrturiseste mai cu seamã popularitatea de care se bucurã între români opera lor. E de ajuns a vã cita pe Hasdeu, pe Maiorescu, To-cilescu, Pârvan, lorga, pe Dr. Marinescu, pe Dr. Babes, titeica, Antipa, pe Puscariu, care ne-a pãrãsit ieri".
Bãnescu sublinia în continuare cã se face „adesea si nu numai la noi, o mare, o grosolanã eroare de metodã, judecându-se oamenii si faptele trecutului, cu ideile timpului nostru. Ideile se schimbã însã de la o epocã la alta: tempora mutantur et nos cum illis..., desi mi se pare cam paradoxalã sentinta strãmosilor, cãci timpul duce linistit mersul, fãrã salturi, în curgerea lui fãrã sfârsit; ideile singure dau nãvalã, de multe ori înaintea lui, fac salturi".
Autorul sustinea cu tãrie cã fiecare epocã „îsi are un anumit climat moral de la care nimeni nu se poate sustrage. A socoti altfel este a cere, de pildã, regimului feudal, rãspândit timp de secole asupra întregii Europe, ideile de azi ale exproprierii agrare sau votului universal". Desigur cã si din motive de oportunitate politicã, el îsi argumenta opinia sa foarte corectã prin-tr-un exemplu preluat chiar din istoria rusã. „Eu as recomanda zelosilor critici care ignoreazã acest principiu sã ia exemplu de la «marii» nostri vecini, de la Uniunea Sovieticã, unde în aprecierea faptelor trecutului nu se face aceastã confuzie. Am ascultat, d-lor colegi, câteva conferinte ale d-lui Bocicarev, consilierul de la legatia sovieticã de la noi, asupra statului rusesc, si am vãzut cu cât entuziasm ne-a prezentat figura eroicã a lui Dmitri Donskoj, marele print de Moscova, biruitorul de la Kulikovo, unde a câstigat cea dintâi biruintã asupra tãtarilor". „Totusi - continua atunci autorul -cine cunoaste istoria veche a Rusiei mai stie încã de câte ori acest erou a nãvãlit cu armatele sale asupra altor state rusesti - si erau o puzderie: Novgorod, Smolensk, Tver, Rjazan au fost trecute prin foc si sabie si locuitorii, tot rusi, târâti în robie. Dar nu i-a trecut prin minte eruditului consilier de legatie a osândi memoria lui Donskoj pentru aceste lupte pe care noi le numim azi fratricide. Ideea unitãtii nationale este o creatie a secolului al XlX-lea si nu i se putea cere lui Donskoj la sfârsitul veacului al XlV-lea, cum nu se putea cere Voievozilor nostri, pe care îi prezintã astãzi în atât de scãzuta luminã a «istoriei», improvizatii de la noi".
Savantul îsi dãdea seama de efectele negative pe care le avea imitatia servilã a unei mode istoriografice dogmatice, înguste si închistate, care dupã un deceniu de circulatie avea sã fie, chiar în acele noi conditionãri social-politice, depãsitã prin opinii mai largi si mai nuantate, desi aceste opinii se mentineau în conti-
* Acest Discurs al lui N. Bãnescu a fost publicat de cãtre Acad. V. Gândea în „Academica", anul IV, 1994, februarie, nr. 4 (40), p. 23, sub titlul Un mare discipol al lui Nicolae lorga.
nuare în cadrele conceptiei oficiale, impuse, fatã de care îsi afirmau mai departe fidelitatea tocmai pentru a o putea amenda mai usor bazându-se pe realizãri pentru a cãror justã evaluare se cuvine astãzi sã evitãm tendintele de desconsiderare sau minimalizare.
Unui istoric de talia lui Bãnescu nu-i puteau însã scãpa neobservate opiniile simpliste care reduceau toatã bogãtia vietii istorice la o dependentã directã de uneltele cu care oamenii au produs de-a lungul timpului lucrurile necesare traiului zilnic sau vedeau în voievozii nostri numai niste boieri care-i asupreau pe tãrani. Suntem datori sã apreciem astãzi pãtrunderea cu care Nicolae Bãnescu observa înlãturarea adevãratelor lor valori de pe scena istoriografiei române si înlocuirea lor cu tot soiul de „improvizati", ca sã folosim propria sa terminologie.
împotriva acestui val de imposturã a avut curajul sã se ridice cu toatã convingerea Nicolae Bãnescu. si a fãcut-o cu riscul de a nu-si mai vedea încununatã propria carierã, iar gestul acesta îndrãznet a contribuit evident la excluderea sa din Academia Românã, reorganizatã în acelasi an 1948, de fapt epuratã de multe din valorile ei anterioare, printre care se înscria si numele sãu. Curajul pe care prin elogierea memoriei lui Nicolae lorga îl dovedise înfruntând extremismul de dreapta chiar în 1941 si care se repeta acum în confruntarea cu extremismul de stânga, în unele privinte chiar mai putin tolerant decât cel dintâi, 1-a marginalizat atunci rapid si pe Nicolae Bãnescu.
Prin discursul sãu din 27 mai 1948, învãtatul si-a pecetluit în mod voluntar intrarea într-un îndelungat con de umbrã, în conditiile noului regim politic, care alãturi de atotputernicia unui singur partid politic o dezvolta si pe cea a statului totalitar, care trebuie sã controleze totul, inclusiv viata stiintificã si spiritualã, deci si Academia Românã. Ridicându-si glasul împotriva proiectatei tutelãri a Academiei Române de cãtre stat, al doilea punct important al Discursului rostit de Nicolae Bãnescu în mai 1948 avertiza cã „omnipotenta statului duce în chip fatal la aservirea spiritului. Vedem ce luptã se dã astãzi pentru libertatea gândirii. Centralizarea, împotriva cãreia se duce în lumea civilizatã o luptã de un secol, atinge azi în atâtea pãrti punctul ei culminant. Este, domnilor, o tendintã generalã a slãbi la exces pãrtile corpului social fatã de întreg. Rãul e vechi, îl semnala pe la 1840 un mare gânditor politic, Tocqueville, în cartea-i celebrã închinatã democratiei americane... Individul rãmâne astfel singur si dezarmat în fata omniprezentei statului. S-a demonstrat ca cel mai mare pericol al unei societãti ruina individualitãtii umane si s-au cãutat limite acestei puteri excesive: ele (adicã aceste limite - n.n., T.T.) nu s-au aflat decât în asigurarea spiritului de libertate. Aceastã asigurare trebuie sã o cãutãm si noi astãzi." Observãm cã în mai cât se poate de explicabil, cartea lui Toqueville, de care N. Bãnescu se folosea pentru a-si sustine cu mai multã fermitate punctul de vedere, avea sã fie trecutã la index de cãtre autoritãtile regimului de „democratie popularã", pentru a se bucura de circulatia pe care o meritã abia dupã anul 1989. Fãrã teamã sau retinere, autorul discursului sublinia apoi cã „dacã democratia e o formã necesarã a societãtii moderne, ea trebuie sã aibã la temelie, si în acelasi timp drept limite, toate libertãtile- si nu le mai amintesc, dar accentuez cã în fruntea tuturor stã libertatea gândirii". Pentru acest imperativ major întelegea sã lupte în continuare N. Bãnescu, chiar în conditii de marginalizare si de anihilare a pozitiilor sale, dobândite prin merite stiintifice incontestabile.
Savantul îsi dezvolta în continuare opiniile pe baza experientei antichitãtii greco-romane, citând principiul „justei mãsuri" drept calea cea mai bunã de evolutie a societãtilor, sintetizat în sintagma greceascã to metron kai to meson ariston, sau echivalentul ei latin medio tutissimus ibis, afirmând spre sfârsit cã „nu ne sperie democratia, dar adevãrata democratie: rãspuns elocvent si de mare curaj dat sintagmei „democratie popularã" a regimului politic deja instaurat atunci în România. Aflat la începuturile sale si în conditiile de atunci, acelasi regim vedea în romani doar pe cuceritorii si asupritorii dacilor, nicidecum pe strãmosii poporului român, alãturi de daci, fireste, astfel încât apelul la citate latine, într-un moment când limba latinã urma sã fie scoasã din scolile românesti, deficientã reeditatã si astãzi în învãtãmântul nostru, chiar dacã motivele ei sunt acum altele, nu însemna decât sã te asezi în calea tãvãlugului, cu riscul de a fi strivit de el. Iar Nicolae Bãnescu s-a aflat printre cei care si-au asumat în chip constient acest risc.
Este relevant faptul cã savantul stia din propria sa experientã „ce înseamnã în practicã tutela statului. Au semnalat-o în toate timpurile cugetãtorii politici. Reunind în mâinile sale toate puterile, statul poate fi un protector, dar poate fi si un tiran, între vitiile inerente unui regim politic, cugetãtorii au denuntat ca cel mai grav tendinta spre tiranie, spre despotism. Nici un regim politic nu e scutit de aceastã tendintã. si eu mã tem, domnilor, pentru autonomia spiritualã, principiul de temelie al acestui înalt for de culturã" care era si este si azi Academia Românã.
Rector al Universitãtii din Cluj, doctor honoris causa al Universitãtii din Athena încã din anul 1937, Nicolae Bãnescu îsi continuase nestingherit activitatea, în cadrul Universitãtii din Bucuresti din toamna anului 1938 pânã în anul 1947, iar în Academia Românã pânã în 1948. Conducând Catedra de Studii Bizantine vreme de un deceniu, profesorul Bãnescu prezentase istoria integralã a Bizantului pe parcursul a trei ani de studii, tinând totodatã cursuri speciale însotite de se-minarii, pe parcursul cãrora se fãceau în primul rând interpretãri de texte bizantine. Ales secretarul Sectiei de Istorie a Academiei Române, dupã moartea lui N. lorga, Bãnescu a mai fost Director al Institutului de Studii Bizantine, al Institutului de Studii Sud-Est Europene, preluând si conducerea la „Revista Istoricã", apãrutã pânã în anul 1947.
Ritmul sustinut al activitãtii sale stiintifice a fost întrerupt în 1948, datoritã si ruperii legãturilor traditionale cu lumea stiintificã din Occidentul Europei, unde n-au lipsit însã elogiile la adresa atitudinii sale demne, lipsite de compromisuri. Ca o expresie a acestui fapt, este de amintit onoarea ce i s-a fãcut cu prilejul împlinirii vârstei de 80 de ani, în anul 1958, când i s-a dedicat un volum din „Revue dea Etudes Byzantines", revistã ale cãrei prime numere vãzuserã lumina tiparului chiar aici la Bucuresti, în anii grei ai celui de-al doilea rãzboi mondial, pentru a-si continua dupã aceea aparitia la Paris, pânã în zilele noastre. Alegerea sa ca vicepresedinte de onoare al Asociatiei Internationale de Studii Bizantine cu ocazia celui de-al XH-lea Congres International de Studii Bizantine, tinut la Ohrida în 1961, calitatea de presedinte de onoare al acestui Congres, ca si a celui urmãtor, sustinut la Oxford în 1967, îl reimpuneau atentiei autoritãtilor din tarã: angajate atunci într-o nouã directie de recuperare a traditiei autohtone si a trecutului poporului român, orientare care avea sã netezeascã drumul viitoarei monopolizãri a acestui trecut de cãtre propaganda oficialã, acestea i-au acordat titlul de profesor emerit în anul 1964, iar câtiva ani mai pe urmã au fost de acord ca prima fasciculã din „Revue des Etudes Sud-Est Europeennes", tomul VII din anul 1969**, sã-1 omagieze pe savantul ce împlinea venerabila vârstã de 90 de ani. La acest omagiu au subscris o serie de personalitãti strãine ca Vitalien Laurent, Paul Lemerle, Raymond Janin, Jean Gouillard din Franta, Tommaso Bertele si Giuseppe Schiro, din Italia, Johannes Irmscher si Peter Wirth din
** Numãr din RESEE, VII, 1961, l, unde la p.9-17, era inclusã si bibliografia lui N. Bãnescu, alcãtuitã de P.s. Nãsturel, în manuscrisul dupã care este publicatã cartea de fatã se aflã si ciorna unei scrisori adresate de N. Bãnescu bizantinistului german H.G. Beck la 25 septembrie 1964, prin care P.s. Nãsturel era recomandat pentru a redacta în viitor notitele bibliografice ale contributiilor românesti prezentate la revista „Byzantinische Zeitschrift", activitate pe care Nicolae Bãnescu nu mai era în mãsurã sã o continuie, aflându-se deja la o vârstã prea înaintatã. Despre viata si activitatea lui N. Bãnescu, datorãm unele informatii lui St. Brezeanu, Bizantinistul Nicolae Bãnescu (100 de ani de la nastere), în „Revista de istorie" XXXI, 1978, 12, pp. 2221-2233).               
Germania, Veselin Besevliev si Ivan Dujcev din Bulgaria, Steven Runciman din Anglia, Herbert Hunger din Austria, Francois Halkin din Belgia, N. Pigulevskaja din Uniunea Sovieticã, Gyula Moravcsik din Ungaria, Emanuel Kriaras din Grecia, Kurt Weitzmann din SUA.
Nicolae Bãnescu detinuse si alte onoruri, cum ar fi calitatea de reprezentant al României în Comitetul International care pregãtise sãrbãtorirea a 60 de ani de viatã ai lui August Heisenberg în 1929, de membru al Societãtii de Studii Bizantine din Athena, ca si al Comitetului de conducere al revistei internationale „By-zantion", care apare si astãzi la Bruxelles, ca de altfel si al periodicului „Revue Historique de Sud-Est euro-peen", apãrut la Bucuresti în perioada 1913-1946.
Vârsta tot mai înaintatã, reabilitarea sa lentã si timidã, precum si ruperea legãturilor cu traditia istoricã anterioarã si cu centrele apusene ale studiilor bizantine nu i-au mai îngãduit sã redacteze forma finitã a marii sinteze, la care a lucrat cu începere din anii '30 pânã la începutul anilor '60 ai veacului al XX-lea.
Manuscrisul autograf din care mai bine de o treime vede acum lumina tiparului prin acest prin volum de istorie bizantinã ne-a fost pus la dispozitie de cãtre Academicianul Virgil Gândea, cãruia-i multumim pentru acest fapt si care a primit manuscrisul de la rudele învãtatului.
De la bun început se poate observa foarte usor faptul cã manuscrisul nu reprezintã forma definitivã, întrucât între cele peste 600 de pagini ale sale se aflã un numãr mult mai mare de fise de cele mai diverse mãrimi, care trebuiesc intercalate în textul initial, în lo-
curi care de regulã sunt indicate prin semne de cãtre autor. Existã însã nu putine cazuri în care locul exact al fiselor nu este indicat. Alte dificultãti provin din anumite neconcordante între textul de bazã si adaosurile din fise, sau din faptul cã fiind redactate mai târziu decât textul de bazã si în mod separat de acesta, uneori apar în fise si formulãri care le repetã pe cele din textul initial.
Mai reiese faptul cã o primã redactare a textului era încheiatã încã din anii 1936-1937, autorul planificân-du-si publicarea lucrãrii în patru volume, cele trei momente ale demarcatiei dintre ele fiind reprezentate prin domnia lui lustinian I, a lui loan Tzimiskes si anul 1204. Prelucrãrile ulterioare ale textului ne-au convins însã cã Bãnescu a avut sovãieli în privinta acestei periodizãri initiale, afirmând, de exemplu, cã adevãratul moment de trecere de la o etapã la alta este reprezentat de cãtre domniile lui Maurikios si Phokas, instalarea noii dinastii a lui Heraklios marcând începutul unei alte etape în istoria Bizantului, pe care autorul a optat ulterior sã o ducã pânã la anul 1081, când se poate considera cã se deschide a treia si ultima perioadã a istoriei bizantine. Apreciem astfel cã dispunerea întregului material redactat de cãtre autor se distribuie destul de echilibrat în cele trei volume, din care primul, cel de fatã, se încheie cu domnia lui Phokas.
Intentia autorului de a redacta aceastã sintezã integralã de istorie bizantinã reiese nu numai din continutul manuscrisului si al fiselor adãugate printre pagini, ci si din scurta Prefatã a lucrãrii, numerotatã cu cifre romane. Urmeazã textul paginat cu cifre arabe. O mentiune specialã o meritã faptul cã în jur de o sesime din întreaga lucrare, deci cam jumãtate din primul volum, care se publicã acum, Incluzând si subcapitolul 6 al domniei lui lustinian (intitulat „Cucerirea Italiei. Rãzboiul cu gotii"), are o redactare definitivã, îngrijitã în vederea dactilografierii si apoi a publicãrii, întrucât printre ultimele aparitii citate de Bãnescu figureazã cartea lui B. Rubin despre lustinian I, însemneazã cã autorul a realizat partea initialã de redactare definitivã în jurul anului 1960 sau la putin timp dupã aceastã datã. Vârsta înaintatã - trecuse deja de 80 de ani - nu i-a mai oferit însã rãgazul de a continua redactarea definitivã, astfel cã urmãtoarele cinci sesimi ale sintezei au rãmas numai cu redactarea initialã, nefinisatã si cu fisele neincluse în text. în aceeasi ordine de idei, remarcãm absenta totalã a fiselor adiacente în prima parte, redactatã definitiv. De asemenea, în manuscris existã pentru aceastã primã parte si câteva pagini rãzlete, tinând de redactarea anterioarã si având formulãri absolut identice cu redactarea definitivã, întrucât numai prima parte, care trece însã de jumãtatea volumului publicat aici, a cunoscut redactarea definitivã a autorului, aprecierile de valoare cu privire la întregul text al acestei Istorii trebuie sã tinã seama de caracterul sãu neterminat, insuficient finisat.
Din cele arãtate aici reies cu prisosintã dificultãtile, ca si aspectul laborios al întreprinderii de a pune în circulatie scrierea cea mai extinsã a lui Nicolae Bãnescu. Ea reflectã stadiul de dezvoltare în care se aflau studiile bizantine cu o jumãtate de veac în urmã. Pentru a-1 face pe cititor sã înteleagã nivelul actual al acestor studii, am îmbogãtit adnotãrile autorului, adãugând si multe note suplimentare. Adãugirile noastre, atât în text cât si în note, sunt indicate între paranteze trepte. Acelasi procedeu 1-am aplicat si putinelor interventii pe care le-am fãcut în textul propriu-zis, acolo unde manuscrisul prezintã lacune, are pagini dispãrute, fapt mentionat chiar de înscrisuri ale lui N. Bã-nescu. Faptul are valoare, spre exemplu, pentru unele subcapitole privitoare la domnia lui lui Theodosie al II-lea, cu titluri reconstituite dupã mentiuni sporadice ale autorului, unde am introdus o expunere mult abreviatã, necesarã întelegerii textului de cãtre cititori si pentru a face legãtura între partea anterioarã si cea urmãtoare.
Pe lângã valoarea istoricã, textul lui Nicolae Bãnes-cu are si valoare literarã. Unele pagini sunt de o frumusete aparte. In afara modificãrilor impuse de actuala ortografie, am cãutat sã mentinem intacte expresiile si formele, inclusiv cele proprii, utilizate de cãtre autor, între acestea figureazã sintagma „legati de brazdã", în loc de „legati de glie", sau aparitia destul de frecventã a perfectului simplu. Am înlocuit doar unele forme prea arhaice ca „dete" prin echivalentul sãu actual „dãdu", ca si aparitia prea deasã pe alocuri a prezentului istoric, în aceeasi directie, am acordat o atentie specialã concordantei timpurilor, aspect tratat uneori cu prea multã libertate de cãtre autor.
Nu ne extindem asupra valorii stiintifice, de continut, a acestei scrieri, care se constituie, alãturi de sintezele lui Nicolae lorga, în cea mai sistematicã expunere a Istoriei Imperiului bizantin realizatã pânã în prezent de un român, dupã modelul si exigentele pozitivismului. De aici derivã meritele expunerii, care este documentatã si îndreptatã spre lãmurirea faptului concret, a detaliului cu semnificatie istoricã. Preocuparea pentru acest aspect pare sã-1 fi absorbit prea mult pe autor, inclusiv în formulãrile de titluri. Multe dintre ele lipsesc, inclusiv titlul pe care 1-am dat acestui volum. Suntem însã încredintati cã la redactarea completã si la definitivarea întregii lucrãri, Nicolae Bã-nescu ar fi acordat o atentie cuvenitã si acestui aspect, cu deschideri cãtre „noua istorie", rezultate dintr-o capacitate de intuitie pe care expunerea sa o dovedeste adeseori si care îl aseazã fãrã dificultate alãturi de alte figuri de seamã ale istoriografiei române, ca Nicolae lorga sau George I. Brãtianu.
Dincolo de valoarea în sine a textului pus acum pentru prima oarã la dispozitia publicului nostru cititor, care este unul deosebit de cultivat, ca si a tineretului studios, de care Nicolae Bãnescu a fost legat în chip firesc, considerãm cã se cuvine preluat si dus mai departe mesajul unei initiative care leagã actuala istoriografie românã de matca ei initialã, de traditiile si de realizãrile ei din trecut, de filonul ei cel mai autentic.
Tudor TEOTEOI

NOTÃ ASUPRA EDITIEI
Textul care urmeizã reproduce cu fidelitate manuscrisul autograf al lui Nicolae Bãnescu, atât în privinta stilului, cât si a formelor utilizate de cãtre autor pentru redarea numelor proprii transmise de cãtre izvoare.
Singurele modificãri operate de noi privesc unele forme arhaice, ca si expresii iesite din uzul limbii române actuale, cãutând însã sã mentinem nealterat stilul autorului.
Pentru sistematizarea textului, operatiune pe care autorul nu a finalizat-o, mai ales în privinta titlurilor de capitole, de pãrti, ca si de volume, am adãugat respectivele titluri, cu convingerea cã formulãrile lor se apropie cel mai mult de spiritul expunerii autorului. Faptul este valabil si pentru titlul acestui volum.
Rigoarea stiintifici impune redarea uniformã a termenilor proprii, dificultate sporitã în cazul formelor grecesti încetãtenite deja în limba românã, precum „Calcedon" pentru „Chalkedon". Am preferat ultima formã, folositã consecvent de cãtre autor, în spiritul redãrii etimologice a notiunilor. Usoarele variatii pe care le întâlnim în text nu schimbã principiul urmat de Nicolae Bãnescu, principiu care corespunde, altminteri, si opiniilor noastre.
Interventiile pe care le-am efectuat mai ales în note, în vederea actualizãrii, pe cât posibil, a informatiei, au fost trecute între paranteze drepte. In partea a doua a cãrtii am redat printr-un corp de literã mai mic câteva fragmente care par mai degrabã fise de documentare ale autorului, decât o redactare finitã a lucrãrii.
De asemenea, la lista de abrevieri a autorului am adãugat o alta, continând abrevierile utilizate de noi.

ABREVIERI ALE AUTORULUI
Brooks, The Eastern Provinces = E.W. Brooks. The Eastern Provinces form Arcadius to Anastasius (Cambridge Medieval History, t. l, cap. XVI).
Buiy, History form Arcadius to Irene = I.B. Bury, A History of the Later Roman Empire form Arcadius to Irene (395-800), l, II, London, 1889.
Bury, Easteern Roman Empire = I.B. Bury, A History of the Eastern Roman Empire form the Fãli of Irene to the Accession of Basile I (802-867), London, 1912.
Bury, History I si History II = I.B. Bury, A History of the Later Roman Empire from the Death of Theodosius I to the Death of Justinian (395-565), 2 vols., London, 1923.
Croiset, Litterature grecque = Alfred et Maurice Croiset, Histoire de la Litteraturegrecque, 5 vols., Miinchen, 1924.
Diehl, L'Exarchat de Ravenne = Ch. Diehl, Etudes sur l'ad-ministration byzantine dans l'Exarchat de Ravenne (568-751), Paris, 1888.
Diehl, L 'Afrique byzanîine = Ch. Diehl, L 'Afrique byzantine. Histoire de la domination byzantine en Afrique (533-709), Paris, Leroux, 1896.
Diehl, Justinien = Ch. Diehl, Justinien et la civilisaation byzantine au W-e sfecle, Paris, Leroux, 1901.
Diehl et Marcais, Le monde oriental = Ch. Diehl et G. Marcais, Histoire du Moyen Age, III, Le monde oriental de 395 â 1081, col. „Histoire Generale", Paris, 1944.
Finlay, History of Greece = George Finlay, A History of Greece form its conquest by the Roman to the present time B.C. 146 to A.D. 1864, ed. H.F. Tozer, Oxford, 1877, 7 vols.
Gibbon, Decline and Fãli, ed. Bury = Edw. Gibbon, The History of the Decline and Fãli of the Roman Empire, ed. I.B. Bury, London, 1896-1900, 7 vols.
ABREVIERI  ALE  AUTORULUI
Goubert, L'empereurMaurice = Paul Goubert, Byzance avânt l'Islam. Byzance et l'Orient sous Ies successeurs de Justinien. L'empereur Maurice, Paris, Picard, 1951.
Gtiterbock, Byzanz und Persien = K. Gilterbock, Byzanz und Persien in ihren diplomatisch-votkerrechtlichen Beziehungen im ZeitalterJustinians, Berlin, 1906.
Schmid, Stahlin, Griechische Litteratur = W. Schmid, Otto Stãhlin, Wilhelm von Christs Geschichte dergriech. Litteratur, ed. a Vl-a, Il-er Teii, Il-e Hãlfte, Munchen, 1961.
Stein, Studien = E. Stein, Studien zur Geschichte des byzant. Reiches vornehmlich unter den Kaisern Justin II und Tiberius Constantinus, Stuttgart, 1919.
Stein, Geschichte = E. Stein, Geschichte des spãtromischen Reiches, I. wien, 1928.
Stein, Bas-Empire II = E. Stein, Histoire du Bas-Empire II, pub-lie par Remy Palanque, 1949-
Vasiliev, L'empire byzantin I, II = A.A. Vasiliev, Histoire de l'empire byzantin, 2 vols., Paris, Picard, 1932.
Vasiliev, Justin the First = A.A. Vasiliev, Justin the First. An Introduction to the Epoch ofjustinian the Great, Harvard Univ. Press, Cambridge Mass., 1950 (Dumbarton Oaks Studies I).
ABREVIERI ALE ÎNGRIJITORULUI EDItIEI
An. Boli. = Analecta Bollandiana, Bruxelles, 1882-
ADSV = Anticnaja Drevnost' i Srednie Veka, Sverdlovsk (Ekate-
rinburg) Beck, Kirche = H.-G. Beck, Kirche und theologische Literatur im
byzantinischen Reich, Munchen, 1959 BMGS = Byzantine and Modern Greek Studies, Birmingham BS1 = Byzantinoslavica, Praga, 1929-BZ = Byzantinische 2-eitschrift, Leipzig (Munchen), 1892-Dagron, Naissance = -G. Dagron, Naissance d'une capitale, ed. a
Il-a, Paris, 1984
DOP = Dumbarton Gaks Papers, Washington, 1941-EBPB = Etudes byzantines et post-byzantines, Bucuresti, 1979-EHR = English Histori cal Review, Londra EPLBIP = 'EyK'OKA.oîrciSi.KO npoccojTOypaqHKO AE^IKO Bu^avTivfjt
'loTOpiaq Kcd IloXuio^ov, Atena, 1996-FHDR = Fontes Historiae Daco-Romanae, 4 voi., Bucuresti, 1964-
1982 FHG = Fragmenta Historicorum Graecorum, ed. C. et T. Miiller,
5 voi., Paris, 1885
GRBS = Greek-Roman and Byzantine Studies Hunger, Literatur = H. Hunger, Die hochsprachliche profane Literatur der Byzantiner, 2 voi., Munchen, 1978 Jones, LRE = A.H.M. Jones, The Later Roman Empire, 284-602,
voi. MV, Oxford, 1964 LM = Lexikon des Mitrelalters OCP = Orientalia Christiana Periodica, Roma, 1935-ODB = OxfordDictianary ofByzantium, 3 voi., New York-Ox-
ford, 1991
TM = Travaux et Memoires, Paris, 1965-
RE = Paulys Realencyclopâdie der classischen Altertumswissen-
schaft, neue Beafbeitung hrsg. v. G. Wissowa, Stuttgart, 1893-
REB = Revue des Etudes byzantines, Paris, 1944 si (R)EB pentru
vols. I-III, apãrate la Bucuresti VR = Variorum Reprints
Viz. Vrem. = Vizantijskij  Vremennik,   Sanktpetersburg  (Leningrad), 1894-1927, Moscova, 1947-

PREFATÃ
Dacã în privinta datei cu care se încheie istoria Bizantului - prãbusirea sub loviturile turcilor otomani (1453) - nu încape discutie, pãrerile se deosebesc când e vorba sã se determine mai precis timpul de unde aceastã istorie trebuie sã înceapã.
Unii pornesc de la Justinian I, de la data urcãrii sale pe tron (527), sau de la data decretului de închidere a Universitãtii din Atena (529), care pune capãt celei din urmã manifestãri superioare a vietii pãgâne. Altii gãsesc mai potrivit a porni de la moartea lui Theodosius cel Mare (395), când imperiul se împarte între cei doi fii ai sãi, în jumãtatea de Apus si cea de Rãsãrit.
Dar Krumbacher a arãtat cu multã dreptate1 netemeinicia acestor pãreri si motivele pentru care trebuie sã se înceapã cu mult înainte de Justinian, si chiar înainte de Theodosius cel Mare, cãci nu se pot avea în vedere numai faptele singulare, ci întreaga dezvoltare în toate domeniile vietii, din primele timpuri ale imperiului pânã în zilele celui din urmã Paleolog.
De aceea, pentru el timpul în care se plãmãdesc germenii acestei aoi epoci a istoriei nu poate fi decât acela în care vechiul pãgânism oficial a fost înlocuit cu noua religie a lumii, timpul în care organismul Statului a suferit o prefacere adâncã si durabilã, acela în care elementul grec ajunse în Imperiul roman un fac-
1 Geschichte der byzantinischen Litteratur, ed. a Il-a, Munchen, 1897, „Introducere", [ed. anastaticã, New York, Burt Franklin, 1970].
tor politic de mare însemnãtate si, în cele din urmã, predominant, prin întemeierea unei noi capitale, asezate în cercul de influentã a culturii grecesti; în sfârsit, timpul în care în limba, în literatura si arta greacã se îndeplinesc prefaceri fundamentale. Acestea se întâmplã, afirmã Krumbacher, la începutul veacului al IV-lea, sau, dacã vrem o datã mai exactã, în anul 324, când Constantin cel Mare ocupã tronul imperiului ca singur stãpânitor.
Sub raport politic, adaugã Krumbacher, ceea ce deosebeste radical epoca bizantinã de cea romanã e strãmutarea centrului de greutate al imperiului din Apus în Rãsãrit si înlãturarea treptatã, cu încetul, ca o consecintã a acestui fapt, a limbii latine de cãtre cea greacã.
învãtatul german vede punctul initial al acestui proces în întemeierea noii capitale la Constantinopol si în împãrtirea imperiului rezultatã dintr-însa în cele douã jumãtãti: de Apus si de Rãsãrit. Prin aceste douã fapte se pecetluieste definitiv separatia, adâncitã tot mai mult, a Orientului grec de Occidentul latin.
Consideratii atât de serioase nu pot fi ignorate, si o istorie a Bizantului trebuie sã prezinte, oricât de sumar, toate aceste mari prefaceri, hotãrâtoare pentru însusi caracterul Statului bizantin. Eminentul bizantinist englez J. Bury socoteste si el cã dezvoltarea „bizantinismului" a început din secolul al IV-lea si cã unele din trãsãturile sale caracteristice încep sã aparã îndatã dupã întemeierea Constantinopolului2.
2 Cambridge Medieval History, London, 1923, voi. IV, „Introducerea" la Istoria Bizantului.     *.«<„. >-:.^t. .,/,-, . ,,:„.^ .,,,,:..,,,. f^.,,s
36

Franz Dolger reprezintã acelasi punct de vedere când afirmã ca început al istoriei bizantine anul 325, ca simbol al primei manifestãri puternice a Bisericii crestine hotãrâtoare pentru dezvoltarea politicã si culturalã în Evul Mediu, si anul 330, anul întemeierii Constantinopolului, „Palladium al puterii politice si bisericesti a imperiului în Orient"3.
De aceea, noi vom începe istoria Imperiului bizantin de la Constantin cel Mare, schitând astfel evenimentele secolelor al IV-lea si al V-lea, fãrã de care greu s-ar întelege aceastã istorie, si care constituie întâia sa perioadã, caracterizatã atât de bine prin expresia fruhbyzantinisch a germanilor, cãreia îi corespunde în limba noastrã caracterizarea de protobizantinã.
împãrtirea istoriei bizantine în perioade, discutatã cu atâta pasiune în anii din urmã, e ceva artificial. Noi urmãm traditia practicã a expunerii acestei istorii pe dinastiile de împãrati.
3 Byzanz (collaborateur pour l'Art byzantin: A. M. Schneider), în „Wissenschaftliche Forschungsberichte. Geisteswissen-schaftliche Reihe", Berna, A. Francke AG. Verlag, 1952, Einlei-tung, p. 115.
PARTEA ÎNTÂI
DINASTIILE CONSTANTINIANÃ si THEODOSIANÃ
CU SUCCESORII LOR
U-M-JI'UILM 9».
. ««AnC *M»» «fu Cu   tMiuZ. foit*. >» t.. TVv»iuL      Itt^ —
C».
otv*«.
.. ti
4*<.
*JZ«, '**-*. fjr
•*** WT&L- * , <* Zo V
\$. «4.
Vt
*» *' •* . *»
CONSTANTIN CEL MARE sI URMAsII SÃI. LUPTA PENTRU DOGMA NICEEANÃ
v ' «J»K
u
w# *t* s *
-fi
CONSTANTIN CEL MARE
l. Luptele lui Constantin cu rivalii. „Convertirea"sa. Recunoasterea crestinismului, politica religioasã.
Constantin, fiul lui Constantiu Chlorus, s-a nãscut la Naissus (azi Nis), într-o regiune de latinizare absolutã1. Când, la l mai 305, Diocletian si Maximian, cei doi Augusti ai tetrarhiei instituite de cel dintâi, se retraserã în viata privatã, potrivit sistemului, ceilalti doi membri ai tetrarhiei, asociati cu titlul de Cesari, Galeriu si Constantiu Chlorus, trecurã în locul lor ca Augusti, cel dintâi în Orient, a_l doilea în Occident. Ei îsi asociarã, la rândul lor, în calitate de Cesari, împãrati subalterni, pe Maximin Daia si pe Severus. Evenimente grave se întâmplarã în curând, rãsturnând întreaga alcãtuire politicã a lui Diocletian. în anul 306, Chlorus muri în Britannia, si legiunile îl proclamarã August pe fiul sãu, Constantin. La Roma, o revoltã împotriva lui Galeriu îl proclamã în locul sãu ca împãrat pe Maxentiu, fiul lui Maximian. Acesta din urmã se întoarse atunci în locul pe care-1 pãrãsise, si rãzboiul civil se dezlãntui îndatã. Vechii Augusti ai tetrarhiei, întruniti la Carnuntum, îl recunosteau de August pe Licinius, fost ofiter al lui Galeriu, iar pe Constantin doar îl tolerau, fãrã a-i recunoaste acest titlu. Maximin si Galeriu pierirã în cursul acestui rãzboi.
1 N. lorga, Histoire de la vie byzantine, Bucarest, 1934, voi. I, p. 32 [ed. rom., tracL de Mãria Holban, Bucuresti, 1974, p. 273.
43

Aliat cu Licinius, Constantin porneste în Italia împotriva lui Maxentiu. în bãtãlia decisivã din 312, datã la portile Romei (la Pons Milvius), el câstigã victoria, Maxentiu pierind în apele Tibrului.
Constantin se întâlni apoi la Milan cu Licinius, unde se zice cã împreunã au dat vestitul Edict de la Milan, prin care crestinii obtineau libertatea deplinã a cultului, toate mãsurile împotriva lor fiind abolite.
Dar întelegerea dintre cei doi Augusti nu tinu multã vreme, desi Licinius o luase de sotie pe sora lui Constantin. Conflictul izbucni în 314. Zosimus afirmã cã nu Licinius a fost cauza, ci Constantin, care, dupã obiceiul sãu, se arãta necredincios pactelor încheiate, voind sã atragã de partea sa unele din popoarele care se aflau în cuprinsul stãpânirii lui Licinius2.
Prima luptã se dãdu la Cibalae, în Pannonia, între Sava si Drava. Ea a fost îndelungã si înversunatã. Licinius se retrase pe jumãtate învins, dar având încã forte puternice, care-i permiserã a da o nouã bãtãlie în Thracia. Victoria lui Constantin nu fu decisivã. Multi cãzurã din ambele pãrti, ne spune Zosimus, lupta fiind egalã3, încât Constantin, aflându-se în tinuturile dusmanului, care se întãrea retrãgându-se, simti nevoia sã trateze. A doua zi se încheia pacea în conditiile
2 Zosimos, Historia nova, ed. L. Mendelssohn, Leipzig, Teubner, 1887 (=Zosime, Histoire nouvelle, Texte etabli et traduit "X par Fr. Paschoud, voi. I, Paris, Les Belles Lettres, 1971), II, 17: AiKivviov JJ.BV ou SeScoKOTOt aînav, Kcova'ravrivov Se KCCTU TO CTUv77î?Lg au-nâ Jtepi Ta av^Kei^eva ipavevTog ãniaTov KCCÎ Tâv Li?v<3v Tivã TCOV TtÎ Pambeia AIKIVVIOV Ãagovrcov napaan&cai
Ibidem, II, 19, 20.
44
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
urmãtoare: Constantin rãmânea stãpân pe Illyricum si pe toate natiunile de dincolo, Licinius pe Thracia si pe Orient. Valens, pe care Licinius îl fãcuse Caesar, era demis din aceastã demnitate. Crispus si Constantin, fiii lui Constantin cel Mare, si Licinianus, fiul lui Licinius, erau proclamati Cesari.
Dupã zece ani, Constantin deschidea iarãsi conflictul; cel putin asa sustin Eutropius si Zosimus, care aruncã vina acestui nou rãzboi asupra lui. întorcân-du-se de peste Dunãre din rãzboiul cu sarmatii, Constantin a distribuit prizonierii între orase, s-a dus apoi la Thessalonic, unde a construit portul, care nu exista mai înainte, pregãtindu-se iarãsi pentru rãzboiul cu Licinius, cãci ambitia sa era sã reconstituie unitatea imperiului în folosul sãu si al familiei sale. Aflând de aceste pregãtiri, Licinius trimise emisari la natiunile sale, poruncind sã fie pregãtite corãbii de rãzboi si forte pedestre si cãlãri. Izvoarele precizeazã contributia fiecãrei natiuni în corãbii si oameni. O armatã si o flotã impunãtoare se strânserã astfel.
Flota lui Constantin ancorã la Pireu, iar a lui Licinius în Hellespont. Licinius îsi avea lagãrul în Thracia, la Adrianopol; Constantin si-1 stabili pe al sãu lângã tãrmul Ebrului, la stânga Adrianopolei (324). Licinius îsi desfãsurã fortele de la muntele de deasupra orasului pânã la 200 de sta-dii, la locul unde Tonos (Tungea) se varsã în Ebru (Mãrita). Armatele rãmaserã în fatã mai multe zile. Pe neasteptate, Constantin, cu o ceatã de cãlãreti, trecu râul pe malul celãlalt, provocând panicã în armata rivalului sãu. Profitând de aceasta, restul cavaleriei trecu, cu toatã armata, fluviul si încãierarea a fost crâncenã: pânã la asfintitul soarelui au cãzut pe
45
NICOLAE   BANESCU
câmpul de luptã 34.000 de oameni. Licinius, învins, strãbãtu Thracia, pânã la flotã. Ai sãi, risipiti prin pãduri, se predarã a doua zi. Refugiat la Byzantion, fu asediat si trecu în Asia, cu cei mai buni soldati. La Chrysopolis el dãdu o nouã luptã cu Constantin, pe care o pierdu. Fugi la Nicomedia, dar, nemaiavând decât putine trupe, se predã (18 septembrie 324), sotia sa obtinând jurãmântul lui Constantin cã-i va respecta viata. Renuntând la purpurã, Licinius fu trimis la Thessalonic, unde i se fixã resedinta. Nu dupã mult timp, „cãlcându-si jurãmântul, cãci era obisnuit cu aceasta", afirmã Zosimus4, Constantin trimise emisari sã-1 execute.
Constantin rãmase de acum singur stãpânitor al imperiului. Tetrarhia lui Diocletian îsi încheia astfel scurta sa existentã.
Recunoasterea oficialã a crestinismului, prin asa-zisul „Edict de la Milan", a fost un fapt considerabil, prin urmãrile pe care le-a avut. Edictul a fost urmat de o serie de mãsuri luate de Constantin în favoarea Bisericii crestine. Toate acestea au fãcut sã se vadã într-însul un convins religios, sã se creadã într-o adevãratã „convertire" a lui Constantin.
Putine probleme ale istoriei au fost atât de mult dezbãtute ca aceea a „convertirii", însotitã de viziuni, ca aceea a lui Constantin, în apropierea luptei decisive cu Maxentiu. Ea se discutã încã si azi.
4 II, 28: HET' ou TroAu Toug dpitovg nair\cac, (TJV TOUTO avrâ ãt%6vri TOV tfjv avwv 6c<paipeîT;ai.            s                      ;
46
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
Izvorul principal de la care se porneste în aceastã discutie este Eusebiu din Caesarea, istoricul bisericesc contemporan. Cum era de asteptat, pãrerile savantilor în aceastã privintã sunt foarte diferite. Cei mai multi nu-i recunosc lui Constantin o convingere religioasã în favoarea crestinismului. El a primit, se stie, botezul pe patul de moarte - lucru obisnuit, de altminteri, în acea epocã: conferit in extremis, botezul se socotea cã asigurã mântuirea. Atitudinea lui Constantin a pornit din motive politice. El si-a dat seama de puterea în crestere a noii credinte si vedea într-însa o armã pentru a-si pãstra unitatea politicã a statului. Jacob Burck-hardt, în cartea sa de mare rãsunet asupra lui Constantin5, nu sovãie a tãgãdui categoric acestui mare ambitios schimbarea de credintã, „ca si cum religia putea fi ceva pentru o inimã devoratã de setea de a domni". Nu vede nici o deosebire între Constantin, fãcându-se crestin, si Primul Consul când semneazã Concordatul: amândoi se gândeau numai la puterea si la gloria lor.
O pãrere identicã exprimã Ed. Schwartz6, pentru care perspicacitatea diabolicã a stãpânitorului universal realizare însemnãtatea aliantei cu Biserica pentru monarhia universalã pe care o pregãtea.
Adolf Harnack e de aceeasi pãrere când aratã7 cã, în secolul al IV-lea, crestinii reprezentau un factor însemnat în imperiu, si victoria crestinismului în Asia Micã era clarã înainte de epoca lui Constantin, iar în
5  Die Zeit Constantiris des Grossen, 3- Aufl., Leipzig, 1898.
6 Kaiser Constantin und die christliche Kirche, Leipzig-Berlin, 1913.
7 Die Mission und Ausbreitung des Christentums in den ersten dreiJahrhunderten, 2. Aufl., Leipzig, 1906.
47

câmpul de luptã 34.000 de oameni. Licinius, învins, strãbãtu Thracia, pânã la flotã. Ai sãi, risipiti prin pãduri, se predarã a doua zi. Refugiat la Byzantion, fu asediat si trecu în Asia, cu cei mai buni soldati. La Chrysopolis el dãdu o nouã luptã cu Constantin, pe care o pierdu. Fugi la Nicomedia, dar, nemaiavând decât putine trupe, se predã (18 septembrie 324), sotia sa obtinând jurãmântul lui Constantin cã-i va respecta viata. Renuntând la purpurã, Licinius fu trimis la Thessalonic, unde i se fixã resedinta. Nu dupã mult timp, „cãlcându-si jurãmântul, cãci era obisnuit cu aceasta", afirmã Zosimus4, Constantin trimise emisari sã-1 execute.
Constantin rãmase de acum singur stãpânilor al imperiului. Tetrarhia lui Diocletian îsi încheia astfel scurta sa existentã.
Recunoasterea oficialã a crestinismului, prin asa-zisul „Edict de la Milan", a fost un fapt considerabil, prin urmãrile pe care le-a avut. Edictul a fost urmat de o serie de mãsuri luate de Constantin în favoarea Bisericii crestine. Toate acestea au fãcut sã se vadã într-însul un convins religios, sã se creadã într-o adevãratã „convertire" a lui Constantin.
Putine probleme ale istoriei au fost atât de mult dezbãtute ca aceea a „convertirii", însotitã de viziuni, ca aceea a lui Constantin, în apropierea luptei decisi-ve cu Maxentiu. Ea se discutã încã si azi.
4 II, 28: fiLT' oi) tov>
mbt dpifovt TraTrjaat (fjv TOUTO avrâ avwv âcpaipeîrai.
46
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
Izvorul principal de la care se porneste în aceastã discutie este Eusebiu din Caesarea, istoricul bisericesc contemporan. Cum era de asteptat, pãrerile savantilor în aceastã privintã sunt foarte diferite. Cei mai multi nu-i recunosc lui Constantin o convingere religioasã în favoarea crestinismului. El a primit, se stie, botezul pe patul de moarte - lucru obisnuit, de altminteri, în acea epocã: conferit in extremis, botezul se socotea cã asigurã mântuirea. Atitudinea lui Constantin a pornit din motive politice. El si-a dat seama de puterea în crestere a noii credinte si vedea într-însa o armã pentru a-si pãstra unitatea politicã a statului. Jacob Burck-hardt, în cartea sa de mare rãsunet asupra lui Constantin5, nu sovãie a tãgãdui categoric acestui mare ambitios schimbarea de credintã, „ca si cum religia putea fi ceva pentru o inimã devoratã de setea de a domni". Nu vede nici o deosebire între Constantin, fãcându-se crestin, si Primul Consul când semneazã Concordatul: amândoi se gândeau numai la puterea si la gloria lor.
O pãrere identicã exprimã Ed. Schwartz6, pentru care perspicacitatea diabolicã a stãpânitorului universal realizare însemnãtatea aliantei cu Biserica pentru monarhia universalã pe care o pregãtea.
Adolf Harnack e de aceeasi pãrere când aratã7 cã, în secolul al IV-lea, crestinii reprezentau un factor însemnat în imperiu, si victoria crestinismului în Asia Micã era clarã înainte de epoca lui Constantin, iar în
5  Die Zeit Constantin's des Grossen, 3. Aufl., Leipzig, 1898.
6 Kaiser Constantin und die christliche Kirche, Leipzig-Berlin, 1913.
7 Die Mission und Ausbreitung des Christentums in den ersten dreijahrhunderten, 2. Aufl., Leipzig, 1906.
47
NICOLAE  BANESCU
alte provincii ea fusese destul de bine pregãtitã. Geniul politic al lui Constantin si-a dat seama de realitate si n-avea trebuintã pentru aceasta de o inspiratie specialã.
Trebuie sã relevãm si pãrerile juste ale lui Hugo Koch8, care duc la aceeasi concluzie.
V. Duruy nu se deosebeste în pãrerea sa de toti acestia, încercând a pãtrunde pânã în adâncul sufletului lui Constantin, istoricul francez declarã cã a gãsit într-însul „o politicã, mai degrabã decât o religie (une politique plutot qu'une religion)9. Ca si Burckhardt, îl apropie si el din acest punct de vedere pe Constantin cel Mare de Bonaparte.
Alt istoric francez, mai aproape de noi, Leon Ho-mo, cunoscut prin atâtea pretioase lucrãri asupra epocii imperiale romane, îl prezintã pe Constantin, care practicase, ca si tatãl sãu, Constantiu Chlorus, monoteismul solar oficial10, evoluând putin câte putin, si încã înainte de campania de la Pons Milvius, cãtre un cult solar purificat, care sfârseste prin a lua caracterul unui adevãrat „deism". Autorul afirmã cã nu suntem în fata unui „fenomen individual" si semnaleazã un mers analog la colegul lui Constantin, la Licinius, „un pãgân convins". Homo aratã mai departe cã faimosul Edict
"X     1913.
Konstantin der Grosse und das Christentum, Munchen,
9 Histoire des Romains, Paris, 1885 (nouvelle ed.), t. VII, p. 88.
10  V. excelenta lucrare asupra sincretismului religios, care duse la monoteismul solar impus de Aurelian ca religie oficialã a imperiului: Les e'mpereurs romains et le christianisme, Bibi. his-torique, Paris, Payot, 1931; pentru citatia noastrã, pp. 114-116.
48
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
de la Milan, care poartã dubla semnãturã, desemneazã puterea cereascã supremã sub perifraze vagi - si, ca atare, strict deiste - ca „divinitate, divinitas", „tot ce este divinitate în locuinta cereascã, quicquid est di-vinitatis in sede caelestf, „divinitate supremã, summa divinitas1'. Rugãciunea pe care Licinius va cere armatei sale s-o rosteascã pe câmpul de bãtãlie de lângã Adrianopole, adaugã învãtatul francez, „va fi a unui curat deist". Dar pentru firile veacului al IV-lea, setoase de credintã si înflãcãrate de practici, deismul, conchide el, suprem rezultat al monoteismului solar, nu reprezenta decât o formulã goalã si rece, „un de ces expedients commodes, ou lapolitiquepouvait trou-ver son compte, mais qui ne donnait satisfaction ni aux besoinsprofonds de l'âme, ni aux aspirations in-times du coeuf.
N. lorga îl socoteste pe Constantin un latin, „un latin din Occident, foarte pãgân ca spirit, oricare ar putea fi pãrerea asupra pretinsului sãu «proces de constiintã», care miroase îndestul a politicã a pãcii romane si a punerii în faptã pentru ideea de Stat, mai sacrã decât toti zeii vechi si moderni, a oricãrui element existent de vitalitate"11.
A. A. Vasiliev, înregistrând diferitele pãreri privitoare la aceastã dezbãtutã chestiune, socoteste cã „recunoscând aplecarea sincerã a lui Constantin pentru crestinism, nu s-ar putea lãsa deoparte vederile sale politice; ele au trebuit sã joace un rol esential în atitudinea pe care a manifestat-o el în privinta crestinismului, care-i putea fi util în mai multe chipuri"12.
11 Histoire de la vie byzantine, I, pp. 31-32; cf. p. 81.
49

Fãrã a-si însusi minunile povestite de Eusebiu, Gaston Boissier crede în sinceritatea convertirii lui Constantin. Ea se explicã, dupã el, fãrã aceste minuni. E de ajuns sã ne amintim cã împãratul era un superstitios înspãimântat, care, zvonindu-se cã Maxentiu încerca sã-i atragã pe zei de partea sa prin tot felul de invocatii si sacrificii, se temea sã nu fie învins dacã nu obtinea protectia vreunei divinitãti puternice. Astfel, a fost adus a cere ajutorul Dumnezeului crestinilor. Când s-a decis la aceasta, continuã Boissier, nu s-a multumit a-1 invoca în adâncul sufletului sãu, cãci, ca toti pãgânii, el nu credea decât în eficacitatea practicilor. A pus deci dinaintea soldatilor steagul împodobit cu monograma lui Christos, faimosul labarum, si a asteptat rezultatul bãtãliei pentru a se declara cu totul cucerit de noua credintã13.
Eminentul medievist francez F. Lot contestã motivele politice, când, trecând peste „convertirea" lui Constan-
12  Histoire de l'empire byzantin, Paris, ed. Picard, 1932, p. 60.
13 La fin du paganisme, t. I", Paris, Hachette et Cie, 1907, chap. Ier [labarum era o variantã a lui lauratum (gr. Ãavpârov) sau laureatum (signuni), întrucât stindardul lui Constantin cel Mare era o cruce dominatã de o coroanã de aur (semnul victoriei), iar sub ea se aflau portretele suveranilor, cf. H. Gregoire în „Byzan-tion", 12 (1937), pp. 277-281 (Encore l'etymologie de "labarum^. Bãnescu nu a luat în seamã (sau nu a cunoscut) si acele opinii care au admis o origine celticã pentru Ãââapov (de la celticul „llafar"), cf. J.-J. Hatt, La vision de Constantin au sanctuaire de Grand et l'origine celtique du labarum, în „Latomus", 9 (1950), pp. 427-436. Mai apropiatã ni se pare si nouã derivarea din lau-reum (vexillum); de adãugat la bibliografia acestui detaliu A. Alfoldi, The Conversion of Constantine and Pãgân Rome, Oxford, 1948 si M. Green, J. Ferguson, Constantine, Sun-Symbols and the Labarum, în „Durham University Journal", 80 (1987), pp. 9-17].
50
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
tin, crede cã în adeziunea lui la crestinism e o parte de sinceritate. A pretinde cã împãratul Constantin a aderat la crestinism din motive politice înseamnã a crede cã avea interes s-o facã. Dar crestinismul era rãspândit numai în Pars Orientis. A trece la crestinism era, pentru un suveran care domnea în Occident, un non-sens, era chiar periculos, cãci armata, singura fortã realã a Statului, era pãgânã. Pentru Lot, numai o concluzie este posibilã: anume cã a cedat unei impulsiuni subite, de ordin patologic sau divin. Dacã nu s-a convertit de la victoria lui asupra lui Maxentiu, afirmã. învãtatul francez, a dat însã semne exterioare, oficiale, ale adeziunii sale la noua credintã. Din prudentã, Constantin menajeazã un timp pãgânismul; dar favorizati în permanentã au fost crestinii. Lot socoteste cã împãratul si-a arãtat mai cu seamã zelul dupã victoria sa definitivã asupra lui Licinius. (324). Labarum e de atunci gravat pe monede, în efigiile din acest timp, împãratul apare în atitudinea rugãciunii, cu ochii la cer. El intervine constant în afacerile Bisericii, interventie care culmineazã cu ocazia Sinodului de la Niceea (25 iulie 325). întemeierea Constantinopolului, care, dupã el, e o „enigmã", s-ar explica prin aceleasi sentimente. Lot vede în decizia grãbitã a lui Constantin, dupã victoria definitivã asupra lui Licinius, un semn al recunostintei sale cãtre Dumnezeu, care-i dãduse biruintã14:
Un apãrãtor al sinceritãtii lui Constantin este si eruditul numismat al epocii lui Constantin, Jules Mau-rice15, întemeiat pe cercetãrile sale în acest domeniu.
)4 La fin du monde antique et le debut de Moyen Âge, Bibliotheque de syntese historique, l'Evolution de l'humanite, Paris, 1927, pp. 36-37.
51

Trebuie sã punem alãturi de toti acestia pe savantul olandez D. C. Hesseling, desi în consideratiile pe care le face el nu existã o perfectã coerentã, în lucrarea închinatã civilizatiei bizantine16, Hesseling se desparte de aceia care vãd în Constantin numai geniul politic. Inconsecventele atitudinii împãratului, ca si crimele de care s-a fãcut vinovat, sunt, afirmã el, contradictii evidente ale sinceritãtii sale religioase. Mãsurile care au lovit în pãgânism depãsesc apoi textul Edictului de la Milan, care acorda, simplu, deplina libertate a cultului. „ Cel mai bun mijloc de a rezolva aceastã contradictie", afirmã Hesseling, „este de a vedea înainte de toate în Constantin pe Cesarul roman decis sã mentinã unitatea imperiului'1. El îsi dãdea bine seama cã noua credintã devenise o putere în fata cãreia pãgânismul n-ar fi putut sã se mentinã mult timp. Ceea ce fãcea tãria crestinismului, zice autorul, era doctrina sa sprijinitã pe o revelatie precisã. Nu trebuie sã ne mirãm cã o astfel de unitate a fãcut o adâncã impresie asupra spiritului unui împãrat roman: el simtea bine cã era într-însa o fortã analoagã unitãtii care dãdea imperiului puterea sa, „încât nu numai din calcul, ci din convingere îmbrãtisa partida puterii spirituale în crestere".
latã însã cã cercetãrile recente ale lui Henri Gre-goire, savantul bizantinist de la Bruxelles, clatinã din temelii pãrerile traditionale privitoare la „convertirea"
15  Constantin le Grand. L 'origine de la civilisation cbretienne, Paris, 1925.
16 Essai sur la civilisation byzantine, Paris, Alf. Picard et Fils, 1907, pp. 8-9.
52

lui Constantin si la vestitul Edict de la Milan. Ele meritã a opri îndestul atentia noastrã.
Mai întâi, în primul sãu studiu, intitulat La „conver-sion" de Constantin11, H. Gregoire pune în adevãrata-i luminã rolul lui Constantin fatã de ideea crestinã, ajungând la concluzia cã Eusebiu a confiscat pentru întâiul împãrat crestin toatã gloria lui Licinius.
Pornind de la constatãrile lui Harnack (Mission und Ausbreitung des Christentums in den ersten drei Jahrhunderteri), învãtatul belgian subliniazã existenta celor douã blocuri ale imperiului de la începutul secolului al IV-lea: Orientul crestin si Occidentul pãgân. Regiunea unde crestinismul a pãtruns mai adânc, de la primii sãi pasi pânã la victoria finalã, e Asia Micã. Considerând atitudinea împãratilor tetrarhiei fatã de chestiunea religioasã, se constatã, dupã patruzeci de ani de pace, reluarea persecutiei cu o înversunare ca-re-i dã caracterul unui rãzboi de exterminare. Rãspunzãtori de acest masacru sunt împãratii din Orient -Diocletian, Galeriu, Maximin -, ai cãror supusi erau, în masã, crestini, în Occident, rãmas pãgân în bloc, e, dimpotrivã, tolerantã: Constantiu Chlorus nu executã decât prea putin edictele de persecutie; Maxentiu, încã de la uzurparea sa, îi favorizeazã pe credinciosii din Roma, iar Constantin a luat deodatã atitudinea cea mai inexplicabilã, convertindu-se brusc, cum afirmã traditia ecclesiasticã. Totul s-ar explica prin convingerile religioase ale împãratilor.
17 Apãrut în „Revue de l'Universite de Bruxelles", 36 (decembre 1930 - Janvier 19M), pp. 231-272.
53
m

Aceasta e teoria istoricã pe care H. Gregoire o supune unei analize pãtrunzãtoare, pentru a proba cã „adevãratele motive de mãsuri adesea contradictorii nu sunt fãrã legãturã cu conjunctura politicã a momentului".
Autorul probeazã, cã ideea persecutiei a pornit de la Galeriu18. în iarna anului 302-303, venind la Nico-media, la Diocletian, el a reusit a-1 convinge sã întreprindã exterminarea crestinilor. Galeriu exercita în acel timp o mare influentã, era, dupã expresia lui Gregoire, „sabia tetrarhiei". El repurtase asupra persilor, în 297, o victorie strãlucitã si era idolul armatei. Cele mai bune contingente ale acestei armate erau alcãtuite din tãrani danubieni, pãgâni fanatici. Galeriu venea din aceleasi regiuni. Nãscut lângã Sardica, mama sa era o daco-romanã: mulier superstitiosa, cum o carac- • terizeazã Lactantiu, ea îi ura pe crestini. Ambitia lui Galeriu de a restabili unitatea imperiului în folosul sãu pare verosimilã. Prigonirea crestinilor îl fãcea sã aparã opiniei militare „ca un campion al cultului oficial".
Abdicarea lui Diocletian si a lui Maximian, în 305, a fost, cum o probeazã textele produse de H. Gregoire, o adevãratã loviturã de Stat a lui Galeriu. Apoi, întrunirea vechilor Augusti la Carnuntum n-a fãcut decât sã sanctioneze deciziile Iui Galeriu. Acesta îsi alese Ce-sarii: Maximin Daia, o rudã, si Sever, un ofiter al campaniei din Persia. Când acesta muri, dupã proclamarea lui Maxentiu, Licinius, candidatul lui Galeriu, fu
18 Ed. Gibbon, în monumentala sa History ofthe Decline and Fãli of the Roman Empire, ed. Bury, t. II, p. 127 si urm., exprimã aceeasi pãrere cu privire la initiativa fanaticului Galeriu.
54
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
proclamat August. Constantin, care, la moartea tatãlui sãu (306), fusese proclamat de trupe împãrat, a fost tolerat de congres.
H. Gregoire surpã apoi legenda care fãcuse din Maxentiu un „tiran" si un persecutor, stabilind cã, în realitate, acest uzurpator a fost primul binefãcãtor al crestinismului, în timpul domniei sale de 6 ani, el a oprit persecutia, a restabilit ierarhia bisericeascã si a restituit bunurile eclesiastice confiscate, în aceastã reabilitare, autorul are în sprijinul sãu cercetãtori care 1-au precedat (Caspar, Groag, Pincherle). în lupta pe care o ducea cu rivalii sãi, Maxentiu avea tot interesul sã exploateze nemultumirea stârnitã de persecutie.
Mai departe, H. Gregoire aratã cã edictul de tolerantã al lui Galeriu, din aprilie 31119, cu acele stranii considerente ale preambulului, face evidentã o interventie care-1 va fi determinat pe implacabilul dusman al crestinismului, atunci muribund, la o astfel de palinodie. Singur Licinius a putut face aceastã interventie, cãci el s-a aflat la cãpãtâiul lui Galeriu în acele momente. Conflictul cu Maximin 1-a îndemnat a-i smulge actul de clementi fatã de crestini, pentru a-si atrage populatia atât de masiv crestinã a Asiei Mici. Lucrul n-a fost, desigur, prea usor. Ecoul luptei interioare a lui Galeriu a trecut în redactarea neobisnuitã a edictului.
în ce priveste viziunile lui Constantin, întâmpinãrile învãtatului belgian sunt fãrã replicã, în autenticitatea Vietii lui Constantin mai nimeni nu mai crede astãzi. Acest „panegiric romantat", cum îl numeste H. Gregoire, e mult posterior evenimentelor. Cât pentru mo-
1 Afisat la Nicomedia, în ziua de 30 aprilie 311.
55

nograma lui Christos de pe scuturile soldatilor lui Constantin, ea nu e altceva decât semnul urãrilor ce se fãceau la aniversarea domniei împãratului, acele vota (publica) atât de frecvente în epigrafia numismaticã a epocii20. Astfel, întreaga „ travestire în cruciadã a campaniei din 312", pentru a întrebuinta expresia sugestivã a autorului, se nãruie înaintea criticii serioase, în lupta cu Maximin, Licinius apare aproape un „campion al crestinismului". Lactantiu a înregistrat faptul în toate amãnuntele21. Cele douã armate se aflau fatã în fatã la Tzirallum (azi Ciorlu), în Thracia, în câmpia pe care Lactantiu o numeste Campus Sere-nus (recte: Ergenus)22. Maximin promise lui Jupiter cã va nimici cu totul numele de crestin dacã va repurta victoria, în noaptea urmãtoare, un înger îi apãru lui Licinius, în somn, poruncindu-i sã se scoale si sã se uneascã cu armata sa, pentru a invoca numele Dumnezeului suprem, asigurându-1, în acest caz, de victorie. Licinius viseazã chiar cã se destepta si cã îngerul îi dicta cuvintele de care trebuia sã se foloseascã în rugãciune, îndatã ce s-a trezit, el chemã un secretar si-i dictã rugãciunea: „Dumnezeule suprem, te rugãm; Dumnezeule sfânt, te rugãm; îti încredintãm toatã
20 E vorba de semnul numeral X, pentru a zecea aniversare, într-o coroanã de laur (Jaurea).
21  De mortibus persecutorum, XLVI.
22  [în perioada bizantinã, toponimul Tzirallum a devenit TzourouKDos]. D. Gregoire a rectificat expresia lui Lactantiu în Campus Ergenus, dupã numele afluentului Ergenus, Erginus al fluviului Hebrus, cum a rectificat si Campus Mardiensis în Campus Ardiensis, de la numele altui afluent Ardus, al aceluiasi fluviu.
56

dreptatea; îti încredintãm mântuirea noastrã; îti încredintãm imperiul nostru. Prin tine trãim, prin tine suntem învingãtori si fericiti" etc23.
Soldatii lui Licinius puserã jos scuturile si cãstile, si împãratul, începând rugãciunea, fu urmat la moment de ofiteri si trupã, cu mâinile ridicate la cer. De trei ori repetarã rugãciunea, atât de tare, încât armata din fatã auzi zgomotul. Rezultatul luptei (30 aprilie 313) fu dezastruos pentru Maximin: soldatii lui crestini se predarã în masã sau se împrãstiarã. învinsul fugi pânã la Tarsos, în Cilicia. Licinius intrã apoi în Nicomedia, si Lactantiu ne spune cã aduse multumiri Dumnezeului care-i dãduse biruinta, iar la 13 iunie 313 se afisã în aceastã capitala edictul de tolerantã si restituire, numit atât de impropriu „Edictul de la Milan".
H. Gregoire explicã apoi împrejurãrile conflictului dintre Constantin si Licinius, singurii Augusti rãmasi pe teren, faza finalã a acestui conflict, în care Licinius, speculând impopularitatea lui Constantin printre multimile pãgâne si populatia Romei, îsi schimbã atitudinea religioasã. Biruit în ultima luptã, datã la 18 septembrie 324,
23 Summe deus, te rogamus; Sancte deus, te rogamus. Omnem justitiam tibi commendamus; Salutem nostram tibi commendamus; Imperium nostrum tibi commendamus. Per te vivimus,
Per te victores etfelices existimus. Summe sancte deus, Preces nostras exaudi, Brachia nostra ad te tendimus, exaudi, Sancte summe deus.             ,            J
57

la Chrysopolis, în Bithynia, dupã ce o pierduse pe cea dintâi, lângã Adrianopol, el îsi pierdu mai întâi tronul si apoi viata, si trecu în istoria eclesiasticã pãtat de sângele celor din urmã martiri. Toatã gloria lui a fost atunci confiscatã în favoarea lui Constantin, îngerul care i se arãtase în Campus Ergenus pãtrunse mai târziu în legenda lui Constantin. Rugãciunea quasicrestinã adresatã Dumnezeului suprem (Summus deus) a trecut în Vita Constantini. Edictul din 313, pe care Lactantiu îl atribuie lui Licinius, e prezentat de Eusebiu sub numele ambilor împãrati; dar nici el, nici alt scriitor ecclesiastic nu 1-a calificat niciodatã ca „Edict de la Milan", si nici un istoric, bisericesc sau profan, nu ne raporteazã cã în conferintele de la Milan s-a produs vreun edict de tolerantã. Numele acesta e o conjuncturã modernã24.
într-alt studiu, apãrut în Byzantion (13, 1938, pp. 561-583): Eusebe n'est pas l'auteur de la „Vita Constantini" dans sa forme actuelle et Constantin ne s'est pas „conveni" en 312, H. Gregoire subliniazã dezacordul radical dintre Istoria Eclesiasticã a lui Eusebiu si
Vita Constantini, în privinta convertirii lui Constantin: pe când cea dintâi nu vorbeste nici de minune, nici de cruce, nici de labarum ori de Edictul de tolerantã,
Vita repetã pretutindeni viziuni, miracole si stindardul cu crucea, fãcãtor de minuni. Savantul belgian conchide cã vreun „epigon", cu ajutorul diferitelor izvoare, printre care figureazã si Istoria Eclesiasticã, a compus compilatia care se numeste Vita Constantini. Acest
24 Interesantã concluzia lui Erich Caspar (Gesch. des Papsttums, I, 1930), citatã de autor: „Ein «Edikt von Mailand» ist vollig aus der Ueberlieferung zu streichen".
58
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
epigon a fãcut din persecutia crestinilor de cãtre Lici-nius cauza celor douã rãzboaie ale sale cu Constantin.
La „vision de Constantin" liquidee, din aceeasi revistã25, e un rãspuns la obiectiile învãtatilor Zeiller, Alfoldi si Petersoa, în care autorul stabileste cã „viziunea" îsi are originea în panegirice pãgâne, adevãrate manifeste politice si religioase, dictate de Constantin.
Mentionãm încã cele câteva recenzii26 în care autorul îsi apãrã cu succes punctul de vedere împotriva preopinentilor sãi Andreas Alfoldi27, Norman H. Baynes28 si J. ZeilJer29.
încheierile ce rezultã din toatã aceastã vie dezbatere sunt urmãtoarele:
1.  Nu se mai poate admite o „convertire" a lui Constantin în preajma luptei de la Pons Milvius;
2.  Asa-zisul „Edict de la Milan" e inexistent. El îsi trage originea din Edictul publicat de Licinius la Nico-media;
3.  Vita Constantini, în forma în care ni s-a transmis, nu este opera lui Eusebiu din Caesarea, si a fost compusã cãtre sfârsitul sec. al IV-lea. Ea a crestinat, cum
25  14 (1939), pp. 341 si urm.
26 în Byzantion, VII, p. 652 si urm. si XIV, 341 si urm. Mai înainte (in nr. 10, 1935) a dat rãspunsul sãu hotãrât obiectiilor învãtatului J.-R. Palanque.
27  The helmet of Constantine with the Cbristian Monogram, extras din „The Journal of Roman Studies", 1932.
28  Constantine the Great and the Cbristian Cburch, Londra, 1929 (= „Proceedings of the British Academy", voi. XIV).
29   Quelques remarques sur Ies „visions" de Constantin, „Byzantion", XIV (1939), pp. 329-339.
59
NICOLAE   BANESCU
aratã învãtatul Gregoire, toate acele „viziuni" pãgâne puse pe seama lui Constantin;
4. Pãstrând un timp o prudentã rezervã fatã de noua credintã, geniul politic al lui Constantin si-a dat seama, dupã înfrângerea lui Maxentiu, de forta acestei credinte fatã de pãgânismul în decãdere si a înteles ce armã puternicã ar avea într-însa pentru asigurarea unitãtii monarhiei autocratice pe care o clãdea. De aici, toatã seria de mãsuri menite sã mãreascã autoritatea si prestigiul Bisericii30.
Constantin a acordat clerului crestin toate privilegiile de care se bucurau pãgânii: 1-a scutit de impozite, de sarcini si servicii de Stat. în 321, a decretat legea
30 [Ca orice adevãr istoric, nici aceste concluzii, considerate de Bãnescu definitive la vremea respectivã, nu pot fi absolutizate, mai ales dacã le privim sub toate cele patru puncte ale lor. Spre exemplu, opinia care respinge paternitatea lui Eusebiu din Cesareea asupra „Vietii lui Constantin" este departe de a se fi impus în istoriografie, tendinta ei generalã înclinând azi spre acceptarea acestei paternitãti (pentru aceasta, v. J. Quasten, Initiation aux Peres, voi III, Paris, 1963, p. 450, ap. T. Bodogae, studiu introductiv la Eusebiu de Cezareea, Scrieri, partea întâia, Bucuresti, 1987, pp. 19-20; mai sceptic este G. Dagron, L'Empire romain d'Orient au IV siecle et Ies traditionspolitiques de l'hel-lenisme: le temoignage de Themistios, TM (Paris), 3 (1968), pp. 229-276, aici p. 88, n. 25 si Idem, Naissance d'une capitale (v. Infra, n. 46). Referitor la „convertirea" lui Constantin cel Mare, scepticismul lui H. Gregoire este împãrtsit si de istoriografia actualã: convingerile intime ale lui Constantin vor fi diferit destul de mult de regulile ce s-ar atribuit unui bun crestin în zilele noastre, marcate de atâtea orientãri, unele destul de exclusiviste prin raportare la celelalte. Nu acesta e însã aspectul care conteazã cel
60
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
care dãdea Bisericii drept de mostenire, în urma acestui act, bunurile Bisericii cresc în mod considerabil. Foarte însemnate privilegii furã acordate (318) tribunalelor episcopa]e. Oricine îsi putea aduce pricinile dinaintea acestor tribunale si sentintele lor aveau aceeasi putere ca si cele ale tribunalelor civile, în 333, Constantin întãri aceastã jurisdictie a Bisericii.
Aceastã strânsã, legãturã dintre Stat si Bisericã a fãcut ca Statul sã se intereseze de chestiunile religioase, ceea ce duse la Sinodul de la Niceea (325), primul Sinod ecumenic, fa.pt de o însemnãtate considerabilã, care afirmã întâia oarã politica Statului fatã de Bisericã.
Prin noua sa situatie, Biserica crestinã dezvoltã o vie activitate care se manifestã mai cu seamã pe tãrâmul dogmelor. Statul intervine în discutiile dogmatice si le îndrumã cura îi dicteazã interesul.
mai mult în cazul de fatã, ci deosebirea între ceea ce putea fi în fapt Constantin cel Mare în materie de convingeri religioase si ceea ce o întreagã hagiografie crestinã i-a atribuit de-a lungul timpului (în sens similar, A. Piganiol, L'Empire chretien (325-395), Paris, Presses Univ. de France, 1947); din bibliografia subiectului, mai sunt de mentionat J. Vogt, Konstantin der Grosse und sein Jahrhundert, ed. a Il-a, Miinchen, 1960; H. Lietzmann, Die Anfãnge des Problems Kirche und Staat, „Sitzungsber der Berliner Akad. der Wdss", 1938; K. Aland, Kaiser und Kirche von Konstantin bis Byzanz, „Aus der byzantin. Arbeit der Deutschen Demokratischen Republik", I, Berlin, 1957, pp. 188-212; A.H.M. Jones, Constantine and the Conversion of Europe, New York, 1962 (=Londra, 1948); Konstantin der Grosse, ed. H. Kraft, Darmstadt, 1974; T.D. Barnes, Constantine and Eusebius, Cambridge, Massachussets, 1981; I. Barnea, O. Iliescu, Constantin cel Mare, Bucuresti, Ed. stiintificã si Enciclopedicã, 1982.]                                    '                  '
61
NICOLAE   BANESCU
Alexandria Egiptului era în acea vreme marea metropolã a stiintei grecesti. Viata spiritualã era acolo deosebit de activã, si dogmele formau în acel mediu de neastâmpãr intelectual obiectul celor mai aprinse discutii. O doctrinã nouã se iveste acum în lumea Alexandriei, pasionatã de controversele religioase. Un preot din acest oras, Arie, cunoscut pentru stiinta sa, ridicã o problemã din cele mai grave în sânul Bisericii. Dacã Fiul este nãscut din Tatãl, zicea el, Tatãl exista dinaintea Fiului, si Acesta nu era deci homousios (o/zooucnog), consubstantial cu Tatãl.
Doctrina lui Arie, socotitã de ortodocsi ca erezie, îsi fãcu multi adepti. Ea se ivise de fapt mai înainte, în a doua jumãtate a sec. al III-lea, în Siria, la Antiochia, unde Lucian, unuî din oamenii cei mai luminati ai epocii, întemeiase o scoalã de exegezã si teologie. Aceastã scoalã a fost, dupã expresia lui Harnack, leagãnul arianismului.
Patriarhul Alexandru îl excomunicã pe Arie, si un Sinod compus din episcopi din Libia si Egipt ratificã sentinta patriarhului (321). Arie s-a refugiat pe lângã Eusebiu al Nicomediei si a aflat în Orient multi partizani printre episcopi. în 324, Constantin îl biruise definitiv pe Licinius si venise la Nicomedia. El primi acolo atât plângerile partizanilor, cât si pe acelea ale adversarilor lui Arie. împãratul, care nu putea admite ca pentru niste cuvinte zadarnice sã se tulbure pacea romanã, interveni cu autoritatea sa. El scrise patriarhului Alexandriei si lui Arie, invitându-i sã se înteleagã, recomandând clerului din Alexandria exemplul filosofilor Greciei, care-si apãrau ideile fãrã urã împotriva celor care nu le admiteau. Hosius, episcopul de Cor-
62
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
duba, favoritul împãratului, duse scrisoarea, se informã la fata locului si se întoarse, aducând lui Constantin toate informatiile privitoare la agitatia arianismului, împãratul avu atunci o mare idee politicã, hotãrând a-i convoca pe episcopii din toatã lumea crestinã într-un Sinod care sã dezbatã chestiunea în prezenta sa.
Astfel se deschise, în iulie 325, în bazilica din Niceea, celebrul Sinod, la care participarã mai mult de 250 de episcopi (unii dau cifra de 318) si la care episcopul Romei trimise doi reprezentanti. Actele Sinodului nu ni s-au pãstrat. Ceea ce stim în aceastã privintã ni s-a transmis prin scrierile unora din membrii Sinodului si ale unor istorici. Dupã discutii vii, în prezenta lui Constantin, asistat de Hosius, care pare sã fi avut conducerea dezbaterilor, Sinodul 1-a condamnat pe Arie si a fixat Simbolul Credintei, în care Christos a fost recunoscut ca „Fiul lui Dumnezeu, nãscut, iar nu fãcut, consubstantial cu Tatãl, o/jootxriog iâ> /Tarpi". în aceste dezbateri, Athanasius din Alexandria, dusmanul înversunat al lui Arie, avu o parte mare. Constantin ratificã Simbolul si-i reduse pe opozanti la tãcere. Arie fu exilat în pãrtile cele mai sãlbatice ale Illyriei si scrierile sale arse, iar Eusebiu de Nicomedia alungat din Scaun.
Se credea cã pacea fusese redatã Bisericii, dar realitatea dezminti foarte curând aceste sperante. Dupã câtiva ani, Constantin însusi se schimbã total în favoarea arienilor: Arie si discipolii sãi cei mai zelosi au fost rechemati din exil, iar apãrãtorii cei mai distinsi ai Simbolului de la Niceea, exilati în locul lor. Eusebiu de Nicomedia, readus în Scaunul episcopal, îsi reluã îndatã influenta asupra lui Constantin. Episcopii, adunati în Sinod la Ierusalim, îl asigurarã pe împãrat cã doctri-
63
NICOiAE  BÃNESCU
na lui Arie nu era contrarã credintei niceene, ci prezenta o formulã de credintã neutralã. Ei cerurã sã fie reprimiti în dieceza Alexandriei. Athanasius, acum patriarh al acestei dieceze, nu îl primi pe eretic, si, învinuit de adversari cã a împiedicat transportul grâului egiptean la Constantinopol, îsi atrase mânia lui Constantin. El continuã totusi lupta sa neobositã în sprijinul Ortodoxiei si nu numai în timpul lui Constantin, ci si sub urmasii acestuia, cu toate prigonirile dezlãntuite împotriva sa. De cinci ori izgonit din Scaunul patriarhal, în care totusi muri, Athanasius lãsã amintirea unui mare atlet al lui Christos, stâlp al dreptei credinte31.
S-a cãutat a se explica aceastã neasteptatã schimbare de atitudine a împãratului prin influenta Curtii sau prin relatiile intime si de familie, poate si prin aceea cã suveranul nu-si dãduse de la început seama cât de puternice erau în Orient sentimentele celor ce simpatizau cu arianismul. E mai acceptabilã în aceastã privintã pãrerea unui cercetãtor spaniol al acestei politici

31 Cariera, sa furtunoasã a fost schitatã cu obisnuitu-i talent, dupã izvoare, de Gibbon, The History of the Decline and Fãli of the Roman Empire, ed. Bury, t. II, cap. XXI, pp. 383-403. [Cele sapte volume ale noii editii, considerabil augmentate si îmbunãtãtite de Bury, au apãrut la Londra, 1896-1900. Cea mai accesibilã editie a scrierilor lui Athanasie cel Mare se aflã în P.G., voi. 25-28. Alte editii, ca si bibliografia utilã a scrierilor aceluiasi autor se poate gãsi în foarte recentul Lexicon prosopografic al istoriei si civilizatiei bizantine ('EyKVKÃoxmSiico IJpcxTconoypaipiKO AetiKO Bvtavnvrîq 'latopiac, Kai /ToArncr/wC = EPLBIP), editat sub îngrijirea lui A. Sawides, voi. I, Athena, 1996, pp. 136-139; despre acelasi Athanasie al Alexandriei, v. si G. Dagron, Naissance d'un capitale, ed. a Il-a, Paris, 1984 (c/ Infra, n. 46), Index general, p. 355, s.v (în special pp. 419-435 din cap. XIV)].
64

sovãitoare a împãratului, pãrere dupã care principiul conducãtor al politicii constantiniene în controversa arianã nu a fost de naturã doctrinarã, ci practicã si politicã32. Constantin se crestinã, se stie, numai pe patul de moarte, si el primi botezul din mâinile lui Eusebiu de Nicomedia, un semiarian.
Interventia autoritarã a împãratului, care chemã Sinodul, luând parte activã la lucrãrile lui si dând deciziilor luate putere de drept, prin confirmarea lor, a pus temelia raporturilor dintre Stat si Bisericã, fãcând a se recunoaste oarecum suveranul drept cãpetenie a Bisericii. Raporturile acestea, care vor stãpâni de acum statornic viata religioasã a Bizantului, au fost caracterizate prin termenul de cesaropapism, respins în ultimii ani de atâtia învãtati ca inadecvat33.
32 Ortiz de Urbina, Ignacio, S. L, La politica di Costantino nella controversia ariana, „Atti del V Congresso Internationale di studi bizantini" (= „Studi bizantini e neoellenici", V, Roma, 1939), pp. 284-298.
33 [De la redactarea acestui text, o serie de alte aparitii editoriale au îmbogãtit sensibil datele discutiei, sensul lor general confirmând afirmatia fãcuti aici de Bãnescu. între acestea, mentionãm ca mai importante urmãtoarele titluri: H.-G. Beck, Kirche und theologische Literatur im byzantinischen Reich, Miinchen, 1959, p. 36-37 (cap. „Staat und Kirche", îndeosebi n.3 de la p. 37-38, cu o bibliografie cuprinzãtoare a subiectului; DJ. Geanakoplos, Church and State in the Byzantine Empire: A Reconsideration of the Problem of Caesaropapism, în „Church History", 34 (1965), p. 381-403; J.-M. Sanstetie, Eusebe de Cesaree et la naissance de la theorie «cesaropapiste», „Byzantion", 42 (1972), p. 131-195 si 532-594; S. Runciman, Tbe Byzantine Theocracy, Cambridge, 1977, H.-G. Beck, Das byzantinische Jabrtausend, Miinchen, 1978, p. 33-108; G. Dagron, Empereur et pretre. Etude sur le «cesaropa-pisme» byzantin, Paris, Editions Gallimard, 1996 (cea mai recentã si mai completã abordare)].
65

2. întemeierea Constantinopolului
De o însemnãtate covârsitoare pentru dezvoltarea ulterioarã a Statului a fost întemeierea noii capitale a lumii romane. Timp de secole, cum observã atât de judicios Ferdinand Lot, un mare Stat a avut destinul sãu legat de acest oras, si în multe rânduri Constanti-nopolul a putut reface imperiul34.
Nu trebuie sã credem cã amintirile republicane ale Romei sau privelistea monumentelor sale impunãtoare, care, la fiecare pas, proclamau atât de elocvent traditiile pãgânismului, 1-au putut îndemna pe Constantin a pãrãsi vechea capitalã a imperiului. Suveranitatea acestei capitale se pierduse, dupã fericita expresie a lui Ed. Gibbon, în întinderea excesivã a cuceririi, înainte de Constantin, cei doi Augusti ai tetrarhiei si-au stabilit resedinta în provincii. Maximian îsi tinea de obicei Curtea la Milan, care, situat la poalele Alpilor, îl fãcea sã supravegheze mai bine decât din Roma miscãrile barbarilor Germaniei; iar Diocletian fãcu din Nicomedia resedinta sa preferatã, împodobind-o în câtiva ani cu multã mãretie. De aici, din marginea asiaticã a Bosforului, suveranul putea face fatã deopotrivã pericolului ce ameninta la Dunãre si la Eufrat.
Ridicat la tron de legiunile britanice, Constantin, cât timp a beneficiat de o bunã sãnãtate, a vizitat pe rând provinciile statelor sale, a alergat în grabã acolo unde prezenta sa era necesarã, pentru nevoile pãcii sau ale rãzboiului, si numai rareori s-a oprit la Roma, care-1
34 F. Lot, La fin du monde antique et le debut du Moyen Âge, p. 43.
66
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
interesa, se pare, prea putin. Ajuns apoi la capãtul nãzuintelor sale si mai aproape de apusul vietii, dupã înfrângerea Iui Licinius, s-a gândit a-si stabili într-o resedintã permanentã puterea si maiestatea tronului35. El avu, desigur, motive serioase de a pãrãsi Roma si a-si strãmuta în Orient noua capitalã. Motivele n-au putut fi decât politice, militare si economice. Orientul elenic a avut, în primele veacuri ale erei noastre, o însemnãtate preponderentã în toate domeniile, în cursul secolului al III-lea, invaziile germanice zguduirã puternic provinciile din Apus; o mizerie adâncã a urmat epocii Antoninilor. în fata Occidentului devastat, Orientul rãmânea aproape intact. Puterea economicã a pãrtii de Rãsãrit era mult mai mare decât a celei de Apus, iar pericolul prezentat de Imperiul persan al Sassanizilor dãdea o importantã tot mai mare frontierei de est. în alegerea unei situatii privilegiate a fundatiei sale, Constantin se gândise mai întâi la coasta asiaticã, la locul unde fusese vechiul Ilion (Troia). împãratul se duse acolo în persoanã si trase hotarele cetãtii viitoare. Portile se si construiserã, dupã mãrturia lui Sozo-menos36, când, în urma unui vis - stim ce mare loc tin viziunile în activitatea acestui împãrat - Constantin se hotãrî asupra orasului Byzantion''', veche colonie a Megarei, pe tãrmul european. Cu prilejul ultimelor operatii ale rãzboiului cu Licinius, el putuse admira pozitia incomparabilã a acestui oras, înfipt ca un cui între •
35 Ed. Gibbon, op. cit., Londra, 1909, ed. Bury, t. II, p. 150. * Scriitor bisericesc din secolul al V-lea. 37 El îsi trage numele de la Byzas, seful expeditiei (jumãtatea sec. al VIMea î. Hr.).
67
NICOLAE   BANESCU
Thracia, de care tinea, Asia Micã si Pont. Asezatã în punctul de întâlnire al Europei cu Asia, pe Cornul-de-Aur38, cel mai bun port din lume, înconjuratã din trei pãrti de apã, protejatã dinspre uscat de zidul ce se întindea de la port pânã la tãrmul Mãrii Marmara (Pro-pontida celor vechi), noua capitalã se putea usor apãra împotriva asalturilor dusmane. Flota sa avea cel mai sigur adãpost în Cornul-de-Aur, a cãrui intrare era interzisã flotelor vrãjmase printr-un puternic lant de fier aruncat de la un tãrm la altul, de la Acropolea cetãtii pânã la turnul din Galata. Tot de aici se puteau arunca repede armate la frontierele de Nord si de Est, unde presiunea barbarilor era tot mai amenintãtoare. Stãpânul Constantinopolului, observã cu dreptate N. lorga, era în chip firesc paznicul insulelor Arhipelagului, insula care unesc coasta Thraciei cu cele ale Asiei si Helladei, si cu depãrtata insulã a Cretei, cheia drumului ce duce la continentul Africii39. Bosforul si Hel-lespontul sunt cele douã porti ale Constantinopolului, si cine avea în mâinile sale aceste douã treceri le putea închide usor flotelor dusmane. Barbarii Pontului Euxin, care, în sec. al III-lea, îsi mânaserã flotele pânã în mijlocul Mediteranei, furã de acum opriti prin aceastã barierã puternicã, si provinciile Orientului mântuite de primejdiosii pirati. Când însã cele douã porti se deschideau pentru comert, toate produsele tinuturilor de la miazãnoapte si de la miazãzi veneau în
38 Figura pe care o descrie are forma unui corn de cerb sau de bou. Epitetul „de Aur" face aluzie la bogãtiile care, din tãrile cele mai depãrtate, se vãrsau în portul Constantinopolului.
39 N. lorga, TheByzantineEmpire, Londra, 1907, p. 4.    ,.    /,,:
68

portul capitalei, pe apele Pontului si Mediteranei. Timp de secole, comertul lumii întregi fu atras la Con-stantinopol40. Avantajele comerciale ar fi fost, singure, de ajuns ca sã-1 convingã pe Constantin în favoarea acestei pozitii, afirmã Bury, si pe deasupra nu era unul care sã se compare cu promontoriul vechiului Bizant în privinta tãriei strategice41. Importanta acestei cetãti din punct de vedere strategic si economic fusese recunoscutã de cei vechi.
învãtatul german G. Hertzberg subliniazã, de asemenea, în cuvinte care meritã a fi reproduse, pozitia privilegiatã a fundatiei lui Constantin din toate aceste puncte de vedere. Portul Chrysokeras, zice el, din vechime vestit, n-are seamãn în ce priveste avantajele sale pentru comeit si navigatie. „El e asezat la încrucisarea tuturor cãilor maritime, care de la limanul Ni-prului, de la Marea de Azov, de la Phasis, de la Trape-zunt, de la ThessaLonic, din Attica, din Creta si Rhodos, în sfârsit, din Delta Nilului se întâlnesc aici, si aici îsi gãsesc toate capãtul lor natural". Era, din punct de vedere comercial, pentru bizantini, de o însemnãtate deosebitã cã mai multe din aceste cãi maritime, si anume toate câte veneau din Marea Neagrã, ca si cele de la Alexandria Egiptului, sunt numai continuarea altor mari linii, care mijloceau aici traficul cu interiorul tãrilor pontice, dincolo cu Turanul si Iranul, în partea de Sud cu interiorul Africii si cu porturile Mãrii Rosii si Oceanul Indian. Astfel, a fost întotdeauna foarte im-
* Gibbon, op. cit., ed. Bury, t. II, p. 156.
41 J. Bury, History cfthe Later Roman Empirefrom the deaih of Tbeodosius I to the death ofjustinian, l, Londra, 1923, p. 67.
69
NICOLAE   BANESCU
portant faptul cã, din punct de vedere comercial, politic si militar, Constantinopolul e centrul unde se încruciseazã toate marile drumuri ale imperiului42.
La 324, dupã victoria sa asupra ultimului împãrat al tetrarhiei, Constantin întreprinse constructia noului oras. Legenda crestinã raporteazã cã suveranul, cu lancea în mânã, conduse solemn procesiunea, cãlãuzind brazda traditionalã, care însemna hotarul pânã unde trebuia sã se întindã orasul. Când cei din jurul sãu îi atraserã atentia cã a depãsit cele mai vaste dimensiuni ale unui oras, împãratul rãspunse cã va merge pânã când îl va opri cãlãuza nevãzutã care merge înaintea sa.
Zidurile lui Constantin începeau de la port si ajungeau la Marmara (Propontis), la 15 stadii de vechea fortificatie. Locul ce-1 închideau ele era de patru ori mai mare decât al orasului Byzantion. Lucrãrile nu erau încã terminate când împãratul sãrbãtori inaugurarea, în ziua de 11 mai 330. Aceastã datã rãmase ziua aniversãrii sale, yevâ-âhia. Un rescript imperial îi dãdu numele de Noua Romã (Nea 'Pa)fir[), iar cel de Con-stantinopol (KcovatavTivovno^iq, orasul lui Constantin) s-a impus si s-a pãstrat pânã astãzi.
De la început, Constantin crea aici un Senat, ca în Roma, cãci gândul sãu a fost ca noua capitalã sã fie asemenea celei vechi. N-avu totusi curajul sã identifice pe senatorii fundatiei sale cu cei din vechea capi-
42 G. Hertzberg, Geschichte aer Byzantiner und des osmanis-chen Reiches (colectia „Allgemeine Geschichte in Einzeldarstellungen" a lui W. Oncken), Berlin, 1883, p. 22.
7.0
^^^^^^mfiSji^^^
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
talã: ei furã pusi Ierarhic în urma acelora, fiind simpli clari, nu clarissirni, cum erau senatorii Romei, în ce priveste consulii. Constantin, pânã la moartea sa, îi lãsã la Roma. Numai în 339 Constantin luã Consulatul la Constantinopol, pe când Constans, fratele sãu, îl luã la Roma. De atunci, Consulatul fu împãrtit între cele douã capitale.
Fãrã nici un scrupul, Constantin despuie orasele Asiei si Greciei de cele mai pretioase ornamente ale lor, pentru a-si împodobi fundatia sa. Trofeele rãzboaielor memorabile, statuile zeilor si eroilor, ale înteleptilor si poetilor antichitãtii furã aduse spre a înfrumuseta noul oras. Fiindcã în timpul asediului vechiului Byzantion împãratul îsi asezase cortul în vârful colinei a doua, el vru sã perpetueze aceastã amintire si trase pe locul acela principalul Forum. El avea formã elipticã si, la cele douã intrãri de la capete, douã arcuri de triumf. Porticele, care-1 înconjurau din toate pãrtile, erau împodobite de statui, în mijlocul acestui Forum se înãlta o coloanã uriasã de porfir, din care se mai vede astãzi o parte. Statuia colosalã a lui Apollo, adusã din Atena sau dintr-un oras al Phrygiei, era asezatã în vârful coloanei. Artistul îl înfãtisase pe zeul luminii sau, cum presupuneau supusii, pe însusi Constantin, cu sceptrul în mâna dreaptã, si globul, pe care Victoria înaripatã punea piciorul, în stânga; un nimb de raze strãlucitoare îi înconjura capul43.
43. D. Lathoud, La consecration et la dedicace de Constantinopole, „Echos d'Orient", 27 (1924), pp. 289-314; 28 (1925), pp. lSO-201. înregistrând legenda dupã care Constantin ar fi îngropat sub fundamentul coloanei pãrticele din lemnul sfânt al crucii, moaste de martiri, 12 panere pentru pâinea
71
un

Circul sau Hippodromul, care ocupa un loc atât de însemnat în viata Romei vechi, nu putea lipsi nici aici. Era o constructie mãreatã, ridicatã încã din vremea lui Septimiu Sever. Axa care tãia în douã arena, asa numita spina44, era împodobitã, între altele, cu coloana de bronz a celor trei serpi încolãciti, ale cãror capete purtau celebrul trepied de aur închinat de greci templului de la Delphi, dupã biruinta lor de la Plateia, asupra lui Xerxes. El fusese adus de Constantin, dupã mãrturia pe care o aflãm la istoricii eclesiastici. între Hippo-drom si Sfânta Sofia, clãdirea palatului imperial, cu multele lui curti, cu grãdinile, porticele si terasele sale, acoperea o mare întindere de teren. Bãile, care purtau numele de Zeuxippos, erau împodobite cu coloane de marmurã de tot felul si cu numeroase statui de bronz. Constantin ridicã, în sfârsit, biserici, între care Sfânta Sofia, închinatã întelepciunii divine si terminatã de Constantiu, si Biserica Sfintii Apostoli, împodobitã de
Eucharistiei, si vechiul Palladium adus din Roma, autorul so-coate cã toate acestea proclamã originile crestine ale Constan-tinopolului. [Pentru ansamblul acestei problematici, ca si pentru bibliografia ei, cititorul se poate documenta apelând la magistrala sintezã a lui G. Dagron, Naissance d'une capitale: Constantinopole et ses institutions de 330 ã 451, Paris, Presses Universitaires de France, 1974].
44 [R. Guilland, Etudes de topographie de Constantinople byzantine, voi. I, Berlin—Amsterdam, 1969, partea a doua („L'Hippodrome"), p. 443-444 („L'Epine"). Pentru coloana celor trei serpi încolãciti, v. Thomas T. Madden, The serpent Coloumn of Delphi in Constantinopole: placement, purposes and mutila-tions, BMGS, 16, 1992, pp. 111-1451.
72

strãlucite mozaicuri, unde împãratul îsi alese locul de mormânt. Apoi, Sfânta Irina, pãstratã pânã azi.
Cuprinderea a sapte coline în incinta orasului (douã dintre ele, e adevãrat, mult mai târziu), numele de Capitoliu dat uneia dintr-însele, împãrtirea teritoriului în 14 regiuni, dintre care una de dincolo de Cor-nul-de-Aur o aminteste pe cea de peste Tibru a Romei (Trastevere), ne aratã pânã la ce amãnunte fu împinsã grija de a face din Noua Romã un oras asemenea celui vechi.
Ideea rolului de resedintã imperialã e exprimatã în reprezentãrile monetare ale orasului lui Constantin: bustul încununat de laur si acoperit de mantia imperialã, simbolul Constantinopolului, tine în mânã sceptrul. Lipsa acestui atribut pe reprezentãrile monetare ale vechii Rome ne aratã - cum observã Louis Brehier - cã noua creatie a lui Constantin e si capitala lui politicã, sceptrul tinut în mânã figurând autoritatea imperialã, al cãrei Scaun este45.
Izvoarele vechi ne spun cã împãratul Constantin cel Mare, potrivit obiceiului, a închinat orasul sãu zeitei Tyche si, pe lângã numele de Kcovaravnvovno^ig si Nea PmjJiTf], AL\nepa 'PW/JTJ, i-a dat si numele sacerdotal de 'Av&ovcrct, dupã cum vechea Romã îl avusese pe acela de Flora. Tyche îsi avea la Constantinopole statuia sa, al cãrei tip, luat din numeroasele reprezentãri ale zeitei TV%TI noheax;, din epoca elenisticã si romanã, e înfãtisat pe monedele lui Constantin. Acoperitã de un lung chiton si de o manta, de asemenea-
45 Constantin et la fondation de Constantinopole, în „Revue historique", 40eanee, c. QOX (II, Juillet-Aout 1915).
73
NICOLAE   BANESCU
"N..
lungã, stând pe tron, cu picioarele sprijinite pe partea dinainte a unei corãbii, ea poartã pe cap coroana de zid (^modiolos) si tine în mâna stângã cornul plin de fructe, caracteristic numelui sãu de Antbustf6. Statuile sale au fost distruse în epoca iconoclastilor, si de atunci Panaghia se impune definitiv ca patroanã a orasului47.
Pentru a-si popula noua capitalã, Constantin îi invitã pe bogatii senatori ai Romei, dãruindu-le palate construite în diferite cartiere, oferindu-le domenii si pensiuni. El îi atrase în fundatia sa si pe cei mai avuti
* [Despre legãturile dintre 'Av&ovaa si echivalentul sãu latin Flora, pe de o parte, ca si Tychepoleos, pe de altã parte, v. consideratiile înnoitoare ale lui G. Dagron, Naissance d'une capitale-. Constantinopole et ses institutions de 330 ã 451, editia a Il-a, Paris, Presses Universitaires de France, 1984, p. 40, 44-45, 307 si 336J.
471. Strzygowski, Die Tyche von Konstantinopel, în „Analecta Graeciensia, Festschrift zur 42. Versammlung deutscher Philologen und Schulmâner in Wien", 1893. Graz 1893, pp. 143-159. [Termenul modiolos apare în surse numai din veacul al X-lea, când Constantin al Vll-lea Porphyrogennetos afirma în „De cerimoniis", ed. Reiske, voi. I, Bonn, 1829, pp. 414, 17 si 432, 15, cã împãrati din veacul al V-lea au purtat acest tip de coroanã, atestat de losif Genesios si pentru împãrãtesc. Faptul cã statuia zeitei Tyche din Constantinopol purta acest „modiolos" este întãrit de emendarea fãcutã de G. Dagron, Constantinopole imagi-naire: Etudes sur le recueil des Patria, Paris, 1984, p. 185, n. 115. Pentru semnificatia constitutionalã a lui „modiolos", se poate adãuga discutia lui P. Charanis, The Imperial Crown Modiolus and its Constitutional Significance, „Byzantion", 12 (1937), pp. 189-195; Idem în „Byzantion", 13 (1938), pp. 377-381; F. Dolger în BZ, 38 (1938), p. 240; G. Dagron, Naissance d'une capitale, 1984, p. 102)].
74

curiali ai provinciilor. O clasã care ajunse în curând numeroasã în Constantinopol a fost aceea a meseriasilor si a negutãtorilor, care-si aflau usor mijloacele de existentã în satisfacerea trebuintelor si luxului celor bogati, în mai putin de un secol, incinta orasului nu mai putu cuprinde multimea populatiei revãrsate dincolo de ziduri si ea a trebuit sã fie lãrgitã.
Libertãtile de care se bucura plebea Romei furã introduse si la Constantinopol. Un privilegiu mare la Roma fuseserã distribuirile de grâu, largitiones fru-mentariae, si Constantin le acordã si capitalei sale: corporatii de ncwicularii furã organizate pentru a aduce grâul din Siiia si Egipt48.
Urmãrile fundatiei lui Constantin au fost hotãrâtoare pentru istoria ulterioarã a imperiului. Strãmutarea centrului politic în Orient a fãcut cu putintã despãrtirea definitivã, sub Theodosius cel Mare, a celor douã jumãtãti, de Rãsãrit si de Apus, ale imperiului (pars Orientis si pars Occidentis). Cu aceasta, deosebirea dintre ele se adânceste din ce în ce mai mult, în pofida unitãtii teoreticã a imperiului, care întotdeauna a stãpânit conceptia politicã a Bizantului. Elenismul atotputernic în Orient impuse în scurtã vreme limba greacã în locul celei latine ca limbã oficialã. Constantin fãcuse din nou a sa creatie un oras latin. El se socotea împãrat roman, si limba sa era limba latinã, si în
48 [Despre latinul navicularius, ca si despre echivalentul sãu grecesc va\>K>,r|poc;, care s-a impus cu începere din veacul al VII-lea, se poate consulta H. Antoniadis-Bibicou, Recherches sur Ies donanes ã Byzane, Paris, 1963, precum si H. Ahrweiler, Byzance et la mer, Paris, 1966].
75

aceastã limbã vorbi episcopilor în Sinodul de la Ni-ceea. Dar limba greacã pãtrunsese încã din secolul al IV-lea în diferite domenii ale lumii oficiale49, pentru a înlocui cu totul, dupã câteva secole, limba latinã. Biserica Orientului a fost ea însãsi un factor de greciza-re. Constantinopolul a fost, apoi, prin situatia sa geograficã, centrul natural în jurul cãruia avea sã se grupeze lumea orientalã, cu aspiratiile si tendintele sale, care au dat Bizantului unul din caracterele sale specifice.
3- Reformele
a. Modificarea structurii statului. Conceptia orientalã a suveranitãtii. Ceremonialul. Crearea orasului resedintã a lui Constantin se împleteste cu o serie de reforme care contribuirã a preface radical structura Statului roman.
Reformele au fost initiate de Diocletian si continuate si duse la capãt de Constantin cel Mare.
Imperiul roman întemeiat de Augustus a fost, în primele trei veacuri, din punct de vedere constitutional, o republicã, guvernãmântul fiind împãrtit între împãrat si Senat, împãratul, a cãrui pozitie constitutionalã era exprimatã prin titlul de princeps, afla o limitare a puterilor sale în drepturile Senatului. De aceea, aceastã perioadã a imperiului a fost numitã cu drept cuvânt Principatul sau Diarchia. Dar, în aceastã diar-hie, princeps a fost de la început factorul predomi-
49 N. lorga, Histoire de la ine byzantine, I, p. 47 si urm., a precizat cu multã documentare aceastã pãtrundere.
76
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
nant, si istoria constitutionalã a Principatului, cum observã atât de judicios istoricul englez Bury, se reduce la o treptatã si hotãrâtã uzurpare a mai tuturor functiilor pe care Augu&tus le atribuise Senatului50. Aparenta republicanã a fost înlãturatã complet înainte de sfârsitul veacului al HJ-lea. Aurelian a încercat cel dintâi a opri descompunerea imperiului printr-un plan coerent de reforme si rãzboaie. El îi învinse pe germani, eliberã Italia, scãpã imperiul de toti pretendentii, reduse Orientul în stãpânirea romanã si a putut fi considerat ca un adevãrat rsstitutor orbis; cel dintâi îsi puse pe frunte diadema de tip oriental, panglica împodobitã cu perle si, pentru a da imperiului unitatea moralã ca-re-i lipsea, el fãcu, în 274, din monoteismul solar religia oficialã a Statului51. Cu Aurelian, sugestia divinitãtii, dispãrutã odatã cu dinastia lulia-Claudia, apare iarãsi. Dar Diocletian, ales în septembrie 284, întreprinse hotãrât un plan de reforme concret si logic, care transformã d-efinitiv Statul dintr-o republicã într-o autocratie. Opera sa a fost continuatã si desãvârsitã de Constantin. Aceastã mare schimbare, îndeplinitã prin reforme radicale, era, din punct de vedere constitutio-
50   History of tbe Later Roman Empire from the death of Theodosius l to the death of Justinian (395-565), I, Londra, Macmillan and Co., 1923, p. 5; The constitution of the Later Roman Empire. Selected essays of J. B. Bury, edited by H. Temperley, Cambridge 1930, p. 99 si urm. Cf. Leon Homo, L'empire romain. Le gouvernement du monde. La defense du monde. L'exploatation du monde, col. „Bibliotheque historique", Paris, Payot, 1930, pp. 20-26.
51  Guglielmo Ferrero, La ruine de la civilisation antique, Paris, 1921.     ,  ,,.,.....
77

nai, o rupere cu trecutul. Aruncând masca republicanã, Diocletian si urmasul sãu Constantin stabilesc, pe o nouã bazã, monarhia absolutã.
Una dintre cauzele principale ale marii crize politice a secolului al III-lea au fost desele uzurpãri. Imperiul ajunsese, în acest timp, o minge în mâinile soldatilor52. Grija cea mare a lui Diocletian a fost de a pune capãt acestor continue uzurpãri. Pentru aceasta, împãratul trebuia sã fie cât mai mult prezent în tot locul, sã strãbatã provinciile si sã comande în rãzboaie. Experienta secolului al III-lea arãtase cã sarcina de a conduce imperiul întrecea puterile unui singur om. Diocletian, spre a remedia acest neajuns, institui un collegium al împãratilor. La un an dupã urcarea sa pe tron, el îsi alese un coleg în persoana lui Maximian, un danubian din Pannonia, bun general, indicat, prin mediocritatea spiritului sãu, pentru rolul de subordonat. Diocletian avea preeminenta recunoscutã celui mai în vârstã (.Augustus senior); ea se exprima si prin numele de Jo-vius, fiul lui Jupiter, pe care 1-a luat pentru sine, dând lui Maximian pe acela de Herculius, fiul lui Hercule53. Era, în aceastã simbolicã nomenclaturã, un ecou al caracterelor religioase ale regalitãtii faraonilor54, în diar-
52  L. Homo, L'empire romain, Paris, Payot, 1930, a expus în chip luminos, în cap. III, cauzele particulare care dau crizei, la mijlocul veacului al III-lea, caracterul de violentã pe care nu-1 avusese mai înainte: una, externã, puternicele confederatii militare ale barbarilor, alta, internã, lacunele organizatiei militare romane.
53 G. Bloch, L'empire romain, evolution et decadence, Biblio-theque de philosophie scientifique, Paris, 1924, pp. 185 si urm.
54  Vezi J. Maurice, Les pharaons romains, „Byzantion", XII (1937), pp. 71-103-
78
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
hie, Diocletian conducea Orientul, colegul sãu, Occidentul. Maximian a fost pentru Diocletian un auxiliar pretios, înclinânchj-se fãrã rezerve înaintea geniului superior al marelui împãrat. Aceasta îl îndemnã pe Diocletian sã lãrgeascã sistemul, numind, în 293, doi Cesari, pe Constantiu Chlorus si pe Galeriu. Acestia depindeau fiecare de unul dintre cei doi Augusti, atri-buindu-se fiecãruia câte o portiune din teritoriul administrat de seful sãu. Cesarii furã împãrati în subordine si legati de Augus-tii respectivi prin adoptiune. Sistemul deveni astfel o tetrarchia,
Pe lângã însemnãtatea administrativã, sistemul te-trarhiei rezolva si problema vitalã a succesiunii. Cei doi Cesari erau socotiti ca succesorii desemnati ai celor doi Augusti si aveau sã-i înlocuiascã automat în ziua când acestia dispãreau prin moarte sau abdicare.
Pentru a întãri prestigiul suveranului, acesta trebuia sã stea departe de masele de jos, sã se ridice la o înãltime inaccesibilã muritorilor de rând. împãratul apãrea de acum în public cu fruntea încinsã de diademã, introdusã definitiv de Constantin ca suprem simbol al suveranitãtii autocratice; el adoptã vesmintele si încãltãmintea împodobite cu pietre scumpe si mãrgãritare, ceremonialul complicat al Orientului. Retras în apartamentele palatului sãu, înconjurat de o Curte strãlucitã si luxoasã, aproape invizibil pentru supusii sãi, monarhul apãrea în public numai în ocazii rare si înconjurat de aparatul unui fast extraordinar. O etichetã severã prezida la toate actele Curtii imperiale. Sugestia divinificãrii a fost deviza constantã a autocratilor. Diocletian si Maximian, am vãzut, sunt desemnati ca rude de zei. Dacã divinificarea oficialã a împãratilor a fost
79
NICOLAE  BANESCU
opritã de crestinism, consacrarea persoanei lor a fost pãstratã în epitetul de „sacru", „divin", si împãratii ajung sã se priveascã ei însisi ca vicari ai lui Dumnezeu pe pãmânt. lustinian, într-o lege, vorbeste despre împãrat ca trimis de Dumnezeu ca sã fie legea vie; în secolul al IX-lea, Basilios I spune fiului sãu: „Primesti imperiul de la Dumnezeu"55.
Conceptia orientalã a regalitãtii divine e acum formal exprimatã în diademã. Ea are efect asupra a tot ce tine de împãrat. Persoana sa e divinã, tot ce-i apartine îmbracã un caracter sacru: sacra se numeau dispozitiile care emanau de la împãrat, palatul în care locuia era sacrum palatium, apartamentul sãu sacrum cubi-culum, garderoba, sacra vestis. Cine venea dinaintea sa trebuia sã îndeplineascã actul adoratiei, sã îngenuncheze si sã sãrute purpura. O schimbare se face si în stilul titular al împãratilor. Suveranul e pentru supusii sãi dominus, si, în sec. al IV-lea, împãratii îsi însusesc acest termen, dominus noster apare pe monedele lor. Termenul de basileus apare si el mai târziu, introdus de Heraklios56, dupã zdrobirea statului persan; titlul de despotes, pe cele mai vechi monede cu inscriptii grecesti, e una din trãsãturile orientale cele mai caracteristice ale transformãrii Statului roman.                      ,
55- Vezi Bury, History of the Later Roman Empire..., I, pp. 11-12.
56. Louis Brehier, L'origine des titres imperiaux ã Byzance, BZ, 1906. [G. Rosch, "Ovatia âaaiÃeiag. Studien zum offiziellen Gebrauch der Kaisertitel in spãtantiker und fruhbyzantinischer Zeit, Viena, 1978].               ,.                    ,          , _ _, •..,..,
80

b. Reforma administrativã. Aceasta a fost o altã inovatie a lui Diocletian. Pentru a micsora puterea guvernatorilor de provincii, care, având la îndemânã fortele militare, puteau usor sã încerce a uzurpa, Diocletian desfãcu vechile provincii în pãrti mai mici si introduse în acelasi timp în cârmuirea lor separatia puterilor civile de cele militare. Imperiul se împãrtea în patru sectiuni sau prefecturi: Galliile, Italia, Illyri-cum si Oriens. în Fruntea lor se afla câte un Praefectus Praetorio, unicul organ al imperiului care, sub Diocletian, întrunea încã în mâinile sale puterile civile si militare. Constantin îi retrase însã puterile militare, încât el ajunse o autoritate deplin civilã, cu puteri administrative, financiare si judiciare.
La aceste patru Prefecturi se adãugau alte douã: a Romei si a Constantinopolului, scoase de sub autoritatea Prefectului Pretoriului si puse sub aceea a Prefectului orasului, en<xp%oc, -ufjt nâheatq. Acesta venea în rang îndatã dupã Prefectul Pretoriului. El pãstreazã vechiul sãu caracter civil. Era principalul judecãtor criminal în capitalã, avea controlul politiei, supravegherea pietelor, grija apeductelor, între cele mai însemnate îndatoriri ale sale era aprovizionarea capitalei cu grâu. Avea, în sfârs-it, controlul corporatiilor.
Cele patru Prefecturi se desfãceau în 96 de provincii, din 57, câte erau înainte de Diocletian, si numãrul acesta merse crescând, încât Notitia Dignitatum, pe care savantii o dateazã din sec. al V-lea, ne aratã cã numãrul provinciilor ajunge la 120. Se înlãturã, fireste, deosebirea dintre provinciile imperiale si cele senatoriale, iar situatia particularã a Italiei fu suprimatã, si peninsula fu împãrtitã în provincii, ca si celelalte teri-
81

torii ale imperiului, în acelasi timp, spre a împiedica prin aceastã fãrâmitare slãbirea imperiului si a puterii centrale, Diocletian institui diecezele. Provinciile adiacente furã grupate prin reforma sa într-o circumscriptie, care fu numitã diecezã, având în frunte un functionar subordonat Prefectului Pretoriului si ale cãrui puteri erau numai civile. El purta titlul de vicarius, afarã de al Orientului, care se chema Comes Orientis, si de cel al Egiptului, intitulat Praefectus AugustaH^1'. Diocletian a creat 12 dieceze, cinci în Orient58 si sapte în Occident59.
în fruntea provinciilor astfel micsorate se aflau guvernatori cu puteri numai civile, numiti de împãrat la recomandarea Prefectilor. Afarã de câteva provincii în care, din cauza caracterului rebel al populatiei sau din cauza rãzboiului permanent cu vecinii, puterile civile si militare rãmaserã întrunite în aceeasi mânã, nicãieri, de la Diocletian încoace, pânã în epoca lui Heraklios, guvernatorul provinciei nu mai are a face cu armata60. Comanda militarã a provinciei se afla în mâinile unui
57  [Despre praefectus Augustalis si schimbãrile suferite de aceastã demnitate în vremea lui lustinian I, v. A. H. M. Jones, The Later Roman Empire, 284-602, (LRE), voi. I, Oxford, 1964, p. 282; demnitatea   e   metionatã   si   mai   pe   urmã,   spre   ex.   în Theophylaktos Simokatta, VIII, 13, 11 (Teofilact Simocata, Istorie bizantinã, traducere de H. Mihãescu, Bucuresti, Ed. Academiei, 1985 (col. „Scriptores Byzantini", IX), p. 172].
58 Oriens, Pontica, Asiana, Thracia, Moesiae.
59. Pannoniae, Britanniae, Galliae, Viennensis, Italia, Hispaniae, Africa.
60 E. Stein, Geschicbte des spâ'tromischen Reiches, I, Wien, 1928, p. 105.
82

dux. Aceastã refoimã fãcea mai anevoioase uzurpãrile si repara, în acelasi timp, insuficienta elementului militar, care n-avea întotdeauna calitãtile necesare pentru guvernãmântul civil.
Urmasul lui Diocletian înmulti si mai mult provinciile, din care trei erau guvernate de proconsuli, treizeci si sapte de consulari, saptezeci si unu de praesides si cinci de correctores.
Constantin, am vãzut, reduse puterea Prefectului Pretoriului. Noii ministri apar acum cu atributii care tineau mai înainte de resortul Prefectului. Consiliul împãratului, mai înainte Consilium principis, se numeste acum Sacrum Consistorium si a primit o nouã organizare61. El capãtã sub Constantin o importantã mai mare decât sub DiocLetian: lucra ca o înaltã Curte, dinaintea cãreia se aduceau cazuri importante, ca trãdarea, si era consultat în materie de legislatie si politicã, în fruntea sa se afla maltul demnitar creat acum, quaes-tor sacri palatii, un fel de cancelar care, cu ajutorul imperialelor scrinia, pregãtea legile si rãspunsurile la cereri.
Fãcea parte din Consistorium magister officiorum, unul dintre cei mai înalti demnitari, un fel de ministru
61 Diocletian a schimbat numele de Consilium în Consistorium, fiindcã tn autocratie membrii lui trebuiau sã stea în picioare (.consistere), în prezenta împãratului (v. Bury, op. cit., p. 23). [«Le consiliumprincipis devint le Consistorium lorsque ses membres se tinrent non plus assis mais debout en presence de l'empereur», în A.H.ML Jones, Le declin du monde antique (284-610), Paris, Ed. Sirey, 1970, p. 124; G. Ostrogorsky, Histoire de l'Etat byzantin, traduc tion francaise de J. Gouillard, Paris, Payot, 1956, p. 66].
83
NICOLAF.   BÃNESCU
al Casei imperiale62. Ministerul sãu cuprindea un grup de departamente amestecate, fãrã legãturi unul cu altul, si avea multe din atributiile exercitate mai înainte de Prefectul Pretoriului. El luã de la acesta directia fabricilor de arme si grija sigurantei personale a împãratului, de aceea regimentele de gardã întocmite de Constantin, asa-zisele scholaepalatinae, se aflau sub comanda sa. Avea apoi conducerea ceremoniilor Curtii si controla departamentul special (Officium ad-missionum), care se ocupa cu întocmirea ceremoniilor si cu audientele imperiale. Receptia ambasadorilor strãini intra de asemenea în atributiile sale, si el era seful corpului de interpreti ai limbilor strãine. Avea, prin urmare, functiile unui Ministru al Afacerilor Externe. Ca Director al Postei Statului (.cursuspubli-cus), el orânduieste cãlãtoriile ambasadorilor strãini în capitalã. Avea apoi puterea de a supraveghea administratia, avându-i sub ordinele sale pe Agentes in rebus, un corp de functionari care forma serviciul secret al statului, un fel de curieri imperiali întrebuintati pentru tot felul de misiuni confidentiale. Erau pretutindeni în provincii, spionându-i pe guvernatori, raportând despre reaua purtare a functionarilor si
62 Officium era termenul pentru corpul functionarilor civili (officiales), care constituia statul major al unui ministru sau guvernator, si magister officiorum era numit astfel de la autoritatea pe care o exercita asupra serviciului civil, dar în special asupra departamentelor secretariale (scrinid) ale palatului. V. Bury, op. cit., voi. I, p. 29. [Tratare mai recentã a acestor aspecte de cãtre G. Purpura, II„magister officiorum" e la „schola agentium in rebus", în „Labeo", 25 (1979), pp. 202-208; M. Clauss, Der magister officiorum in der Spâtantike, Miinchen, 1980].
84
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
veghind sã nu se foloseascã rãu Posta. Ei erau în Rãsãrit în numãr de 120063.
Alãturi de quaestor si de magister officiorum, se mai aflau în Consistorium cei doi conducãtori ai Finantelor: comes sacrarum largitionum, un fel de Ministru al veniturilor publice64, si comes rerum privata-rum, Ministrul veniturilor particulare, al veniturilor scoase din domeniile particulare ale împãratului, în sfârsit, mai fãceau parte din Consistorium si cei doi mari comandanti militari, magistri militum praesenta-/es65, care îsi aveau resedinta în capitalã, si, probabil, si Prefectul Pretoriului.
63 Bury, op. cit., vo7.I, pp. 29-30; E. Stein, op. cit., pp. 172-173-[Meritã adãugate aici si alte contributii, precum O. Seeck, în Paulys Real-Encyclopãdie der classischen Altertumswissenschaft, voi. I, 1894, pp. 775-779; E. Stein în Opera Minora selecta, Amsterdam, 1968, pp. 71-115; G. Purpura, I curiosi e la scuola agentium in rebus, în „Annali del Seminario giuridicio di Palermo", 34 (1973), pp. 165-275; P J. Sijpesteijn, Another Curiosus, „Zeitschrift fur Papyrologie und Epigraphik", 68 (1978), pp. 149 si urm (cf. A. Kazhdan (= Ka dan) în ODB, voi. I, New York-Oxford, Oxford Lfniversity Press, 1991, pp. 36-37)].
M Sacrae largitiones însemnau „cheltuieli imperiale", cãci, dupã rânduiala lui Constantin, cheltuielile acestui birou de finante consistau mai ales din darurile în bani ale împãratului, printre care donativul plãtit trupelor era partea cea mai importantã (Stein, op. cit., pp. 174-175).
65 în privinta lor, v. A. Hoepffner, Les „magistri militum prae-sentales" au IV-e siecte, „Byzantion", XI (1936) 483-498. Autorul combate pãrerea lui Ensslin, dupã care magister equitum praesentalis era, în veacul al IV-lea, superior celui al infanteriei (pedi-tum), contrar pãrerii lui Mommsen, pentru care magisterpeditum praesentalis era superior celuilalt. Hoepffner produce serioase argumente, care-1 fac sã-i considere pe ambii praesentales, initial egali. .            . .           , ...,.,. ... ....'.•-,..,
85

Marea reformã administrativã a lui Diocletian fu însotitã de înmultirea sarcinilor functionarilor, de crearea birocratiei caracteristice monarhiei absolute, birocratie amplificatã de Constantin. Scriitorii relevã multimea enormã a dregãtorilor care umpleau în aceastã epocã micile districte si orasele. Marii demnitari aveau în subordine un personal extrem de numeros si ierarhizat. Officium era biroul functionarului civil sau militar. Teoretic, „officiale?', fie civili, fie militari, erau presupusi soldati ai împãratului, o fictiune cu atât mai uimitoare, cum atât de bine observã Stein, cu cât, în acelasi timp, se îndeplini separatia puterii civile de cea militarã66. Serviciul lor era militia, semnul lor distinctiv era centura, pe care la expirarea serviciului o aruncau; retragerea din functie era numitã cu un termen militar honesta missio (retragere, liberare onorabilã)67.
Organizarea statului birocratic bizantin îsi afla încoronarea în ierarhia rangurilor, întocmitã în liniile sale mari de Diocletian si desãvârsitã de Constantin. Locul cel mai înalt în aceastã ierarhie îl detineau membrii familiei imperiale, împodobiti cu titlul de nobilissimi. Dupã dânsii, o întreagã scarã de ranguri, precizate cu scrupulozitate si însotite fiecare de anumite ceremonii. Toti marii dregãtori ai Statului erau învestiti cu rangul uneia din urmãtoarele trei clase: illustres (viri), spectabiles si darissimf8.
66. E. Stein, op. cit., p. 105.
67.  Bury, op. cit., I, p. 31.
68.   [Despre  aceste   titluri  onorifice  (cu  respectivele  lor echivalente grecesti, anume iX^ovoipiov, jtEpipXeTttoi si
86

La început, în timpul simplicitãtii romane, claris-simus era o expresie vagã de respect. Ea ajunge acum un titlu particulai care se dãdea membrilor Senatului si, prin urmare, tuturor celor luati dintre dânsii pentru guvernarea provinciilor si pentru alte posturi mai mici. Titlul de spectabiles se acorda celor care, prin locul ce-1 ocupau, pretindeau o distinctie mai mare decât aceea a unui simplu senator: proconsulii, vicarii, guvernatorii militari ai provinciilor, magistri scriniorum. Capii ministerelor centrale, comandantii sefi ai armatelor, marele sambelan69 (praepositus sacri cubiculi) erau illustres.
c. Organizarea militarã, înmultirea provinciilor trebuia sã aducã o sporire a numãrului legiunilor, a cãror tãrie era însã mai micã decât înainte. O parte a legiunilor proveni acum din detasamentele cavaleriei (vexillationes), desfãcute din legiunile vechi si organizate în corpuri separate, independente de infanterie. Importanta cavaleriei a fost determinatã de felul de
Taica), se poate consulta: R. Guilland, Recherches sur Ies institu-tions byzantines, 2 voi. Berlin-Amsterdam, 1967, aici voi. I p. 23-27, 65-72 si 155; Idem, Titres etfonctions de l'Empire byzantin, Londra, VR, 1976 studiul nr. I, p. 17-40; O. Hirschfeld, Kleine Schriften, Berlin, 1913, reeditare, New York, 1975), p. 663-671; A. Berger si W. Ensslin în RE 9 (1914), 1070-1085 si 3 (1929), 1552-1568; Jones, LRE, voi. II, p. 528 si urm.].
69 [Despre praepositus Sacri cubiculi, v. R. Guilland, Recherches..., voi. I, p. 26, 177, 333 si 337; A. S. Dunlap, The of-fice of the Chamberlain in the late Roman Empire, în „Roman and Byzantine Studies. Studia human.", Univ. of Michigan, XIV (1924) (studiu greu accesibil pentru bibliotecile românesti)].
87

luptã al imperiului nou al Sassanizilor, ale cãror forte militare constau mai cu seamã din trupe cãlãri.
în organizarea, veche militarã exista o lacunã mare, si anume lipsa unei armate mobile de campanie, pe care împãratul sã o poatã misca oriunde se întâmpla sã fie amenintat. Aceastã armatã, a fost creatã de Diocletian si dezvoltatã de Constantin cel Mare.
Fortele militare ale imperiului constau acum din douã categorii de oameni: 1) trupele mobile de escortã sau campanie, comitatenses (în care cele mai bune era Palatini, care înlocuiau vechile gãrzi pretoriene): ele îl însoteau pe împãrat în miscãrile sale si formau un fel de „suitã sacrã" (comttatus); 2) trupele de frontierã sau limitanei, militia de tãrani asezati pe pãmântul din regiunea limes-ului si comandati de duci (duces).
Constantin alese cele mai bune trupe din comitatenses si fãcu din ele garda imperialã, strâns legatã de persoana împãratului, asa-zisele scholae palatinat. Ele erau conduse de tribuni si puse sub comanda înaltului demnitar magister qfficiorum71. în epoca mai târzie, comandantul tuturor era donecmKoq i&v G%oÃã>v72. Odatã cu aceastã creatie, Palatinii au fost
70  Scholae, dupã scolile filosofice, care stãteau în portice la Atena, si un portic era destinat gãrzilor în palat, ca sã fie gata la ordinele împãratului. [R.I. Frank, Scholae Palatinae, Roma, 1969; J. Haldon, Byzantine Praetorians, Bonn, 1984].
71  [R. Guilland, Titresetfonctions..., Londra, VR, 1976, studiul VI (Maîtres du IV-e et du V-e siecles, dupã ADSV (Sverdlovsk, a2i Ekaterinburg), 10 (1973 = „Mdlanges Sjuzjumov", p. 44-55)].
72 [Se pare cã primul domestikos ton scholon a fost patrikios Antonios, mentionat de cãtre cronicarul Theophanes Confessor (Cbronograpbia,  ed.  C.  de  Boor, voi.  I,  Leipzig,   1883  (si Hildesheim, 1963), p. 442, 25-26) la anul 767].
88
ISTORIA   IMPERIULUI  BIZANTIN
scosi din servicuL persoanei împãratului si pusi sub comanda sefilor militari din capitalã (magistri militum praesentales). Recrutate la început din barbari (mai mult germani, sub Leon - armeni, sub Zenon -isaurieni), în secolul al V-lea scholele erau în numãr de sapte în Orient si cinci în Occident. Fiecare schola constã la început din 1000 de oameni, mai târziu din 500, toti cãlãri, deosebiti prin arme si solda mai mare73. Când împãratul nu mai iesea în fruntea trupelor la rãzboi, îsi pierdurã caracterul militar, si chiar paza palatului le fu luatã si încredintatã trupei de ex-cubitores, al cãror sef, comes excubitorum, era un mare demnitar74.
Strâns legat de scholae era un corp de gãrzi, candidati, astfel numiti fiindcã aveau uniforma albã. în majoritate barbari, ei se strângeau în luptã în jurul împãratului, si s-au pãstrat pânã târziu în epoca bizantinã75.
73 Bury, op. cit., p. 37; Louis Brehier, Les institutions de Vem-pire byzantin (L'evolution de l'humanite), Paris, 1949, Cartea III, cap. V.
74  Mommsen, Da& romiscbe Militãrwesen seit Diocletian, în Idem, Hist. Schriften, ICI. Bd., p. 206 si urm. [Creatã de Leon I (457-474), mica gardã de corp a împãratului, formatã din 300 excubitores (sau exkoubitores), eia condusã de un comes excubitorum, care mai târziu a devenit domestikos ton exkoubiton. Primul detinãtor al acestei calitãti, mentionat în izvoare, este spatbarios Strategios pentru anul 765 (c/ Theophanes, ed. cit., I, p. 438, 10-11; Cf. Jones, LRE, voi. II, p. 658; J. Bury, The Imperial Administrative System in the Ninth Century, Londra,  1911, p. 57; despre raportul între scholae si excubitores, v. Jones, op. cit., voi. II, pp. 657-659].
75  [Mãrturiile privitoare la candidati în toatã istoria bizantinã au fost adunate de R. -Guilland, Titres et fonctions..., 1976, studiul nr. II, p. 210-225].
89

Pe când scholarii si candidatii erau stricto sensu gãrzi ale persoanei imperiale si nu pãrãseau niciodatã Curtea, decât pentru a-i însoti pe împãrati, mai era un corp de gãrzi, domestici, compus din cavalerie si infanterie, care stationa la Curtea imperialã, dar putea fi trimis oriunde pentru scopuri speciale. Comanda lor o aveau comites domesticorum, independenti de magistri militam.
Infanteria armatei de campanie se alcãtuia din legiuni mici, de câte 1000, si din corpuri de infanterie usoarã, auxilia; cavaleria, sub comandã separatã, consta din escadroane, vexillationes (500 de oameni). Toate aceste unitãti erau comandate de tribuni, în unele cazuri de praepositi.
Izvoarele recrutãrii erau multiple: 1) erau, mai întâi, aventurierii numerosi, romani sau strãini, care se ofereau voluntar si primeau pulveraticum (monedã mãruntã sau cheltuieli de cãlãtorie); 2) recrutii procurati de proprietari funciari; 3) fiii soldatilor, obligati a urma profesiunea tatãlui. Aceastã militie ereditarã cãzu în desuetudine înainte de lustinian; 4) strãinii asezati înãuntrul imperiului erau alt izvor de trupe. Acesti strãini (gentiles) erau mai ales germani si sarmati, organizati sub controlul ofiterilor romani; în Gallia, ei aveau numele special de laetf6.
La începutul imperiului, toatã armata sa, afarã de gardã, stãtea la frontierã (Jimes). Din secolul al IV-lea pânã în al Vl-lea, soldatii de frontierã apar ca o militie de tãrani asezati. Proprietatea, care mai înainte era nu-
Bury, op. cit., p. 39.
90
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
mai dreptul veteranilor, ajunge acum generalã. Soldatii primesc lotul lor de pãmânt (fundi limi-totrophi), ca o rãsplatã pentru apãrarea frontierei. Sub aceastã conditie, proprietãtile sunt mostenite de copii si libere de impozit.
Poate, cum sugereazã R. Grosse, denumirea primitivã a soldatilor de frontierã e ripenses sau riparienses; mai târziu, apare denumirea de limitanei, care predominã în secolul al Vl-lea. Cele dintâi se potrivesc pentru trupele de pe Rin, Dunãre si Eufrat. Limitanei, în bunã parte, se aflã în interior (în Isauria, în Egipt); erau împãrtiti în regiune pe castra si castella, de aceea li se zice si castriciani, castellani, castriani, castresiani. Se mai chemau si duciani, fiindcã erau comandati de duci (duces).
Limitanei apar în tot timpul existentei lor ca soldati de clasa a doua, cãci cei mai buni soldati se alegeau pentru armatele comitatense si palatine, restul mergea la limitanei. Ei erau plãtiti mai putin si aveau scutiri de impozite mai mici. Serveau timp de 24 de ani, pe când în armatele de campanie serviciul tinea numai 20 de ani; concediu obtineau numai exceptional77.
77 R. Grosse, Romische Militãrgeschichte von Gallienus bis zum Beginn der byzantinischen Themenvetfassung, Berlin, 1920, capitolul despre organizarea armatei. Gibbon a relevat defectele organizatiei militare a lui Constantin, descurajarea trupelor de frontierã prin conditiile de inferioritate în care erau puse fatã de cele palatine, slãbirea disciplinei acestora din urmã, abuzând de situatia lor privilegiatã, si de aceea stigmatizate de Ammianus Marcellinus, care le socoteste teroarea concetãtenilor, dar fricoase si slabe în fata dusmanilor (Ferox erat in suos miles et ra-pax, ignavus vero in hostes et fractus) - op. cit., cap. XVII.
91

Frontiera era împãrtitã, din punct de vedere militar, în pãrti, dupã regiunile provinciilor si, de la Diocletian, comandantul fiecãrei portiuni poartã titlul de dux limitis provinciae illius™. Fiecare dux fiind si comes de primul rang, i se dã uneori si denumirea din urmã, alteori cea de comes et dux. El avea, pânã la Constantin, rang de perfectissimus, în epoca lui Theodosius cel Mare clarissimus, de la începutul secolului al V-lea spectabilis (greceste nepid^emoq); cãtre sfârsitul secolului al Vl-lea devine magnificus, glorio-sus, iar în papirii egipteni apare ca patrikios19.
Comanda supremã a armatei si jurisdictia cea mai înaltã erau în mâinile împãratului. Afarã de el, comanda superioarã o avea, înainte de Diocletian, praefectus praetorio. Sub acest împãrat, situatia rãmase aceeasi; dar Constantin a retras prefectilor puterea militarã si a creat pentru comanda armatelor o nouã categorie înaltã de generali: magistri militum. Sub Constantin au fost numai doi: unul comandând infanteria - mag-isterpeditum, celãlalt cavaleria - magister equitum.
[Aspectele militare au fost reluate de cãtre D. van Berchem, L'armee de Diocletien et la reforme constantinienne, Paris, 1952 si J.F. Haldon, Recruitment and Conscription in the Byzantine Army C. 550-950: A Study of the Origins of the Stratiotika Ktemata, Viena, 1979, pp. 21-28].
78 Mommsen, op. cit., p. 272.
79 Grosse, op. cit., cap. IV. [Ansamblul acestor aspecte a fost reluat de cãtre R. Guilland, Recherches sur Ies institutions..., voi. II, pp. 132-169; Idem, Titres etfonctions..., studiile cu numerele VII-XIV; W. Heil, Der Konstantinische Patriziat, Basel-Stuttgart, 1966].
92
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
Curând însã dupã Constantin cel Mare, numãrul acestor magistri militum a fost ridicat, si, de pe la mijlocul secolului al IV-lea, aflãm în Orient cinci magistri ai cavaleriei si pedestrimii, doi dintr-însii magistri militum praesentales (sau in praesenti), rezidând la Constantinopol si comandând fiecare jumãtate din palatini; ceilalti trei comandau în provinciile mari: Orient, Thracia si Illyricum.
în Occident gãsim doi magistri militum in praesenti, unul al infanteriei si altul al cavaleriei, acesta din urmã coordonat de cel dintâi, întocmirea aceasta a fost apoi modificatã, si comandantul infanteriei fu investit cu autoritate si asupra cavaleriei, fiind astfel comandant al infanteriei si cavaleriei, magister equitum etpeditum, sau magister utriusque militiae. în ultimii ani ai lui Theodosius cel Mare aceastã supremã comandã a armatelor Occidentului, se stie, fu concentratã în mâinile lui Stilicho, concentrare care conferi o putere enormã unui singur om.
sefii trupelor de frontierã, duces, erau în Occident subordonati comandantului infanteriei; în Orient, ei ascultau de magister militum în circumscriptia cãruia se aflau80.
80 Bury, op.cit., pp. 36-37. [A se adãuga aici A. Demandt în RE, suppl. 12 (1970), 556-790; D. Hoffmann, Der Oberbefehl des spâtromischen Heeres im 4.Jahrhundert n. Chr., în „Actes du 9e Congres International d'etudes sur Ies frontieres romaines", Bucuresti-Koln, 1974, pp. 381-397.
Despre annona (dvvrâva) si annona militaris, nu poate fi ignorat studiul lui A. Cerati, Caractere annonaire et assiette de l'im-pot foncier au Bas-Empire, Paris, 1975].
93
NICOLAE  BANESCU
Statul roman nu si-a apãrat frotierele numai cu armatele sale regulate. El s-a sprijinit întotdeauna pe aportul micilor state vecine cu imperiul si aflate în raporturi de dependentã fatã de acesta, obligate a apãra teritoriul roman împotriva dusmanilor externi cu fortele lor proprii, uneori si a contribui cu osti la rãzboaie, în schimbul acestor servicii, ele primeau protectia romanã si erau scutite de tribut. sefii acestor state (indicate ca gentes, iar locuitorii lor ca gentiles sau barbari) se legau prin tratat de aliantã, foedus, si erau pentru imperiu federati, foederati. în timpul din urmã, tratamentul acesta a suferit o schimbare: seful statului clientelar avea sã priveascã o subventie anualã (annonae foederaticae, gr. mtriGeiq), presupusã a fi plata soldatilor adusi în campanie. Astfel de federati au fost, în secolul al V-lea, etiopienii, la frontiera de sud a Egiptului, arabii la Eufrat, tzanii, lãzii, abasgii în Caucaz. Pe baza unui astfel de contract au fost asezati la sudul Dunãrii vizigotii de cãtre Theodosius cel Mare si, prin contracte similare, cele mai multe popoare germane, care aveau sã dezmembreze provinciile din Occident; ele vor fi asezate ca foederati pe pãmântul imperiului81.
81 Ibidem, p. 42. Asupra federatilor cf. J. Maspero, &oi5epãmi et Ztpatiâtai dans l'armee byzantine au Vf siecle, BZ, 21 (1912), pp. 97-109. [G. Wirth, Zur Frage derfoederierten Staaten in der spãteren Romischen Kaiserzeit, în „Historia", 16 (1967), pp. 231-251; M. Cesa, Uberbegungen zur Foderatenfrage, „Mittei-lungen des Instituts fur osterreichische Geschichtsforschung", 92 (1984), pp. 307-316].                    . ;                         ^ ..,..„
94

d. Decãderea economicã si reforma financiarã.
Dezvoltarea birocratiei centrale si provinciale, luxul Curtii imperiale si sporirea armatei reclamau cheltuieli mari, si Diocletian se îngriji de aceastã necesitate cu multã energie si ingeniozitate, printr-un nou sistem de impozite, în ridicarea veniturilor a fost de-acum înainte predominantã tendinta de egalizare si uniformitate. Italia, mai înainte scutitã de sarcinile impuse celorlalte provincii, îsi pierdu aceastã situatie favorizatã. Principalul izvor de venit era impozitul funciar pe pãmânt si munca agricolã. Diocletian decretã o revizie generalã a valorii pãmântului, un nou cadastru, cum s-ar zice astãzi, si introduse un nou regim de impozite, care tinea seamã de calitatea pãmântului si de productivitatea lui. Pãmântul putea fi de naturã si de întindere diferitã, dar avea o valoare identicã si dãdea aceeasi contributie. Astfel, 5 jugera de vie erau identice ca valoare cu 20 jugera de pãmânt cultivabil de calitatea întâi, cu 40 de jugera pãmânt de calitatea a doua si cu 60 de calitatea a treia82. Toate formau o singurã unitate, jugum. Sistemul impozitului creat de Diocletian, jugatio-capitatio, strânse impozitul pe cap si pe proprietate într-o unitate. Unitatea, jugum, era presupusã cã reprezintã portiunea de pãmânt necesarã întretinerii unui om (capul); cap ut înseamnã puterea de muncã umanã corespunzãtoare unui jugum. Marele proprietar numãra atâtea cãpita sau juga câti oameni putea întretine pãmântul sãu. Impozitul loveste deci proprietatea. A. Piganiol a dovedit cã sis-
82. Gugliemo Ferrero, La ruine de la civilisation antique, Paris, 1921, pp. 125-130; Bury, op. cit., I, p. 47.    '
95

temui jugatio-capitatio presupune cã în nici un caz omul nu poate fi impus fãrã pãmânt; impozitul lovea unitatea fiscalã compusã din tãran si pãmântul sãu83. Orãseanul nu reprezenta un caput; de aceea, de la Constantin cel Mare, populatia oraselor care exercita negot sau mestesuguri plãtea o contributie, auri lus-tralis collatio, la fiecare 5 ani.
Un jugum avea nevoie, pentru a fi impus, de un caput corespunzãtor, si fiscul se silea sã afle pentru fiecare jugum disponibil un caput. Lipsa de brate era mare, si sarcina fiscului nu era usoarã. Tulburãrile secolului al III-lea nimiciserã proprietatea Statului. Acesta fu amenintat de pericolul ca multe ocupatii laborioase, atât de necesare, sã fie pãrãsite si pãmânturile lãsate necultivate din lipsã de brate de muncã, în aceastã epocã, fiecare se simtea apãsat de conditia sa si cãuta sã scape de ea: tãranul dezerta de la tarã, lucrãtorul îsi pãrãsea mestesugul, decurionul fugea de senatul municipal. Acestei grave situatii autoritatea i-a
83. L'impot de capitation sous le Bas-Empire romain, Chambery 1916, chap. IV. Cf. G. Ostrogorsky, Gesch. des byzan-tinischen Staates, ed. a II-s, Munchen 1952, pp. 33-34, care îsi însuseste toate aceste excelente consideratii ale învãtatului francez. [Trebuie adãugate aici contributiile lui J. Karayannopulos, Die Theorie A. Piganiols uber die lugatio-Capitatio und die neueren Auffassungen uber die Entwicklung der sozialen und fi-nanzwirtschaftlichen Institutionen in Byzanz, „Byzantinisch-Neugriechische Jahrbucher", 19(1966), pp. 324-349; Idem, Dieiu-gatio-capitatio-Frage und die Bindung der Agrarbevolkerung an die Scbolle, „Actes du VIP Congres de la Fede"ration Internationale des Associations d'Etudes Classiques", Budapesta, 1984, voi. II, pp. 59-72.]                                                            ,
96

aflat un singur remediu: constrângerea, tintuirea fiecãruia în conditia sa84. Administratia fãcea totul ca sã lege fiecare caput de jugum atribuit lui. Astfel, pãturi de populatie ruralã tot mai largi ajunserã încãtusate de brazdã.
Numele lui Constantin cel Mare e legat de primul text legislativ (octombrie 332) privitor la celebra institutie a colonatului. Colonul devine un arendas perpetuu si ereditar. Regimul n-a fost inventat, el a existat, desigur, în vechile monarhii din Asia si Egipt, în Grecia veche si în Gallia independentã; dar pe solul Occidentului, cum aratã Lot85, el a fost rezultatul sistemului de exploatare agrarã romanã. De la finele Republicii, mica proprietate ruralã dispãruse. Rãmâneau marea proprietate si cea mijlocie. Pentru cultivarea lor, erau douã sisteme: unul direct, încredintând aceste proprietãti intendentilor si lucrându-le cu ajutorul sclavilor, celãlalt, arendarea, întâiul sistem fu pãrãsit prin scãderea numãrului sclavilor. Micii arendasi liberi, care închiriau pãmântul pe termen scurt, se rãrirã foarte mult de la Traian încoace. Proprietarii nu puturã atunci decât sã-si dividã pãmântul, rezervându-si o parte si împãrtind restul în loturi, date la arendasi zisi liberi, coloni, si mai rar sclavilor asezati (.casati). La sfârsitul secolului al III-lea, imperiul se afla într-o crizã agricolã. Multi coloni ajung insolvabili si venitul fiscal suferã. Pentru a dezlega
84 F. Lot, La fin du monde antique et le debut du Moyen Âge (Bibliotheque de synthese historique, L'evolution de l'humanite), Paris, 1927, p. 115 si urm.
85 Ibidem.
97

aceastã problemã agrarã., legislatia lui Constantin creeazã, dupã expresia lui Buiy, o nouã „castã": ea îi face pe coloni arendasi cu forta. Acestia sunt legati de pãmânt, si copiii lor dupã dânsii86. Plãtesc în bani si mai ales în naturã o zecime din produse. Colonii sunt trecuti în rol pe domeniul de care tine parcela lor; de aci numele de adscripîicii (censibus adscripti), greceste evand'Ypaqtoi. Ei continuã a face parte din clasa liberã, dar sunt de fapt neliberi, legati de pãmânt. Dacã fug, sunt revendicati precum sclavii si pedepsiti, împreunã cu cel care i-a primit. Pãmântul îi tine legati din tatã în fiu. Colonatul devine deci o stare, o condi-tio intermediarã între libertate si sclavie.
Constrângerea a fost aplicatã si membrilor senatului municipal. Declinul vietii municipale e una dintre faptele sociale cele mai importante din secolele al IV-lea si al V-lea. Legea lui Caracalla, care conferea dreptul de cetãtean tuturor provincialilor, anihila privilegiile distinctive ale coloniilor romane, ale vechilor municipii si cetãtilor libere grecesti. Treptat, o nouã organizare municipalã, mai convenabilã unui despotism central, a fost introdusã în întregul imperiu. Legislatia lui Constantin cel Mare a pecetluit institutiile municipale ale imperiului conferindu-le caracterul fiscal pe care ele îl pãstreazã pânã la sfârsitul imperiului.
Proprietarii de pãmânt în provinciile romane locuiau în general în orase. Fiecare oras avea un district agricol, care forma teritoriul sãu, iar proprietarii de pãmânt, care posedau 25 de jugere, constituiau corpul din care erau alesi magistratii municipali. Toatã
Bury, op. cit., voi. I, pp. 55-57.
98
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
autoritatea administrativã era încredintatã unui senat oligarhic numit Curia, constând, probabil, din cei mai bogati proprietari de mosii din oras sau district, numiti curiali (curiales) si decurioni (decuriones). Ei îi alegeau pe functionarii municipali si ocupau vacantele ivite în corpul din care fãceau parte. Erau independenti de proprietarii din mijlocul cãrora fuseserã luati. Curia, si nu corpul proprietarilor de mosii forma reala municipalitate romanã si era întrebuintatã de guvernul imperial ca un instrument de stoarcere fiscalã si ca un mijloc de împiedicare a eventualelor opozitii împotriva administratiei centrale în strângerea dãrilor87.
Dupã reformele financiare ale lui Diocletian, responsabilitãtile Curiilor cresc. Decurionii trebuiau sã distribuie totalul de juga sau cãpita impuse orasului (civitas) între possessores si sã procedeze la ridicarea impozitului funciar, de care, de la Constantin cel Mare, erau rãspunzãtori cu averea lor personalã. Sarcinile lor devin covârsitoare si, de la începutul secolului al IV-lea, nu se mai afla nimeni dispus a primi cu dragã inimã cariera senatorialã de provincie. Se ia atunci o mãsurã extraordinarã: conditia curialului sau decurionului devine ereditarã. Li se interzice a-si pãrãsi locul nasterii88.
87 G. Finlay, A history ofGreecefrom its conquest by the Romans to the present time, ed. To2er, Oxford, 1877, t. I, pp. 108-109.
88 [De adãugat aici W. Schubert, Die rechtliche Sonderstellung der Dekurionen (Kurialen) in der Kaisergesetzgebung des 4-6 Jahrhunderts,    „Zeitschrift    der    Savigny    -    Stiftung    fur Rechtsgeschichte: Romanistische Abteilung", 86 (1969), p. 287-333; G. Kurbatov,  Osnovnye problemy vnutrennego razvitija
99
NICOLAE   BANESCU
Constrângerea s-a aplicat apoi profesiunii de care atârna hrana capitalelor, serviciului armatorilor care efectuau transporturile maritime de grâu din Africa si Egipt. Navicularii sunt organizati în corporatii (colle-gia), si fiul fu legat de profesia tatãlui. Era o organizare coercitivã, pe cale de rechizitie, si Constantin recurse la aceastã mãsurã fiindcã transporturile libere 1-ar fi costat foarte mult. Preturile erau exorbitante în secolul al IV-lea. Faimosul edict al lui Diocletian, De pretio rerum venalium, care taxeazã toate mãrfurile, fixând preturile, ne-o dovedeste89.
Aceeasi crizã agricolã fãcu sã se introducã în finantele bizantine sistemul asa-zisei emdoÃri (.adjectio sterilium). Mãsura îsi are originea în Egipt, unde, din epoca Ptolemeilor, pãmântul nelucrat al Statului era atribuit în chip fortat cultivãrii proprietarilor particulari, îndatorati a plãti impozitul pentru portiunea respectivã. De la sfârsitul secolului al III-lea, aceastã mãsurã a fost aplicatã în tot imperiul si ea a privit nu numai pãmânturile Statului, ci si bunurile pãrãsite ale particularilor.
Pentru viata economicã a imperiului, foarte însemnatã a fost asanarea sistemului monetar, îndeplinitã de Constantin cel Mare. Baza acestui sistem, care s-a bucurat multe veacuri în toatã lumea de mare vazã, o alcãtui
vizantijskogo goroda v IV - VII w., Leningrad, 1971, p. 120 si urm.; I. Hahn, Immunitãt und Korruption der Curialen in der Spãtantike, în Korruption im Altertum, Miinchen-Viena, 1982, p. 179-199].
89 Asupra organizãrii economice, v. Gugliemo Ferrero, op. cit., pp. 178-186.
100
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
moneda de aur (aureus), pe care Constantin o numi solidus, cântãrind 4,48 gr de metal pretios, încât o livrã de aur valora 72 de solidf0. Alãturi stãtea siliqua^de argint, care cântãrea pe jumãtate cât solidus, 2,24 gr, cât timp argintul fatã de aur era în raport de 1:12, astfel cã 72 de solidi din livra de aur valorau 144 siliquae din livra de argint. Siliqua reprezenta 1/24 din solidus. Acest solidus constantinian, gr. vouia^La, mai târziu vnepnvpov, a format mult timp baza sistemului monetar bizantin.
4. Actiunea de apãrare a imperiului.
în fruntea ostilor, Constantin cel Mare si-a câstigat un merit deosebit pentru energia cu care a reprimat atacurile barbarilor. El a asigurat frontiera Rinului si a desfãsurat o vie activitate Ie aceea a Dunãrii, unde începuse presiunea serioasã a gotilor, împãratul si-a afirmat astfel vointa energicã de a pune capãt consolidãrii stãpânirii gotilor în stânga fluviului. L. Schmidt socoate cã sub domnia lui Constantin cel Mare aceastã consolidare si-a aflat sfârsitul91.
90  Valoarea modernã a lui solidus era de 15,43 franci aur. [tinând seama de avântul înregistrat de numismatica ultimelor decenii, mentionãm doar abordãrile mai sintetice, precum A.R. Bellinger, P. Grierson, Catalogue of the Byzantine Coins in the Dumbarton Oaks Collection and in the Whittemore Collection, voi. I-III, Washington, 1966-1973, aici voi. II, pp. 10-17 si voi. III, pp. 19-62; Cerile Morrisson et alii, L'ormonnaye, I. Purifications et alteration de Rome ã Byzance, Paris, 1985.]
91  L. Schmidt,  Geschichte der deutschen Stãmme bis zum Ausgang der Volkerwanderung. Die Ostgermanen,  II. Aufl., Miinchen, 1934, p. 225.
101

în anul 322 se produse atacul sarmatilor de vest sau iasygilor92 împotriva cetãtii de la Dunãre -Campona. într-o scurtã campanie, Constantin respinse atacul si-i urmãri pe barbari pânã în lasygia.
în 323, începu a doua nãvãlire a gotilor în rãsãritul Peninsulei Balcanice. Ei pãtrunserã, sub ducele Rausimod, prãdând în Moesia de Jos si Thracia. Constantin porni în persoanã împotriva lor, îi aruncã peste Dunãre, trecu dincolo de fluviu si învinse, în tinuturile noastre, pe Rausimod, care pieri în aceastã ciocnire. Biruinta lui Constantin avu drept rezultat unirea întregului limes de la Dunãrea de Jos într-o singurã mânã, si aceasta aduse o schimbare în politica romanã fatã de goti. Acestia avuseserã pânã acum initiativa; dupã înfrângerea suferitã, ei au fost reprimati în propria lor asezare93, în campania aceasta, Constantin negociazã cu chersonitii, care intervin, usurând sarcina generalilor lui Constantin94.
92  Gibbon îi considerã pe acesti sarmati asezati încã din vremea lui Plinius în câmpiile Ungariei de Sus, de unde i-au alungat pe dacii de pe Tisa pe înãltimile Carpatilor, drept descendenti ai iasygilor, tribul cel mai numeros si mai rãzboinic al acestei natiuni (op. cit, ed. Bury, t. II, p. 229).
93 Cari Patsch, Beitrãge zur Volkerkunde von Sudosteuropa, III: Die Volkerbewegung an der unteren Donau in der Zeit von Diokletian bis Heraklius, 1. Teii, Bis zur Abwanderung der Goten und Taifalen aus Transdunavien (Akad. der Wiss. in Wien, Philos.- hist. Kl. Sitzb., 208, Bd., 2. Abhandl.), Wien und Leipzig, 1928, p. 13 si urm.
94  V. Constantin Porphyrogennetos, De adm. imperio, ed. Moravcsik, Budapesta, 1949, p. 264 si urm. [însotitã de traducerea englezã a lui R.J.H. Jenkins, scrierea are si o a doua editie, îmbunãtãtitã, apãrutã la Washington, 1967, reprezentând primul volum al colectiei „Corpus Fontium Historiae Byzantinae".]
102

Constantin întreprinse apoi la aceastã frontierã, atât de amenintatã acum, lucrãri tehnice militare menite a asigura respectul autoritãtii imperiului din partea germanilor. El construi anume peste Dunãre douã treceri permanente, care, împreunã cu întãririle corespunzãtoare de pe tãrmul de miazãnoapte, fãceau cu putintã un control al activitãtilor de dincolo de fluviu si o interventie rapidã a imperiului. Una din aceste treceri privea Oltenia, îndreptatã împotriva taifalilor (înruditi cu gotii), cealaltã Muntenia, împotriva gotilor.
în anul 328, Constantin construi la nord de Oescus, în dreapta gurilor Iskerului (la satul bulgar actual Gigen), un pod de piatrã95, în fata cetãtii Sucidava (aproape de Celei). Al doilea loc pe Dunãre, neobisnuit de prielnic pentru legãturile dintre cele douã maluri, era la Transmarisca - Turtucaia. în fata acestei vechi cetãti a times-ului, în locul Oltenitei de azi, unde Patsch presupune vechea asezare Marisca, la vãrsarea Argesului, împãratul ridicã Constantini-ana-Daphne, care, prin situatia ei, asigura legãtura cu Transmarisca96. Identificatã de Tocilescu si Pârvan cu Spantov, la 10 Km est de Oltenita, Patsch gãseste aceastã localitate prea abãtutã din drum si pune cetatea lui Constantin mai degrabã la Ulmeni. Impor-
95. Asupra acestui pod, An. Inst. de Studii clasice, I, p. 156 si urm.   [D.   Tudor,   Podurile romane de la Dunãrea de Jos, Bucuresti, 1971 (si versiunea francezã a cãrtii: Idem, Lesponts ro-mains du Bas-Danube, Bucuresti, 1974); O. Toropu, Noi contributii privitoare la podul lui Constantin cel Mare de peste Dunãre, „Analele Universitãtii din Craiova, Ist.-Geogr.-Filos.", I (1972), pp. 20-33-1
96.  Prokopios, DeAedif., IV, 7, 7 si urm.    . . ..-,.,
103
NICOLAE   BANESCU
tanta mare pe care împãratul o dãdea acestei treceri a Dunãrii o aratã nu numai numele împãrãtesc al acestui cap de nord al podului, dar si faptul cã a bãtut, pentru aceastã creatie, monede97.
Rezultatele acestor puternice întãriri, legând cele douã maluri ale Dunãrii, n-au întârziat a se produce, si un savant de talia lui Cari Patsch le apreciazã îndeosebi când afirmã cã amândouã aceste treceri asa de bine alese, strânserã atât de tare tinuturile de dincolo de fluviu cu imperiul, încât dusmanul se putea socoti ca învins, iar vechea provincie a Daciei ca încorporatã imperiului (dass der Feind- wie ihn auch die Munzbilden darstellen - als uberwunden und die alte dazische Provinz als dem Imperium angegliedert angesehen werden konnten)9S. Puterea imperiului, afirmã el, legãtura statornicã pe care o aveau garnizoanele romane de dincolo de Dunãre cu anexa lor civilã exercitarã acolo nu numai o influentã militarã. Pe lângã faptul cã în Dacia, pãrãsitã în anul 271, se pãstraserã pãrti din vechea populatie romanã, care acum puteau gravita cãtre sud, crestinismul prinsese rãdãcini printre goti. între dânsii se aflau crestini, încã din a doua jumãtate a secolului al III-lea, în urma convertirilor fãcute de preotii greci adusi în anul 264, ca
91 Patsch, op. cit., p. 20. [Localizarea cetãtii Constantiniana Daphne este încã viu disputatã, cf. I. Barnea, O. Iliescu, Constantin cel Mare, p. 115 si urm, p. 143, n. 78 si 86; P. Diaconu, în cãutarea Daphnei, „Pontica", 4(1971), pp. 311-317 si Idem, Sur l'emplacement de l'ancienne Daphne, „Studia balcanica. Recherches de geogr. historique" (Sofia), 10 (1975), pp. 87-93.1                                                                              fj
98 Ibidem, pp. 22-23.  --t j? .•'..-:/;•,yiu^fe.îK^/.u.^jiui/iv, ,,..;•,•
104
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
prizonieri din Cappadocia, probabil si din Phrygia ori Galatia, si, cum presupune amintitul erudit, în urma influentei exercitate din tinuturile Pontului si Dunãrii colonizate cu goti, a celei a multor provinciali târâti din prima jumãtate a secolului al III-lea din tãrile balcanice, ca si în urma cãsãtoriilor mixte ori a serviciului în armata romanã".
La începutul anului 332, gotii, nemaiputând ataca în sud, unde frontiera era atât de bine pãzitã, îi atacã pe sarmatii Argaragante^00, în Banatul actual. Acestia cer ajutorul lui Constantin, care trimite pe fiul sãu Constantin al II-lea si-i zdrobeste (20 aprilie 332): aproape 100.000 de goti au pierit de foame si de frig. Salvati de imperiu, sarmatii sunt atacati de Limigantes, servii lor revoltati, care-i bat si-i silesc la emigrare, împãratul primeste în imperiu 300.000 (!) colonizati între Belgrad si Orsova (334)101.
Linistea în Balcani n-a mai fost tulburatã pânã la moartea împãratului (337).
^ 5. Ultimele evenimente ale domniei
1 în anul 326, Crispus fusese ucis de Constantin cel Mare la intrigile sotiei sale a doua, care voia sã asi-
•» Ibidem, pp. 23-24.
100 La Eusebius: „Acraragantes".
101 Ibid., p. 28 si urm. Cf. N. lorga, Histoire des Roumains et de la Românite orientale, voi.   II,   Bucarest,   1937,   pp.   45-46. [Volumul românesc al acestei sinteze are în prezent o a doua editie,   îngrijitã  de  Editura  Enciclopedicã,   1991;   G.   Bichir, Sarmatii si relatiile lor cu geto-dacii, în „Studii. Revista de istorie", 38 (1985), pp. 1043-1057 si pp. 1164-1177.]        ; :'
105

gure tronul propriilor sãi fii. Mama lui Constantin, Elena, deschise ochii fiului sãu si Fausta fu atunci, la rândul ei, ucisã.
Aceste intrigi puseserã la ordinea zilei chestiunea succesiunii imperiale. Constantin vru sã crute imperiului criza ce pãrea inevitabilã. El stabilise în folosul sãu unitatea imperialã sfãrâmatã de Diocletian, dar îsi dãdea seama cã împãrtirea imperiului, sub o formã sau alta, era de acum o necesitate. De aceea, în 335, cu prilejul aniversãrii a treizeci de ani, procedã la o împãrtire definitivã a imperiului între cei trei fii ai sãi si doi din nepoti, Dalmatius si Hannibalianus.
Constantin al II-lea, cel mai mare dintre fii, primi lotul pãrintesc primitiv: Britannia, Gallia, Spania;
Constantiu luã Orientul (Asia Micã, Siria, Egiptul);
Constans luã Italia, Illyricum, Africa;
Dalmatius avu Peninsula Balcanicã (Macedonia, Thracia, Achaia), cu misiunea de a apãra tãrmul gotic al Dunãrii;
Hannibalianus primi Asia Micã Orientalã (Cappa-docia, Pontul, Armenia Micã), cu titlul de Regele Regilor, în asteptarea cuceririi Statului persan.
Aceastã orânduire a lui Constantin favorizeazã, fireste, pe fiii sãi, mostenitorii prezumtivi; dar, alãturi de dânsii, ea fãcea loc si Cezarului Dalmatius si fratelui sãu Hannibalianus, o asociatie care fu consolidatã si prin douã aliante: o fiicã a lui luliu Constantiu, semi-sora lui Iulian, Constantia, deveni sotia lui Constantiu, iar Hannibalianus luã în cãsãtorie pe fiica împãratului Constantin cel Mare, numitã tot Constantia si care va ajunge apoi sotia lui Gallus. S-a cãutat a se realiza astfel buna întelegere între diferitii reprezen-
106

tanti ai dinastiei. Dar împrejurãrile aveau sã rãstoarne în curând, cum vom vedea, toate aceste previziuni.
în Orient, dusmanul iranic al imperiului, dupã decenii de liniste, ridicã din nou capul.
Când puterea pãrtilor fu doborâtã ele Artasir I, la a-^ nul 226, Statul iranian a fost reînnoit de o serie de monarhi ai dinastiei sassanide102, care au reînviat gloria vechilor Achemenizi. El era o putere recunoscutã de Imperiul roman ca un stat de rang egal. Una din trãsãturile caracteristice ale acestui Stat era nobilimea ereditarã, în care se deosebeau douã clase: nobilimea înaltã, stãpânã pe vaste domenii, în care exercita puteri princiare, si nobilimea inferioarã, partea sãnãtoasã a natiunii, de asemenea proprietari, cunoscuti ca dikhani. Un fel de relatii feudale, socoteste Bury, au existat între aceste douã clase ale nobilimii, si organizatia militarã pare a fi fost în legãturã cu obligatiile feudale. Altã trãsãturã caracteristicã a statului persan era religia, controlatã de o preotime cu imense puteri si exercitând o influentã conservatoare. Fiecare district, în provinciile Pers iei, se afla sub controlul spiritual al unui mare preot mag (corespunzând episcopului), si în capul întregii ierarhii sacerdotale stãtea supremul arhi-mag. Odatã cu stabilirea crestinismului, Statul roman prezintã si el o preotime puternicã, organizatã ca o ierarhie, intolerantã si zeloasã de persecutii103.
102 Numitã astfel dupã bunicul lui Artasir. [=Ardasir I, 224-241, întemeietorul dinastiei sasanide, 224-651].
103 J. Buiy, History ofthe Later Roman Empirefrom tbe death ofTheodosinsetc.,l,p.90.               -UJÎnnr  ' i :     ,,;•<:•'\r
107
NICOLAE  BANESCU
Conflictul între aceste douã puteri spirituale era inevitabil. Crestinii furã adesea prigoniti în Persia; ceva mai târziu, secta Nestorienilor, urmãritã de bizantini, îsi gãsea refugiul la persi, care de obicei îi ocroteau.
în fruntea Statului persan se afla acum Sapor al II-lea, fiul lui Hormisdas, un monarh cu mari însusiri politice si militare.
El trimise, în 336, lui Constantin cel Mare o ambasadã insolentã, cerând evacuarea provinciilor de la Tigris cucerite sub Diocletian. împãratul rãspunse cã va veni sã exprime în persoanã sentimentele sale lui Sapor. într-adevãr, odatã cu primãvara (337), el porni în fruntea armatei. O cometã de mãrime extraordinarã se arãtã atunci pe cer, aruncând nelinistea în spirite. Putin mai în urmã, împãratul se simti rãu. Trecând aproape de apele termale de la Helenopolis, în Bithynia, el se opri acolo, sã facã o curã; dar nu se simti mai bine. în prada unei febre violente, fu transportat în vila sa din Akyron, lângã Nicomedia, unde, dupã câteva zile, îsi dãdu sufletul (22 mai 337), dupã ce primise botezul.
Disparitia neasteptatã a suveranului produse o emotie adâncã. Ofiterii sãi îi depun trupul fãrã viatã într-un cosciug somptuos si-1 duc la Constantinopol, unde fu expus acoperit de purpurã si cu diadema pe cap, într-una din sãlile cele mai frumoase ale palatului sacru. Multã vreme fu vegheat de o gardã, în timp ce dinaintea lui se desfãsura ceremonialul de rigoare.- la ora obisnuitã a audientei lor, senatori, magistrati si demnitari veneau sã salute cadavrul îmbãlsãmat, pentru a paraliza astfel intrigile pânã la sosirea unuia dintre mostenitorii tronului.            «s                           •-*
108

l
Informat de cele întâmplate, Constantiu nu putu sosi îndatã la Constantinopol. în ziua de 2 august 337, se promulga încã o lege în numele defunctului. Dupã aceastã datã avurã loc cu pompã funeraliile, si trupul împãratului, care troneazã pânã azi în istoria crestinismului, fu coborât în mormânt, în bazilica. Sfintilor Apostoli, clãditã de el104.
104 J. Bidez, La vie de l'empereur Julien, Paris, Les Belles Lettres, 1930, pp. 12-14.                          •    !      -•
109
NICOLAE  BANESCU
B.
URMAsULUI CONSTANTIN CEL MARE
1. Reconstituirea unitãtii imperiului
Sistemul de familie care înlocuia artificialul colle-gium întocmit de Diocletian era menit sã aibã o soartã identicã. Mai repede decât regimul tetrarchiei, el se va nimici în rãzboaie civile. Procesul care fãcuse din Constantin stãpânul unic al lumii se va reînnoi, dupã moartea sa, în favoarea celui cle-al doilea fiu, Constantiu; dar imperiul a fost mântuit de dezmembrare, cum observã atât de bine Finlay, numai prin exterminarea celei mai mari pãrti a familiei imperiale105.
Cei trei fii ai lui Constantin vãzuserã cu ochi rãi împãrtirea din 335, care atribuise o parte de imperiu colateralilor, îndatã dupã înmormântarea tatãlui lor, ei se proclamarã Augusti (9 septembrie 337), conside-rându-se singurii stãpâni ai imperiului, si provocarã o revoltã militarã la Constantinopole împotriva rudelor.
Perfidia lui Constantiu dase cu jurãmânt asigurãri verilor sãi alarmati. El nãscoci totusi un pretext al crimei puse la cale. Dupã câte relateazã Philostorgios, unul din continuatorii lui Eusebiu, Constantiu ar fi primit din mâinile episcopului de Nicomedia un rulou continând ultimele vointe ale lui Constantin. Acesta îsi exprima bãnuiala de a fi fost otrãvit de fratii sãi si cerea fiilor sã-1 rãzbune si sã ia mãsuri pentru sigu-
Op. cit., voi. i, p. 105.
110
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
ranta lor. Trupele instigate provoacã un mãcel groaznic, în care pier cei doi frati ai lui Constantin, mai multi nepoti, între care Dalmatius si Hannibalianus, si totodatã unii dintre înaltii demnitari ai Statului. Singuri Gallus si Iulian, în vârstã de 12 si respectiv 6 ani, scãparã din acest mãcel, poate din cauza vârstei, care-i fãcea inofensivi.
Cei trei frati au apoi o întrevedere la Sirmium si procedeazã la o nouã împãrtire teritorialã, care adause la lotul lui Constantiu provinciile celor doi veri ucisi.
Dar armonia dintre ei nu tinu multã vreme. Constantin al II-lea, ambitios, vru sã urmeze exemplul tatãlui si sã reconstituie unitatea imperiului în folosul sãu. El se ridicã împotriva fratelui sãu Constans, ale cãrui state erau limitrofe cu ale sale, merse asupra Romei, dar, atras într-o cursã, pieri (340). Provinciile sale furã anexate de Constans.
Nu mai erau acum decât doi împãrati. Aceastã di-archie tinu 10 ani, Constans era un vicios si nemultumi elementul militar. O conspiratie se urzi împotriva lui. Magnentiu, un soldat de origine germanã, care se ridicase prin serviciile sale în vârful ierarhiei, se proclamã împãrat la banchetul dat de intendentul finantelor Marcellinus, la Autun. Informat, Constans, care se afla la vânãtoare în apropiere, cãutã scãparea fugind cãtre Spania; dar, ajuns de o trupã de cãlãreti franci la poalele Pirineilor, el fu omorât106. Magnentiu rãmase stãpân pe Occident.
O altã uzurpare, a lui Vetranion, unul din generalii armatelor de la Dunãre, se produse în Illyricum. Sora
1 Zosimus (Bonn), II, 42.
111

lui Constantiu, Constantia, vãduva lui Hannibalianus, îl îndemnase sã se proclame Caesarîn primãvara anului 350. Vetranion era bun militar, iubit de soldati, din rândurile cãrora se ridicase; era însã un om simplu, fãrã nici o culturã. El îsi luã rolul în serios si scrise lui Constantiu pentru a-i promite alianta si a cere mâna sorei sale. Aceasta scrise si ea fratelui sãu, explicându-i cã alegerea lui Vetranion s-a fãcut numai spre a împiedica armatele de la Dunãre sã treacã de partea lui Magnentiu.
Constantiu veni din Orient, unde purtase fãrã succes rãzboiul cu persii. El cãutã mai întâi sã-1 loveascã pe Vetranion înainte ca uzurpatorii sã se uneascã si izbuti sã însele simplitatea lui, atrãgându-1 în cursa unor tratative amãgitoare. Se alese un loc la frontiera provinciilor limitrofe, pentru o întrevedere, spre a se asigura, prin jurãmânt reciproc, si a pune la cale operatiile rãzboiului civil. Locul ales a fost Sardica (Sofia de azi), unde trupele amândurora se întrunirã la 25 decembrie, într-o vastã câmpie, în mijlocul lor se ridicase tribuna de pe care împãratii obisnuiau sã vorbeascã trupelor. Constantiu propuse sã se ia de arbitru armata însãsi, ceea ce Vetranion primi, înteles cu sefii fortelor acestuia, Constantiu, care avea întâietatea, tinu un discurs dibaci, în care aminti soldatilor de gloria si libertatea tatãlui sãu, de jurãmintele ce legau legiunile de dinastia sa. Soldatii, întetiti de ofiterii din jurul tribunei, izbucnirã în aclamatii puternice pentru fiul lui Constantin. Impresionat, Vetranion se aruncã la picioarele lui Constantiu, cerând iertare, împãratul se multumi a-1 dezbrãca de purpurã, apoi îl îmbrãtisa, îl primi politicos la masã si-1 trimise la Prusa, în
112

Bithynia, într-un palat, unde putu sã-si ducã, timp de sase ani, o viatã confortabilã107.
Rãmânea Magnentiu, puternic, fiidcã fusese recunoscut de Britannia, Gallia, Spania si Italia. El înainta, în marsuri grãbite, în fruntea unei impunãtoare armate de provinciali si barbari. La Mursa, pe Drava, armata lui Constantiu îl zdrobi, dupã o bãtãlie teribilã, în care 50.000 de oameni rãmaserã pe câmpul de luptã. Ceea ce a contribuit la victorie a fost trecerea la imperiali a francului Silvanus, general renumit, împreunã cu corpul sãu de cavalerie. Scãpând de încãierare, Magnentiu se refugie la Aquileia, întãrind trecerile muntilor. Dar aparitia flotei romane pe coastele Italiei produse multe defectiuni. Roma, unde Magnentiu înecase în sânge tentativa lui Nepotianus de a-1 înlocui (iunie 351), era ostilã uzurpatorului. Când armata imperialã reusi a trece Alpii lulieni, Magnentiu fugi cu putinele-i trupe dincolo de Alpi, la Lugdunum (Lyon), încercã a trata, renuntând la purpurã, dar, urmãrit de aproape, nu-i rãmase, pentru a nu cãdea în mâinile dusmanului, decât a se sinucide108. Aceste evenimente ocuparã anul 352 si jumãtate din 353.
Represiunea fu nemiloasã. Unitatea imperiului era cu aceasta reconstituitã.
107 Ibidem, II, 44.
108  Detalii asupra, înversunatei lupte si a sfârsitului ei la Zosimus, II, 46-53. [A. se vedea si studiul lui J. Sasel, The Struggle between Magnentius and Constantius II for Italy and Illyricum, „Ziva antika", 21 (1971), pp. 205-216.]
113

2. Constantin al II-lea
(singur împãrat: 353 - 3 noiembrie 361)
a. Tribulatiile lui Gallus si Iulian. Educatia lor. Gallus înaintat Caesar, executia lui. Dupã masacrul din care singuri scãpaserã, cei doi veri ai lui Constantiu al II-lea îsi duserã mult timp o viatã retrasã, într-un adevãrat exil, urmãriti necontenit de vigilenta bãnuitoare a împãratului, supravegheati de oamenii sãi de încredere, înconjurati de spioni, care îl tineau la curent cu tot ce putea interesa suspiciunea stãpânului lor.
Gallus rãmase, probabil, un timp în capitalã sau, cum cred unii, undeva în Asia, dar pe Iulian îl regãsim în palatele pustii din Nicomedia, în fundul Golfului Astakos, pe coasta asiaticã a Propontidei. Acolo trimise noul stãpân al Orientului pe orfan, si Eusebiu, episcopul orasului, era însãrcinat a-i supraveghea educatia. Nu departe se afla mama Basilinei, bunica lui Iulian, bucuroasã a-si regãsi în acest copil amintirea fiicei sale, care murise curând dupã nasterea lui. Ea îi dãrui un domeniu cu o vilã si vaste dependinte în preajma orasului Chalkedon, si Iulian era fericit sã-si petreacã acolo vacantele, gustând în acel mediu câmpenesc bucurii de care îsi va aduce aminte mai târziu cu înduiosare. Pedagogul Mardonius, un bãtrân eunuc scit foarte învãtat, fost lector al Basilinei, plin de bunãtate si de foc sacru pentru profesiunea sa, se îngrijea de educatia copilului. El îi desteptã gustul pentru literatura clasicã, admiratia pentru frumusetile lui Homer si Hesiod. Iulian îi va pãstra o amintire scumpã si o adevãratã veneratie109.
114
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
De aici, dupã moartea lui Eusebiu (341-342), Iulian fu transferat la Macellum, domeniu imperial din Cappadocia, unde veni si fratele sãu Gallus. Bãnuitorul despot simtise nevoia de a-i interna într-un loc sigur. Aici nu mai era vorba de studii profane; s-a urmãrit a se împlini instructia religioasã a tinerilor prin lecturi si explicatii din Vechiul si Noul Testament, pelerinaje si rugãciuni la mormintele martirilor, cântece sacre la bisericã. Gallus n-avea educatia lui Iulian si nu era pregãtit pentru asemenea lucruri, fiind si o fire brutalã; Iulian însã îsi dãdu obisnuita silintã si fãcu progrese repezi. Impresionabil cum era, înclinat spre misticism, fu initiat în practicile crestinismului, pe care mai târziu le va recomanda ca exemplu.
El cunoscu acolo pe George de Cappadocia, episcopul arian, care avea sã sfârseascã atât de tragic în Alexandria Egiptului. George avea o frumoasã bibliotecã si-i permise lui Iulian s-o cerceteze.
Constantiu poposea adesea la Antiochia Siriei, unde, sub influenta unor prelati piosi, cum era episcopul Leontios din acel oras, începu a avea remuscãri
109 Excelenta monografie închinatã vietii lui Iulian de J. Bidez, La vie de l'empereur Julien, Paris, Belles Lettres, 1930, e lucrarea fundamentalã în aceastã privintã. [Trebuie adãugatã însã bibliografia de limbã englezã si germanã a iltimelor decenii, pentru care se poate face trimitere la The Oxford Dictionary of Byzantium, prepared at Dumbarton Oaks, sub îndrumarea lui A.P. Ka dan, voi. I-HI = ODB), New York - Oxford, 1991, s.v. Julian", în voi. II, p. 1079, de unde mentionãm pe R. Browning, The Emperor Julian, Berkeley-Los Angeles, 1976 si E. Pack, Stãdte undSteuern in der Politik Julians: Untersuchungen zu den Quellen eines KaiserbUdes, Bruxelles, 1986.]
115
MCOLAE   BÃNESCU
pentru singurãtatea în care se afla, înconjurat numai de strãini. La sugestia acestor prelati, exilul verilor sãi îsi aflã acum sfârsitul.
Cãtre finele anului 347, un ordin sosi la Macellum, dispunând trimiterea la Curte a lui Gallus, care fu un timp încã supravegheat. Iulian, absorbit de cãrti, era mai putin de temut, si el putu pãrãsi Macellum si veni la Constantinopol, unde afla toate mijloacele pentru a se adânci în studiile sale. Prin directia datã de Constantiu acestor studii, e putin probabil sã fi urmat altceva decât gramatica si retorica. El frecventa în acelasi timp bisericile. Spionii împãratului nu-1 pierdeau însã din ochi. Iulian avea vreo douãzeci de ani. Firea sa vioaie, sincerã, lipsitã de orgoliu, îl fãcea sã se apropie de oricine, fãrã consideratie de rangul sãu, si-i atrase simpatiile capitalei. Alarmat de popularitatea ce si-o câstiga, Constantiu îi dãdu ordin sã pãrãseascã îndatã Constantinopol si sã se retragã la Nicomedia.
Pentru a doua oarã Iulian trecu Bosforul, pentru a se închide în vechea resedintã imperialã. El avu norocul sã gãseascã acolo pe Libanios, care-si preda atunci în acel oras învãtãmântul. Desi i se interzise de a urma cursurile celebrului retor, care putea clãtina educatia crestinã a tânãrului, Iulian gãsi mijlocul de a-si procura zilnic copia lectiilor lui. între celebritãtile sofisticii a doua, Libanios rãspundea întru totul cerintelor spiritului superior al noului sãu discipol, care, dupã expresia lui Bidez, în mediul acesta fu pus pentru întâia oarã în comunicatie cu zeii. Iulian a fost u-nul dintre cei mai entuziasti discipoli ai lui Libanios. Acesta întãri într-însul cultul pentru literatura anticã, în care îl initiaserã primii sãi educatori110.
116

Evenimentele politice aduc deodatã o schimbare neasteptatã în regimul tinerilor exilati.
La începutul anului 350, se produse în Occident uzurparea lui Magnentiu, proclamat împãrat la Au tun. Constans pieri de mâna emisarilor sãi, în fuga-i cãtre Spania. Frontiera Orientului era în acel moment serios amenintatã. Situatia gravã îl sili pe Constantiu a întelege cã trebuie sã-si asocieze pe unul din singurii membri ce mai erau în viatã din dinastia sa. La 15 martie 351 el îl ridicã pe Gallus la rangul de Caesar, îi dãdu de sotie pe sora sa Constantia si schimbã cu el jurãminte solemne de bunã întelegere înaintea epis-copului-misionar Theophil Indianul, unul dintre familiarii împãratului. Gallus primea sarcina de a guverna Orientul si pleca, împreunã cu sotia sa, la Antiochia. în drumul cãtre resedintã, avu la Nico-media o întrevedere cu fratele sãu Iulian, care obtinu de la Constantiu libertatea de a merge, dupã voie, sã-si desãvârseascã studiile.
La retori, Iulian nu mai avea ce cãuta. Ceea ce-1 atrage acum e misticismul, pe care-1 întrevãzuse la Nicomedia. De multã vreme ceva se pregãtea în filosofic, încetul cu încetul, vechile doctrine se apropiaserã, ele tindeau a se topi unele în altele, absorbind ce mai rãmãsese din anticele religii elenice si atrãgând unele elemente ale credintelor noi. O sintezã era necesarã, si ea se îndeplineste în prima jumãtate a secolului al III-lea, cu Plotin. Condensând într-un larg sistem de eclectism elemente ale teologiei împrumutate din toate filosofiile si din toate religiile elenismu-
110. Bidez, op. cit., pp. 16 si urm.
117

lui, Plotin arãtase cã prima întrebuintare a ratiunii este de a întelege cã omul e captiv în materie, cã prima silintã a vointei lui trebuie sã fie de a se avânta „dincolo", de a se desface de lucrurile pãmântesti, de a-si elibera sufletul de trup. Adevãrata virtute este unirea cu Dumnezeu. Avântul cãtre Dumnezeu nu-1 cerea Plotin ratiunii si inimii, fiindcã Dumnezeul sãu era dincolo de sensibil si de inteligibil. Dincolo de ratiune va fi pentru el intuitia si dincolo de intuitie extazul (ejccrracng), actul de a iesi din sine111. Când sufletul s-a eliberat de tot ce-1 leagã de lume, atunci totul se sterge si totul se reveleazã112.
în veacul al IV-lea, pãgânismul în pericol recurse la ajutorul fortelor elenismului. Sistemul lui Plotin, ca toate doctrinele filosofice, prea subtile si delicate, nu era accesibil multor inteligente. Discipolii sãi cãutarã a prezenta speculatiile filosofici sale în imaginile seducãtoare si vaporoase ale cultelor mistice. Marele pontif al neoplatonismului mistic a fost lamblichos, metafizician subtil, adorat de discipoli ca o fiintã supranaturalã, poruncind demonilor si vorbind cu zeii. Pentru Cousin, care ne expune cu multã claritate
111 Alexandrinii au întrebuintat pentru întâia oarã acest cuvânt - care, etimologic, înseamnã schimbare de stare, deviere, rãtãcire, - pentru a zugrãvi încântarea religioasã, „nebunia sublimã a sufletului pierdut în unitatea divinã". (Vezi Cousin, Hist. generale de la philosophie, Xlle ed., Paris, 1884, p. 179, n. 2). [Vezi si Infra, n. 497 a îngrijitorului editiei).]
112 Alfred si Maurice Croiset, Hist. de la litter. grecque, t. V, pp. 887-890, dau o succintã si excelentã caracterizare a filosofiei acestui spirit original. Cf. Em. Brehier, Plotin, Enneades, Les Belles Lettres, Paris, 1924, I, Introduction.
118

misticismul alexandrin, lamblichos nu mai e un filosof, ci un preot si un mistagog (initiator în mistere): el învatã unirea realã cu Dumnezeu, face evocatii si minuni113. Elenismul ajunge cu el o religie exaltatã, ai cãrei credinciosi, desfãcuti de interesele pãmântesti, trãiesc în plin supranatural. Spiritul lor pierde din ce în ce contactul cu realitatea, alunecând în speculatii extravagante. Ei se aruncã în divinatie si theurgie, vrãjitoria secolului al IV-lea.
învãtãmântul filosofilor la care alerga Iulian -spune atât de bine Gaston Boissier - rãspundea unor trebuinte ale sufletului sãu pe care crestinismul nu le putuse multumi. Acest învãtãmânt era mai mult decât o metafizicã îndrãzneatã, decât rationamente subtile si reverii semete, afirmã eminentul erudit; el pretindea a pune la îndemânã mijlocul de a fi în comunicatie cu Divinitatea, „de a. merge spre ea sau de a o atrage la sine, de a auzi vo cea ei în visuri sau în oracole si de a sti de la ea însãsi natura si planurile sale"114.
lamblichos nu mai era în viatã, dar la Pergamon se afla Edesios, cel mai venerat dintre discipolii sãi. La el aleargã Iulian. Fi; osoful, bãtrân si obosit, îl îndreaptã cãtre Maximus, care se afla în Ephes, cãtre Priskos, care luase drunual spre Atena. Iulian plecã atunci la Ephes si acolo îl cunoscu pe vestitul Maximus (351), se initie în theurgie, în practicile religioase ale misterelor neoplatonismului, întors la Nicomedia, el continuã a se arãta crestin, dar, supravegheat cum era,
113 Cousin, op. cit. 190.
114 G. Boisser, La fin du paganisme, t. I, Paris, 1907, chap. III (L'empereur Julien), p. 99.
119
NICOLAE   BANESCU
peregrinãrile sale la theurgi ajunserã la urechile lui Gallus, care trimise pe lângã fratele sãu pe Aetius, seful arienilor extremisti, un teolog de reputatie al epocii. Iulian îl primi cu multã simpatie, îi arãtã întelegere, si teologul fu convins de credinta sa nealteratã.
în acest timp, la Antiochia, Gallus trezi prin purtãrile sale nemultumirea generalã. Cesarul usuratec se desfãta în plãceri, se pasiona pentru spectacole si se deda la acte compromitãtoare. Ammianus Marcellinus, cel mai pretios izvor al epocii, relateazã cã noaptea, întovãrãsit de o bandã de spadasini travestiti, cutreiera tavernele si rãspântiile, întrebând, în limba greacã, pe care o cunostea bine, ce stie fiecare despre Cesar, si aceasta o fãcea fãrã rusine în oras, la lumina tortelor, ca ziua115. Constantia exercita asuprã-i o influentã funestã, si el o lãsã sã terorizeze orasul printr-o serie de executii116.
Rapoartele primite de împãrat îl alarmarã. El îi retrase mai întâi mare parte din trupe, si apoi îl chemã la Milan, sub cuvânt cã vrea sã se întretinã împreunã asupra afacerilor imperiului. Constantiu insista ca Cesarul sã-si grãbeascã venirea si, pentru a înlãtura bãnuielile, îi cerea sã vinã împreunã cu sotia sa, pe
115 Ed. Fr. Eyssenhardt, Berlin, 1871, XIV, l, 19:... et adhibitis paucis clam ferro succintis uesperi per tabernas palabatur et con-pita quaeritando Graeco sermone, cuius erat inpendio gnarus, quid de Caesare quisque sentiret et haec confidenter agebat in urbe ubi pernoctantium luminum claritudo dierum solet imitãri fulgorem.
116 Megaera quaedam mortalis, inflammatrix saenientis adsidua, humani cruoris auida nihil mitius quam maritus (Ibidem, XTV, l, 2).
120
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
care o doreste mult. Constantia ezitã câtva timp, temându-se de mâjiia lui, dar, socotind cã influenta ei îl va linisti, ca frate, se decise în cele din urmã a porni. Din nefericire, ajunsi în Bithynia, muri de o febrã subitã117. Ea iu înmormântatã lângã Roma, într-un mausoleu monumental, care-i poartã si astãzi numele. Gallus îsi continuã singur drumul cãtre destinul sãu.
Ajuns la Poetovio, în Noricum, era pus sub gardã, despuiat de vesmintele regesti si îmbrãcat cu tunica si mantaua comunã, urcat repede într-o trãsurã privatã (carpento privata) si dus în Histria, lângã Pola. Pe când era pãzit acolo, sosirã Eusebius sambelanul (_cubiculi praepositus), Pentadius notarul si Mellobaudes, tribun militar, trimisi de tiranul obsedat spre a-i lua un interogatoriu amãnuntit cu privire la omorurile sãvârsite la Antiochia. Palid de emotie, Gallus îngãimã cã executiile s-au fãcut la instigatia sotiei sale. La aceastã insultã a memoriei surorii sale, Constantiu, apucat de o mânie fãrã de margini, nu mai vãzu sigurantã pentru sine decât în moartea nefericitului Cesar. Serenianus fu îndatã expediat, împreunã cu alti doi delatori, pentru a-1 executa. Cu mâinile legate la spate, „ca unui hot rãufãcãtor", dupã expresia lui Ammianus, Gallus fu decapitat cãtre sfârsitul anului 354 ns.
Cunoscând amãnuntele acestei sinistre tragedii, Iulian fu atât de impresionat, încât de multe ori pãrea
117 Ammianus, XIV, 11, 6: cum Bithyniam introisset, in statione quae Caenos Gallicarios appellatur, absumpta est in febrium re-pentina.
118  XIV, 11, 23:... et ita conligatis manibus in modum noxii cuiusdam latronis cemice abscisa.
121

cã vede spectrul trupului decapitat al fratelui sãu. Odatã cu executia lui Gallus, primea si el ordinul de a se prezenta la Milan. Acolo se gãsi în prezenta unei acuzatii formale: i se imputa cã pãrãsise Macellum fãrã autorizatie, cã avusese conciliabule cu fratele sãu dizgratiat, când trecuse prin ConstantinopoF19. Iulian s-a apãrat energic. Suspectat, calomniat de puternicii intriganti de la Curte, el simtea cã viata sa e în primejdie, si Constantiu, sub influenta camarilei, nu voia sã-1 primeascã în audientã. O interventie neprevãzutã si hotãrâtoare îl salveazã, împãrãteasa Eusebia, care exercita o mare influentã asupra sotului sãu, se apropie cu simpatie de tânãrul nefericit, pledeazã cu ardoare cauza lui si obtine a-1 primi în audientã si a-1 asculta, întrevederea aceasta avu darul sã linisteascã mânia despotului.
Dorinta lui Iulian era sã se întoarcã în linistea domeniului mostenit de la bunica sa, si Eusebia îi obtinu autorizatia. Iulian plecã, dar la Como fu întors din drum din cauza revoltei generalului Silvanus în Gallia, provocatã de infamia delatorilor din jurul tronului. Suspiciunea se trezi din nou în sufletul lui Constantiu, care se temu ca Iulian sã nu întâmpine în calea sa pe rebeli. Eusebia, din marea sa afectiune pentru Iulian, îl convinge atunci pe împãrat sã-1 lase a-si urma un timp învãtãtura la Atena, unde nu va mai putea fi periculos.
Aceastã hotãrâre fu primitã de Iulian cu o nespusã bucurie. El putea sã vadã în sfârsit orasul viselor sale. în vara anului 355, îsi fãcea intrarea în Atena, stre-
Ibidem, XV, 2, 7.
122

curându-se fãrã zgomot, supravegheat cum era, si descindea la locuinta elegantã a unui nobil din Antiochia, Celsius, prieten intim al lui Libanios120.
Cu toate devastãrile pe care le suferise, orasul îsi pãstra vechea splendoare a monumentelor sale. Acropole, cu atâitea minuni ale artei, era intactã. Pallas-Athena trona încã în mijlocul Parthenonului; sacrificiile se îndeplineau si solemnitãtile cultului pãgân se desfãsurau în toatã mãretia lor. Ne închipuim usor impresia strecuratã în sufletul tânãrului setos de marile amintiri ale trecutului. El nu-si pierdea vremea în distractiile obisnuite ale tineretului zgomotos, ci se lãsa în voia entuziasmului sãu pentru frumusetile ce-i Fermecau privirea si pentru învãtãmântul ce fãcea atunci gloria metropolei elenismului.
Universitatea atenianã rãsuna în acea epocã de elocventa sofistilor celebri, în jurul cãrora se îngrãmãdeau tinerii studiosi din cele mai depãrtate provincii ale imperiului. Arta cuvântului era la grecii de atunci o adevãratã desfãtare a spiritului, prin efectele sale în mare parte muzicale. Oratorul era acum un emul al poetilor lirici. Aplicând o prozodie care nu se mai simtea în limba vie, el scotea în relief, ca un virtuos, timbrul si armoniile elocutiunii sale si exalta pe auditori prin muzicalitatea frazelor, de multe ori pure sonoritãti, lipsite de fond serios.
Aceste lucruri ne fac, poate, sã surâdem astãzi. Dar, cum observã cu drept cuvânt un învãtat care s-a oprit asupra lor, trebuie sã mãrturisim cã nu le mai putem întelege. Acest acord absolut al cuvântului si urechii
120 Bidez, op. cit., pp. 108-110.
123

sunt fenomene care s-au pierdut pentru noi. A fost un gen de elocventã si un sistem de educatie de care nu mai avem azi idee, cãci se întemeiau pe un sentiment care a dispãrut: iubirea dezinteresatã a vorbirii frumoase121. Apoi, limbile vechi ne sunt atât de putin familiare, avem pentru ele un sentiment atât de strãin, încât nu ne putem da seama de farmecul pe care-1 gãseau într-însele cei vechi, farmec pierdut pentru noi. Cã nu erau lucruri atât de dispretuit, ne-o aratã faptul cã crestinii, mari oratori ai Bisericii, n-au ocolit scoala retorilor greci.
Cursurile cele mai frecventate erau cele ale lui Prohaeresius. Reputatia sa ajunsese pânã în Occident si împãratul Constans îl chemã sã-1 asculte. Cãlãtoria sa a fost un triumf22.
Iulian se interesa însã mai mult de filosofic. scoala lui Platon supravietuia în grãdinile Academiei, si aici zãbovea tânãrul setos de doctrina complexã a theurgilor. Eleusis, unde se celebrau încã, în toatã mãretia lor, misterele zeitei Demeter, nu era departe, si Maximus recomandase lui Iulian sã meargã sã-si împlineascã initierea la hierofantul vestitului sanctuar. Tânãrul print pãtrunse în veneratul templu al divinitãtilor subterane, strãbãtu toate fazele initierii în misterele lor, împãrtãsindu-se de înaltele adevãruri filosofice desprinse din simbolismul lor complicat.
121  Petit de Julleville, Histoire de la Grece sous la domination romaine, Il-e ed., Paris, 1879, pp. 351-352.
122 Roma îi ridicã o statuie de aramã, cu o inscriptie adesea citatã pentru aliteratia de patru ori repetatã: Regina Rerum Roma, Regi Eloquentiae. (Jbidem, p. 350).
124

Reprezentantul neoplatonismului, Priskos, recomandat de Edesias, se afla la Atena. Iulian îl cercetã, sedus de ocultismul 5ãu. Eunapios ni-1 prezintã ca un om gelos de ideile sale, pãtruns de demnitatea filosofici, vorbind domol, p« un ton întotdeauna solemn. Iulian i-a pãstrat statornic un mare respect, împreunã cu Maximus, Priskos a stat la cãpãtâiul sãu, în ultimele-i momente, când clzu rãnit pe câmpul de bãtaie; ei i-au dat cele din urmã mângâieri filosofice înainte de moarte.
Iulian cunoscu la Atena si pe corifeii de mai târziu ai Bisericii, pe l^asile de Caesarea si Grigorie de Nazianz. Cel din urmã, pasionat, îsi aduce mai târziu aminte de tânãrul si originalul membru al dinastiei si-i schiteazã, dupã eroica lui moarte, un portret plin de urã. Ceea ce rãmâne din aceastã schitare este, cum aratã Bidez, timiditatea sa nervoasã, notatã de Libanios, care ne spune cã, înaintea numerosilor prieteni ce fãceau cerc în jurul sãu la Atena, Iulian nu pronunta un cuvânt fãrã ca o roseatã pudicã sã nu-i coloreze fata, urmând apoi debitul vorbirii sale repezi, de care se resimt adesea scrierile lui123.
Fericirea sederii lui Iulian la Atena n-a fost de lungã duratã. Pe neasteptate, la începutul toamnei, el primi ordin sã vinã la Milan.
Revolta lui Silvanus în Gallia se încheia cu asasinarea lui; dar imperiul era acum asaltat din toate pãrtile. Francii, alamanii si saxonii ocupaserã 40 de orase pe Rin, târând populatia în captivitate si ducând cu ei o pradã imensã; quazii si sarmatii cutreierau Pannonia si Moesia superioarã; iar în Orient, persii nu încetau de a ataca, tinuturile imperiului. Constantiu îsi
125
NICO1AE   BÃNESCU
dãdea seama cât de greu putea face fatã unei situatii atât de grave, dar pregeta a-si alege un asociat la imperiu, din cauza, excesivei iubiri de putere si a suspiciunii fatã de toti124. Se gândi totusi, în cele din urmã, a-si asocia pe Iulian. O luptã de influente se dãdu atunci în jurul sãu. Delatorii se sileau a-1 abate de la acest gând; singurã Eusebia, „foarte instruitã, si cu o prudentã mai presus de sexul femeiesc", cum o caracterizeazã Zosimus, le tinu piept si convinse pe Constantiu sã punã pe Iulian ca Cesar peste natiunile de dincolo de Alpi, cãci, tânãr cum este, de o fire simplã, zicea ea, cufundat toatã viata în studii si nestiutor în toate, „va fi pentru noi mai bun decât oricare altul"125.
Iulian, care-si astepta soarta într-un cartier din Milan, fu chemat în sfârsit la Curte, si ceremonia învestiturii sale în calitate de Caesar avu loc la 6 noiembrie 355, în fata trupelor prezente la Milan. Constantiu pronuntã un discurs în care, lãudând însusirile vãrului sãu, ceru ratificarea armatei pentru alegerea lui. Trupele îl întrerupserã cu un murmur de aprobare, si împãratul puse atunci pe umerii lui Iulian purpura si-1 proclamã Caesarîn aclamatiile lor. El îi adresã apoi lui Iulian o alocutie plinã de sfaturi bune si de asigurãri. Armata îsi lovi zgomotos scuturile de genunchi, semn al bucuriei cu care aproba si al admiratiei cu care
123 Bidez, op. cit., p. 118; cf. Zosimus (Bonn), III, 1-2.
124  Zosimus, III,  1: iXiaftai Se KOIVCOVOV ij\c, âp%fjt oi>K etMppei &iâ ie (pi'kapx'iut vnepfloXriv Kal TO nâvtaq e%eiv ev vnoyia.
125  Ibidem-. ãpeivcov ie ecrTai navwq erepov nepi r]jJ.ãq. Cf. Ammianus Marcellinus, XV, 8, 3-
126

primea pe Cesarui strãlucind în purpura imperialã. Iulian luã dupã aceea loc în carul imperial alãturi de suveran si fu introdus solemn în palat126. El a fost fericit a prezenta, din îndemnul împãratului, omagiile sale împãrãtesei Eusebia. în panegiricul ce-i închinã mai în urmã, Cesarui a consemnat scena memorabilei întrevederi. Când veni în fata ei, i se pãru cã vede, ca într-un templu, statuia Moderatiei (ayaAjua acacppoavvrig). „Unele - îi zise basilissa - le si ai de la noi; celelalte le vei avea de la Dumnezeu numai dacã esti credincios si drept fatã de noi". Aproape atât a auzit, nici un cuvânt mai mult - urmeazã el -, desi în elocventã nu era mai prejos de cei mai buni oratori. Iulian iesi de la audientã plin de admiratie si uimire, cu impresia de a fi auzit vorbind Modestia însãsi, „atât de dulce si suav era sunetul vocii sale"127.
împãrãteasa îi fãcu un dar, care era pentru Iulian de cel mai mare pret: o mare cantitate de cãrti de filosofic si istorici buni, de oratori si poeti, care 1-au însotit în campaniile sale si pe care, cum declarã în panegiricul amintit, de câte ori le cerceta, în rãgazurile sale, nu putea uita pe aceea care i le dãruise128.
b. Iulian Caesar, apãrarea Galliei. Luptele de la Rin cu germanii (355-359). Pregãtirile de plecare se grãbeau. Iulian primea comanda Galiilor, Britanniei si
126 Ammianus, XV, <?, 5-15.
127  Elogiul împãrãtesei Eusebia, p. 97, la Bidez, L'empereur Julien, Oeuvres completez, t.I,  1-ere pârtie, Paris, Les Belles Lettres, 1932.
128  P. 98.
127

Spaniei, dar Constantiu, dupã obicei, îsi luã toate mãsurile de precautie, punându-1 pe Cesar sub o umilitoare tutelã. Ursicinus fu înlocuit în comandamentul suprem cu Marcellus, un general mediocru, care avea si misiunea de a supraveghea de aproape miscãrile lui Iulian, în Manifestul sãu de mai târziu cãtre atenieni, acesta aratã situatia de inferioritate în care era pus: a fost trimis în Gallia nu atât pentru a comanda armatele din acea provincie, cât pentru a se supune generalilor de acolo, cãci li se scrisese si poruncise formal sã nu spioneze pe dusmani mai mult decât pe el129, într-adevãr, înaltii functionari care se aflau cu el -Florentius, prefectul Galici, Sallustius quaestorul -aveau sã primeascã ordine numai de la Constantiu. Pentru ca atmosfera ce i se crea sã fie completã, împãratul îi dãdu pe sora sa Elena de sotie130.
La l decembrie 355, Iulian iesi din Milan, petrecut o bucatã de drum de împãrat. La Turin aflã stirea unui dezastru ce i se ascunsese: Colonia cãzuse în mâinile barbarilor, dupã un crâncen asediu. Aceastã veste fu pentru tânãrul Cesar o prevestire rea; dar, aclamat în calea sa de populatie, el îsi întãri încrederea. Sosind la Vienna, pe Ron, toti îi iesirã înainte din oras si din împrejurimi, aclamându-1 cãlduros, în timpul când Iulian intra în Gallia, aceasta oferea o priveliste tristã, nu mai avea nimic din prosperitatea de odinioarã. Pe urma
129  Cãtre Senatul si poporul atenian, în aceeasi editie a lui Bidez; 1.1, partea I, p. 224.
130  Desigur, mai în vârstã decât Iulian, care avea 24 de ani. Elena a avut în aceastã cãsãtorie un rol sters si a murit curând dupã declararea conflictului dintre sotul si fratele sãu.
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
nãvãlirilor sãlbatice din veacul al III-lea, orasele erau ruinate, câmpiile rãmase în paraginã, populatia rãritã. Lutetia Parisiorujn (Parisul) se refugiase în L'île de la Cite, Bordeaux îsi mutase portul în estuarul unui modest râu (Deveze), spre a rezista surprinderilor, la adãpostul fortificatiilor131.
Manifestul cãtre atenieni ne aratã situatia dramaticã aflatã de Iulian în Gallia. O foarte mare multime de germani, spune e33 locuiau fãrã teamã în jurul oraselor devastate ale celtilor. El socoteste la 45 numãrul oraselor deschise, ale cãror ziduri fuseserã nimicite de nãvãlitori; o fâsie de pãmânt exploatatã de barbari dincoace de Rin (jLm TãSe TOV 'Privov) se întindea „de la izvoarele lui pânã la ocean".
tinut pânã acum departe de orice initiere în afacerile publice, Iulian era cu totul strãin de cunostintele reclamate de noua sa situatie. Constient de marea misiune ce i se încre dintase, el se sili, în iarna petrecutã în palatul din marginea Ronului, a-si dobândi aceste cunostinte. Sallustius, spirit luminat si onest, administrator excelent, îl initie în afacerile Statului; în acelasi timp, Cesarul îsi fãcu rãbdãtor educatia militarã, studiind exercitiile soldatilor si pregãtindu-se alãturi de ei pentru rãzboi.
Odatã cu vara <356), alamanii îsi reluau incursiunile. Iulian primi ordinul împãratului de a-si duce armata la Reims. în drumul sãu pânã acolo, Cesarul curãtã locurile de bandele prãdalnicilor germani. La Reims, fu pus la curent cu planul operatiunilor. Un corp de armatã condus de împãrat trebuia sã treacã
Bidez, La vie de l'empereur Julien, Paris, 1930, p. 136.
129
NICOLAE  BANESCU
Rinul aproape de lacul Constanta, spre a face o diversiune cãtre Pãdurea Neagrã, în timp ce alte trupe, sub comanda lui Marcellus si Ursicinus, aveau sã execute o miscare paralelã dincoace de frontierã, spre a împiedica pe barbari a trece în Gallia. Programul acesta fu executat întocmai.
Iulian, aflând cã mai multe orase cãzuserã în mâinile dusmanului, cuceri Brumath si se îndreptã direct la Colonia, ocupatã mai înainte de germani si o recuceri aproape fãrã luptã; el îsi duse apoi trupele la Senones (Sens), pentru a petrece acolo iarna132.
Dar campania anului 356 nu avusese mari rezultate, în iarnã, bandele barbarilor începurã iarãsi jafurile lor ca mai înainte, si Iulian fu nevoit a-si rãspândi putinele trupe ce le avea pentru a apãra pe locuitori. Informati de slaba lui garnizoanã la Sens, Cesarul fu asediat de o masã de barbari. Marcellus, care se afla în apropiere, nu-i veni în ajutor, dar Iulian, cu putinii sãi soldati, apãrã energic zidurile, stând cu îndãrãtnicie la creneluri, încât barbarii se vãzurã siliti a pãrãsi asediul dupã o lunã133. Informat de indolenta lui Marcellus, împãratul îl recheamã, în raportul ce-i face, incapabilul general cautã sã-1 compromitã pe Iulian, si acesta scapã numai prin devotamentul sambelanului sãu, eunucul Eutherios, care demascã toatã calomnia, garantând pentru credinta Cesarului134 si prin sosirea la Curte, tocmai Ia timp, a celor douã panegirice compuse de Iulian în onoarea lui Constantiu si a împãrãte-
132  ttridem, pp. 141-142.
133 Ammianus, XVI, 4, 2, 3. IM Ibidem, XVI, 7, 1-4.
130
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
sei Eusebia1*5. Marcellus fu trimis la Sardica, si în locul sãu fu numit în Callia Severus, general cu experientã si disciplinã, care a fost pentru Iulian un pretios colaborator.
în 357, Cesarul primeste încuviintarea, obtinutã pentru el de Eusebia, de a comanda personal trupele136. Dar, în locul vrednicului Ursicinus, Constantiu îi trimitea pentru comanda infanteriei pe un dusman, Barbation, care avusese un rol în uciderea lui Gallus.
în primãvara anului 357, reluând campania împotriva germanilor, Iulian porni cãtre Vosgi, în timp ce Barbation trebuia sã meargã spre Bale, planul fiind sã-i prindã pe dusmani ca în cleste. Iulian nimiceste o bandã de germani care prãdaserã în interior si se opreste la fortul Saverne, pe care cãuta sã-1 punã în stare de apãrare. Barbation, care opera pe seama sa, vru sã treacã Rinul, dar nu izbuti, fu atacat de barbari în retragerea sa si urmãrit pânã dincolo de Bale, pierzând o mare parte din bagaje, cu animalele si oamenii de serviciu, Aceastã biruintã îi încuraja pe ala-mani, care se coaHzarã, în frunte cu regii Chnodomar si Velstrap, pentru a-1 ataca pe Cesar, stiind de la un transfug cã e izolat la Saverne, cu o trupã numai de vreo 13-000 de oameni137. Iulian nu asteptã a fi atacat, ci porni cu armata sa de-a lungul cãii romane ce ducea spre Argentoratum (Strassbourg), si în apropiere de acest oras iscoadele descoperirã de pe o coli-
135 Bidez, op. cit, p, 145.
136  Zosimus, III, 2, 5.
137  Ammianus, XV], 12, l, 2 [Velstrap apare însã sub forma Vestralp].                  c t     ;     • :>:     '•...'.      "y \ .-v.--          •'••.
131
NICOLAE   BANESCU
na armata barbarilor. La adãpostul colinei, Cesarul îsi aseazã îndatã trupele în ordine de bãtaie si le aruncã asupra dusmanilor. Lupta a fost crâncenã si s-a terminat, în jumãtate de zi, printr-o înfrângere nimicitoare a barbarilor, de trei ori mai numerosi. Escadroanele romane, risipite la început, au fost întoarse Ia atac prin energia lui Iulian, care stiu sã le înflãcãreze, si infanteria, desi covârsitã de dusmani, tinu piept vitejeste. Toatã cavaleria alamanilor, în frunte cu Chnodomar, fu decimatã si pusã pe fugã. Alamanii, urmãriti pânã la Rin, se înecarã cu miile, Chnodomar fu capturat, si Iulian îl trimise trofeu lui Constantiu. Cesarul obtinu o victorie strãlucitã, care avu un mare rãsunet: armata germanilor confederati fu nimicitã138.
Iulian nu se opri însã aici: el vru sã-si desãvârseascã victoria ducând rãzboiul pe teritoriul dusmanului. Trecând îndatã Rinul, îi fugãri pe barbari în fumul incendiilor pânã în pãdurea Hercynianã, în care pãtrunse, întãrindu-se într-un fort în ruine, ridicat de Traian. Acolo se prezentã o solie a alamanilor implorând pacea. Iulian le acordã un armistitiu de 10 luni. Putin mai în urmã, regii însisi se prezentarã, dând cu jurãmânt asigurãri139. Iulian se întoarse în Gallia cu armata sa. Severus se afla la avangardã si surprinse aproape de Meusa o bandã a francilor prãdând tinutul, în fata fortelor pe care nu le bãnuiau, ei se închid în douã fortãrete pe malul fluviului, unde sunt blocati
138  Descrierea pe larg a acestei mari biruinte la Ammianus, XVI, 12, si la Bidez, op. cit., pp. 149-154.
139 Ammianus, XVII, l, l, 2, 3 si 11, 12, 13.
132
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
si siliti sã se predea. Iulian îi trimise lui Constantiu, care-i înrola în trupele sale140.
Dupã aceste grele operatii încununate de succes, Iulian îsi duse d-e astã datã trupele sã ierneze la Lutetia ParisiorumL4!.
Cu toate succesele avute, Iulian socotea cã primejdia nu era încã înlãturatã pentru Gallia, cã trebuia consolidatã frontiera Rinului, asigurat în special cursul inferior al fluviului. Pentru restaurarea regiunilor devastate, trebuia sã obtinã de la dusman reparatii în naturã si mai cu seamã repatrierea celor târâti în captivitate. De aceea, fãrã a astepta timpul obisnuit al operatiilor militare, în mai 358 se aruncã asupra francilor salieni din Toxandria142, silindu-i sã semneze un tratat de supunere cãtre imperiu si obligându-i sã-1 apere. Trecu apoi Meusa si pãtrunse în tara chamavi-lor, alt trib al francilor, impunându-le aceleasi conditii si cerându-le ostatici. Izvoarele bizantine au înregistrat memorabila scenã a barbarilor care, la cererea lui Iulian de a i se da ostatec fiul regelui, au început a plânge amarnic împreunã cu regele lor, jelindu-se cã fiul regal pe care-1 cere a pierit în luptã, înduiosat, Iulian, care-1 avea captiv, îl prezentã deodatã barbarilor, descoperindu-le intentia de a-1 creste cum se cu-
140 Bidez, op. cit., pp. 154-155.
141  Ammianus ne spune cã toate aceste izbânzi ale lui Iulian erau luate în râs la palatul lui Constantiu, unde Cesarul era numit în batjocurã Victorinus, fiindcã în rapoartele sale vorbea mereu de înfrângerea germanilor.
142 Ammianus, XVE, 8. Toxandria era o tarã de pãduri si bãlti ce se întindea de lâng ã Tongres, pânã la vãrsarea râului Vahal în
Rin.              ..         .,,,.-.    .:......,..,,.,„,   •;,;............     ...
133

vine, pe lângã el, stârnind prin aceasta bucurie mare si încrederea lor si impunându-le astfel conditiile pãcii143.
Iulian începu, de asemenea, sã ridice fortãrete pe cursul inferior al Rinului, iar pentru a le aproviziona, reparã flota britanicã si o spori cu 400 de bãrci construite în pãdurea din Ardennes, spre a aduce în Britannia grâul necesar144, în sfârsit, spre a repopula câmpurile deserte ale Galici, Iulian impuse alamanilor eliberarea miilor de captivi. El trecu Rinul la dânsii, si regii dusmani, intimidati, predarã prizonierii, pe care Iulian îi avea însemnati de secretarii sãi, demascând prin acest control trucurile întrebuintate de alamani spre a nu-i elibera pe toti. în 359, trecu din nou Rinul în acest scop si constrânse pe ultimii recalcitranti a restitui prizonierii145.
Rezultatul celor patru ani de rãzboi cu germanii la frontiera Rinului a fost rezumat de însusi Iulian, în Manifestul sãu cãtre Senatul si poporul atenienilor. a trecut de trei ori Rinul, a obtinut repatrierea a 20.000 de prizonieri retinuti de germani dincolo de fluviu; în douã bãtãlii si un asediu (bãtãliile de la Strassbourg si din Toxandria si asedierea forturilor de pe Meusa) a fãcut multime de captivi, oameni în toatã puterea. A trimis lui Constantiu patru batalioane de pedestrasi dintre cei mai tari, si altele trei mai putin bune (TCT-
143  Eunapios, în Excerpta de Legationibus (ed. Bonn), l, pp. 41-45. Zosimus îl rezumã. Cf. Petros Patrikios, Excerpta de Legat. (Bonn), 16.
144  Cãtre Senatul si poporul atenian, ed. Bidez, 8.
145  Bidez, La vie de l'empereurJulien, pp. 156-161.               ,s;;îi
134
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
tapat ãpi&noix; r&v KpaTiatcov netâv, tpeîq T<3v EÃarTOVtov), douã escadroane foarte pretuite de cavalerie (iitneav -rãtficcra Svo TO evrifioTara) si a recucerit, ca Cesar aproape 40 de orase pierdute146.
Trei ierni la rân-d dupã bãtãlia de lângã Strassbourg le petrecu Iulian la Lutetia. înainte de el, Augustii sau Cesarii care guvernaserã Gallia au locuit de cele mai multe ori la palatul din Treves. Iulian a preferat Lutetia pentru pozitia sa mai centralã, de unde, fãrã a fi prea departe de Rin, putea supraveghea mai bine administratia Galiei si a Britanniei. Splendida capitalã a Frantei ocupa atunci o micã insulã în mijlocul Senei si n-avea intrare decât pe douã poduri de lemn. L'île de la Cite era asezatã la rãspântia drumurilor ce duceau în atâtea pãrti; apele Senei si afluentilor sãi serveau de multã vreme pentru transporturi.
Iulian îsi ducea în aceastã resedintã viata sa simplã de ostas, de care întotdeauna a tinut sã se înconjoare, si care îi atrase devotamentul trupelor. Dormea în asternuturi tari, se destepta, obisnuit, la miezul noptii si se aseza la lucru, la lumina unei lãmpi, ocupându-se de afacerile imperiului, dupã care trecea la ocupatiile spiritului, simtind nevoia de a se cultiva, cãci, dupã cum mãrturiseste unor prieteni, e de mirare cã mai vorbeste greceste, într-atât s-a barbarizat din cauza tãrilor în care se aflã147. Citea din Caesar, din Plutarch sau din alti scriitori, studia tratate de artã militarã sau
146  Cãtre Senatul si poporul atenian, p. 227.
147  Ei Kai ptfeyyof/jrjv 'JEAATjvicrri, •dav^ã^siv ãtwv.ovTcog eo/iev etcâeSapSapcofievoi Sm rã %<npia (Scrisoarea 8, cãtre Eumenios si Pharianos., ed. Bidez, p. 15).
135

se adâncea în speculatiile filosofici. Scrisul, marea sa pasiune, nu lipsea din aceste preocupãri ale spiritului: redacta relatia diferitelor sale întreprinderi, compunea un nou panegiric al lui Constantiu, Despre faptele împãratului sau despre Regalitate, redacta în sfârsit corespondenta trimisã prietenilor depãrtati sau colaboratorilor sãi, invitând pe unii, ca Priskos, la el.
C. Iulian proclamat Augustus. Conflictul cu Constantiu. Atacurile necontenite ale persilor în Orient, neputinta lui Constantiu de a înfrânge cerbicia rãzboinicului Sapor contrasta izbitor cu faptele de arme ale lui Iulian, care zdrobise pe barbari la Rin si asigurase în câtiva ani linistea si prosperitatea Galici. Faima tânãrului Cesar, rãspânditã pretutindeni, îl chinuia pe împãrat148. Eusebia murise (359) si Constantiu rãmase prada delatorilor din jurul sãu, îngrijorati de o glorie ce-i ameninta. Ei întretineau atmosfera de invidie si suspiciune a Curtii. Amenintarea persilor, dupã cãderea Amidei, a fost pretextul de a slãbi puterea militarã a Cesarului, aducând în Orient trupele viguroase de veterani, care biruiserã belicoasele natiuni ale Germaniei.
Un secretar al împãratului, Decentius, sosea în Gallia în ianuarie 360 cu douã ordine ale suveranului:
148 Ammianus, XX, 4, 1: Properantem Constantium orienti ferre suppetias turbando prope diem excursibus Persicis... urebant luliani virtutes, quas per ora gentium diuersarum fama celebrior effundebat; Zosimus, III, 8, 14, 15: Kai T<»V rov Kawapoq Karop-â(OficcT:cav ev wîg ânâviatv ord/zacriv, 5eivâq 6 crweamÃîj ta cpvovcp.
136

unul cãtre generalul Lupicinus, cerând a-i aduce imediat, pentru campania de primãvarã, trupele sale de heruli si batavi, precum si auxiliarii celti si petulanti; altul cãtre Sintula, tribunus stabuli, însãrcinat a lua cu el pe cei mai buni soldati ai gãrzii de corp.
Lupicinus fusese însã trimis cãtre sfârsitul anului 359 în Britannia, unde nãvãliserã pictii si scotii, si Decentius trebui sã trateze cu Iulian, cerându-i a transmite soldatilor un ordin de mobilizare, într-o împrejurare atât de gravã, Cesarul vru sã se consulte mãcar cu prefectul Florentius, care era atunci la Vienna, si-i scrise acolo, dar el, viclean cum era, nu rãspunse. Trimisul împãratului insista pe lângã Iulian sã se grãbeascã, fãcându-1 rãspunzãtor de orice întârziere, Sintula se simtise dator sã plece cu trupele gãrzii. Iulian, neavând cu cine se consulta, cãci Sallustius fusese si el rechemat de invidia lui Constantin, fu nevoit a recunoaste cã datoria sa era de a se supune. El dãdu, prin urmare, ordin ca trupele sã iasã în grabã din statiunile de iarnã149, si soldatii începurã a murmura. Germanii de dincolo de Rin, înrolati ca auxiliari, primiserã numai cu conditia cã nu vor trece Alpii, iar camarazii lor, care aveau o familie, nu erau bucurosi a fi transportati la capãtul lumii. Familiile se tineau, gemând, dupã dânsii. Bilete incendiare circulau printre soldati, plângând situatia lor si soarta Galici lipsite de apãrare. Impresionat, Iulian înstiinta cã sotiile si copiii soldatilor îi pot urma, punându-li-se la dispozitie posta publicã.
' Ammianus, XX, 4, 9.
tmsw
137
NICOLAE  BANESCU
Concentrarea trupelor avea loc la Lutetia, cum ceruse Decentius, desi Iulian nu fusese de aceastã pãrere. Dupã obicei, Cesarul iesi în întâmpinarea lor si, urcându-se la tribunã, în Câmpul lui Marte, le tinu o cuvântare cãlduroasã, lãudându-i pentru isprãvile lor si felicitându-i pentru onoarea ce vor avea sã serveascã unui suveran puternic si generos, la care vor afla recompensele meritate. El invitã apoi pe ofiteri la un banchet de rãmas bun, si acestia se retraserã la sfârsit cu pãrerea de rãu de a fi siliti sã se despartã de un sef atât de binevoitor150, în cursul noptii, soldatii agitati gãsirã mijlocul de a rãmâne în patrie cu seful pe care-1 iubeau. Ei se înarmarã, alergarã la palat si începurã a striga : Iulian August! Cesarul, uimit, se închise în apartamentul sotiei sale încã în viatã, rugându-se lui Zeus sã-i dea un semn în aceastã fatalã împrejurare, în somn, geniul imperiului îi apãru încurajându-I. Când se fãcu ziuã, Iulian se arãtã soldatilor si-i rugã sã se linisteascã, sã renunte la o întreprindere atât de primejdioasã, sã se întoarcã la datoria lor, fãgãduindu-le cã va obtine de la împãrat iertarea, lor si revocarea ordinului de plecare. Dar soldatii îsi dãdeau seama de toatã gravitatea faptei lor si, reînnoindu-si mai tare strigãtele, 1-au ridicat pe Cesar pe un scut, în aclamatiile întregii armate. Un lãncier îsi scoate colierul ce-i împodobea gâtul ca stegar151 si-1 pune îndrãznet pe capul lui Iulian în chip de dia-
150 Ibidem, XX, 4, 12, 13-
151 Ibidem, 4, 18: abstractum sibi torquem, quo ut draconarius utebatur, capiti luliani imposuit confidenter. Istoricul ne-a pãstrat si numele acestui stegar, Maurus, ajuns apoi comes. [Dupã unele opinii, obiceiul de a pune pe capul noului împãrat un
138
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
demã, împlinindu-se astfel riturile de proclamare a noului Augustus. Acesta, urmând obiceiului, promite soldatilor câte cinci solidi de aur si o livrã de argint de fiecare, apoi intrã în palat, unde rãmâne tot restul zilei. Nemaivãzându-1, soldatii se agitã, temându-se de o crimã, dau buzna înarmati în palat, amenintãtori, si nu se potolesc decât atunci când îl vãd pe Iulian apãrând, strãlucitor, în costumul imperial, în sala Consistoriului152. Putin mai în urmã, Decentius pleca din Gallia, pentru a-i duce lui Constantiu stirea evenimentelor. Florentius îl urmã, pãrãsindu-si sotia si copiii, pe care Iulian are grijã a-i trimite cu posta publicã. El izbuti sã asigure si fuga spionilor si delatorilor, pe care furia soldatilor i-ar fi sacrificat.
La vestea celor întâmplate, corpul gãrzii, care era pe drum, se grãbi a veni îndãrãt la Lutetia, cu Sintula în frunte. O zi mai în urmã, dinaintea tuturor trupelor adunate în Câmpul lui Marte, Iulian se urcã la tribunã, decoratã cu steaguri, si tinu o cuvântare solemnã, recapitulând victoriile lor si lãudându-le curajul, promitând cã de acum înainte la orice promovare, în ordinea civilã si militarã, meritul personal singur va trage în cumpãnã. Soldatii, entuziasmati de aceste cuvinte, lovirã zgomotos cu lãncile în scuturi153.
asemenea torques (gr. /zavidiciov, aipentog), probabil de origine scandinavã, ar fi dispãrut dupã veacul al Vl-lea în Bizant; despre acest detaliu si semnificatia lui, O. Treitinger, Die ostromiscbe Kaiser-und Reichsidee nach ihrer Gestaltung im hofischen Zeremoniell, Darmstadt, 1956 (=Jena, 1938), pp. 20-22; K. Wessel în Reallexikon zur byzantinischen Kunst, voi. III, 417-420.]
152  Ibidem, 4, 22.
153 Ibidem, 5, 1-8.  ,   •'-•'• •« -^ •'•? •** .!.,-<P»tf  w* »**•
139
NICOLAE  BANESCU
Rãmânea ca Iulian sã-si clarifice situatia fatã de Constantiu. El ar fi voit sã evite calamitãtile unui rãzboi civil si sã nu fie învinuit de ingratitudine; de aceea, cãutã sã negocieze cu împãratul. Trimise în acest scop o ambasadã bine aleasã, compusã din Pentadius, unul din spionii lui Constantiu pe lângã Iulian, si din Eutherios, sambelanul. Ei duceau din partea noului August o scrisoare plinã de deferentã fatã de suveranul sãu, oferindu-i pentru rãzboiul contra persilor trupele gãrzii si contingente de tineri Leti {adolescentes Laetos quosdam), precum si cai de curse din Spania (equos currules Hispanos)m. Pentru prefecturile pretoriului accepta numirile lui Constantiu, dar îsi rezerva numirea în celelalte posturi, spre a avea oameni cunoscuti din propria-i experientã, în semnãturã, Iulian întrebuinta titlul sãu de Caesar. La aceastã scrisoare deschisã, el a adãugat, spune Ammianus, altele secrete, dojenitoare si muscãtoare (objurgatorias et mordaces), pe care istoricul nu le-a vãzut si care, cum sugereazã Gibbon, „n-au existat, poate, niciodatã"155.
Solia lui Iulian a întâmpinat mari dificultãti în drumul sãu, nimeni nefiind bucuros a înlesni cãlãtoria emisarilor unui rebel. Ei trecurã în cele din urmã Bosforul si aflarã pe Constantiu la Caesareea Cappa-dociei. La citirea scrisorii, împãratul cuprins de mânie porunci ambasadorilor sã iasã. Apoi, linistindu-se, le dãdu voie sã plece, încredintând rãspunsul sãu quaestorului Leonas. Acesta, sosind la Lutetia, fu condus de Iulian dinaintea unei adunãri la care convo-
154 Ammianus, XX, 8, 13.     .
155  Op. cit., ed. Bury, t. II, p. 428, n. 17.
140
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
case populatia orasului si trupele, si acolo dãdu citire rãspunsului implacabil al lui Constantiu, care nu admitea nimic din doleantele lui Iulian, ci pur si simplu îi cerea, spre a se mântui pe sine si a mântui si pe intimii sãi, sã renunte la sforãiturile trufase si sã se mãrgineascã la sarcina de Caesar156. La auzul pasajului în care se osândea actul de la Lutetia, asistenta întrerupse, exclamând din toate pãrtile în sunet de voci teribile: Auguste luliane, dupã cum decretaserã provinciile, soldatii si autoritatea Statului restaurat, dar temându-se încã de nãvãlirile barbarilor reînviati !157.
Corespondenta celor doi adversari se urmã pe acelasi ton pânã la sfârsitul anului 360. Misiunea episcopului arian al Galici, Epictet, unul dintre favoritii lui Constantiu, n-avu nici un rezultat.
Preocupat de paza Rinului, Iulian trecu fluviul împotriva francilor attuarii, îi bãtu si le impuse pacea. Urcã apoi Rinul, asigurând buna stare a cetãtilor pânã la Bale, de unde se îndreptã spre Besancon. De acolo, pe Saone si pe Ron se coborî la Vienna, unde-si stabili cartierele de iarnã. Sotia lui Iulian muri în acest timp, si rãmãsitele sale furã trimise la Roma, spre a fi depuse lângã cele ale sorei sale Constantia, în vestitul mausoleu din Via Momentana.
în fata conflictului inevitabil, Iulian consulta zeii. într-o noapte, o fantomã luminoasã îi apãru, repetân-du-i versurile unui oracol care anunta moartea apropiatã a lui Constantiu pe pãmântul Asiei. Cãtre primãvara anului 361, îsi dãdu seama de pregãtirile fãcute
156 Ammianus, XX, 9, 4.
157  Ibidem, XX, 9, 6, 7.
141

de adversarul sãu în vederea campaniei: el recruta trupe si concentra aprovizionãri la poalele Alpilor Cottieni si pe tãrmul lacului Constanta, îl însãrcina pe agentul sãu Gaudentiu sã punã în stare de apãrare Coastele Africii si sã-i asigure grâul acelor regiuni. Se zvonea cã are întelegere cu unii sefi germani, ceea ce pãrea a confirma atacul alamanilor lui Vadomar la hotarele Retiei. Iulian trimise împotriva lor pe cornitele Libinon, care pierdu însã lupta, pierind el însusi. Se descoperi si o scrisoare a lui Vadomar cãtre Constantiu. Regele trãdãtor trecând mai târziu Rinul, la comandantul roman, care-1 retinu la masã, fu arestat de un trimis al Cesarului si deportat în Spania.
Iulian hotãrî sã porneascã repede, sã intre în Illyricum, lipsit atunci de trupe, înainte de sosirea lui Constantiu. El tinu o cuvântare trupelor, care, prin tunete de aclamatii, îl asigurau de încrederea lor. Pentru accelerarea înaintãrii, îsi împãrti fortele în trei corpuri: Nevitta, generalul cavaleriei, avea sã-si ducã trupa sa de 10.000 de oameni prin Retia si Noricum, între Alpi si Dunãre; Jovinus strãbãtea, cu alt corp, pe cãile serpuitoare ale Alpilor, Italia de sus; iar Iulian, cu o avangardã de 3.000 de soldati de elitã, se îndrepta prin Pãdurea Neagrã spre Dunãre, unde trebuia sã-si îmbarce trupele pentru a le transporta la Sirmium. Acolo, celelalte corpuri de armatã aveau sã-1 ajungã cât mai repede posibil158. Pe drumuri impracticabile, peste munti, peste ape si mlastini, Iulian îsi conduse oamenii cu o energie neobositã, trecând toate obstacolele, si ajunse la Dunãre, în locul unde, din ordinul
158 Bidez, La ine de l'empereurjulien, pp. 192-193-
142
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
sãu, astepta flotila în care toti se îmbarcarã. Fiindcã miscarea vâslelor era potrivitã cu iuteala cursului apei si ajutând si vânturile favorabile, observã Zosimus, flota a ajuns în unsprezece zile la Sirmium159. Iuteala cu care Iulian a strãbãtut distantele i-a impresionat pe contemporani: dusmanul s-a trezit cu el la Sirmium fãrã sã fi auzit de pornirea lui din Gallia160.
Trupele sunt debarcate, în seara de 10 octombrie, la Bononia161, la 19 mile de Sirmium. Acest oras era resedinta prefecturii de Illyricum. în apropiere, generalul Lucillianus, care comanda fortele din Illyricum, adunase în grabã câteva trupe, pentru a apãra orasul, dar e surprins de Dagalaiphus cu detasamentul sãu, trimis ca sã-1 aducã. Trupele garnizoanei s-au predat si au fost expediate, ca suspecte, în Gallia; dar, când au ajuns la Aquileia, nu mai voirã a-si continua drumul. Instigate de tribunul Nigrinus, apreciind pozitia tare a cetãtii, au ocupat-o, întãrindu-se într-însa. Dupã un asediu îndelungat si lupte înversunate, ei s-au predat numai când au aflat cã a murit Constantiu162.
159  III, 10.
160 Ammianus, XXI, 9, 6: sed iile ut fax uel incensus malleolus voluciter ad destinata festinans.
161  [întrucât mai multe localitãti din Imperiul roman purtau acest nume, este evident cã aici nu poate fi vorba nici de Bologna actualã, situatã în nordul Italiei, dar nici de actualul Vidin din nord-vestul Bulgariei, situat în antichitate în Moesia superioarã. Este vorba de o altã Bononia, aflatã în Pannonia secunda, (provincie în care se afla si metropola Sirmium (azi Sremska Mitrovica), centru cu care Bononia de aici avea legãturã directã, dupã cum reiese si din descrierea lui Ammianus (cf. Cari Patsch în Real-Enzyklopãdie der classischen Altertumswissenschaft, voi. III, Sturgart, 1899, col. 703)1.
162 Ammianus, XXI, 11, 12.      :<
143

Dupã ce intrã în Sirmium, aclamat de populatie, Iulian oferi acesteia a doua zi o cursã de care; apoi, îndatã ce Nevitta sosi cu trupele sale, îsi reluã marsul pe calea ce ducea la Constantinopole. El ocupã Naissus (Nis) si un defileu din Haemus, care-i asigura înaintarea. La Naissus redacta manifestele sale trimise în orasele Illyriei, Helladei si pânã la Roma, spre a-si câstiga simpatiile.
Ocupat în Orient cu persii, Constantiu, aflând cã Sapor s-a retras din teritoriul imperiului, se hotãrî a-si duce fortele militare în Europa, spre a-1 pedepsi pe rãzvrãtit. El porni, în apropierea iernii, din Antiochia spre Asia Micã. La Tarsos simti începuturile unei febre; îsi continuã totusi drumul pânã la Mopsucrene, ultima statiune a Ciliciei. Febra i se agrava si simti cã sfârsitul i se apropie, într-un moment de luciditate, dupã câte ne relateazã Ammianus, Constantiu, care se gândea si la soarta tinerei sale sotii, însãrcinate163, 1-ar fi indicat pe Iulian ca succesor. Dupã o grea agonie, îsi dãdu sufletul în ziua de 3 noiembrie 361.
Eunucul Eusebius încercase a provoca alegerea unui nou împãrat, dar nu izbutise. Doi ofiteri furã expediati îndatã la Naissus, sã asigure pe Iulian cã toti soldatii imperiului erau gata sã meargã sub steagurile sale.
Astfel îsi încheie viata împãratul Constantiu, care -zice atât de bine Gibbon - mostenise toate defectele tatãlui sãu, dar n-avu nici una din calitãtile sale. Caracterul sãu a fost „un amestec de slãbiciune si trufie, de superstitie si cruzime"164.
163  Ibidem, XXI, 15, 5, 6.
164  Op. cit., ed. Bury, t. II, pp. 439-440.
144
. rij|Mrtte{fejirttA|
'JBIPP::

Jovian, care avea sã urmeze la tron lui Iulian, acum un simplu protector domesticus, primi ordin sã transporte cu mare pompã trupul decedatului la Constan-tinopol, spre a fi înmormântat lângã ai sãi. Constantiu se botezase, ca si tatãl sãu, pe patul de moarte, si rãmãsitele sale pãmântesti au fost urmate de o procesiune de crestini cu fãclii în mâini, intonând zi si noapte cântece religioase pentru odihna sufletului sãu.
Iulian dãdu în curând ordinul de plecare la Con-stantinopol. Strãbãtând Thracia repede, ajunse la Herakleia-Perinthus, pe tãrmul Propontidei. îndatã ce se stiu la Constantinopol despre sosirea sa, populatia se repezi dincolo de ziduri, si Iulian îsi fãcu intrarea (11 decembrie 361) în capitalã în aclamatiile unanime ale poporului, escortat de trupe si de multimea celor ce-1 întâmpinaserã. Orasele imperiului trimit delegati pentru a-1 felicita si a-i prezenta coroana de aur165. Vestea ajunge la popoarele vecine si la natiunile cele mai îndepãrtate, si din toate pãrtile vin ambasade spre a-1 saluta.
Curând dupã venirea lui Iulian, sosi în Constan-tinopole si galera care aducea rãmãsitele lui Constantiu. Iulian coborî în port cu trupele sub arme, si, descoperit, merse în fruntea convoiului pânã la Sfintii Apostoli, unde cosciugul fu coborât în cripta ce-1 astepta.
Eunapios, în Excerpta de Leg. (Bonn), 3, p. 46.
145
NICOLAE  BANESCU
s    3 • Domnia împãratului Iulian .    (3 noiembrie 361 - 26 iunie 363)
a. Actele administratiei sale interne. Odatã stãpân pe imperiu, Iulian încredinta devotatilor sãi comandamentele militare si marile demnitãti. El institui apoi un tribunal exceptional, constituit ca înaltã Curte de Justitie, pentru a stabili responsabilitatea crimelor sãvârsite în domnia ce se încheiase. Mãsura a fost cerutã noului împãrat, cum rezultã din scrisoarea acestuia cãtre Hermogenes166, ex-prefect al Egiptului167. Judecãtorii furã alesi din sânul autoritãtilor indicate prin jurisdictia lor civilã sau militarã pentru asemenea afaceri. Au fost numiti Mamertinus, prefect de Illyricum si Italia, Sallustius, chemat la comanda prefecturii Orientului168, si patru generali, comandanti supremi ai armatelor: gotul Nevitta, Jovinus, Arbetion, magistri ai cavaleriei, si alamanul Agilon, comandantul infanteriei.
166  Bidez, L'empereurJulien, Oevres completes, t. I, 2-e pârtie, Lettres etfragments, Paris, 1924, scris. 33, p. 60.
167  „O, eu, care am fost mântuit peste orice asteptare, o, care fãrã nici o sperantã am auzit cã ai scãpat de hidra cu trei capete! Nu vorbesc, jur pe Zeus, de Constantiu (acela a fost cum a fost), ci de fiarele din jurul sãu, care îsi aruncau privirile de invidie asupra tuturor, care-1 fãceau si pe acela mai neînduplecat, ne-fiind prin firea sa nicidecum blând, desi multora le pãrea astfel. Dar aceluia, fiindcã a devenit fericit (rãposat), fie-i tãrâna usoarã! - cum se zice. Cât despre acestia, n-as vrea sã sufere pe nedrept, martor e Zeus. Fiindcã însã multi acuzatori se ridicã împotriva lor, s-a instituit un tribunal".                                      .....         ----
168  Care nu trebuie confundat cu cel din Gallia.       itfii.;
146
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
Sallustius fu însãrcinat a prezida sedintele, iar Arbetion a conduce instructia. Pentru a nu fi supus la influentele Curtii sau orasului, înaltul tribunal îsi luã resedinta dincolo de strâmtoare, la Chalkedon. Spre a da toatã importanta spiritului militar, ofiterii celor douã corpuri ale gãrzii, Jovienii si Herculeanii, erau autorizati a urmãri dezbaterile.
Pedepsele cele mai grave s-au pronuntat contra celor care, la Curtea lui Constantiu, organizaserã si exploataserã serviciul de spionaj. Paul, zis Catena, al cãrui nume singur înfiora, Apodemius, agens in rebus, complicele sãu, eunucul Eusebius, furã condamnati a fi arsi de vii; altii, osânditi la pedeapsa capitalã. Cei vinovati de înaltã trãdare nu furã atinsi de acest tribunal, si împãratul se vãzu nevoit a aplica el însusi unor asemenea criminali pedeapsa capitalã1®.
Iulian pãstrã si pe tron sobrietatea vietii sale de ascet, cu care, ca Cesar, îi deprinsese în Gallia pe cei ce-1 înconjurau.
Cu educatia sa filosoficã, el dispretul onorurile si luxul care însoteau în mod obisnuit viata suveranului. Modelul sãu era Marc Aureliu, pe care în satira-i filosoficã Cesarii îl socoate superior tuturor predecesorilor, preferat de zei ca unul care a practicat pe tron lectiile filosofici, îndatã ce intrã în palatul imperial, decis a readuce lumea romanã la anticele sale traditii, Iulian luã mãsuri pentru reducerea personalului extrem de numeros, expulzând toatã acea domesticitate excesivã ce se înghesuia zilnic în jurul persoanei împãratului sub înaintasii sãi, si pãstrând numai pe cei
169. Bidez, La vie de l'empereurjulien, pp. 207-211.   ,>
147
NICOLAE   BANESCU
strict necesari. Reduse considerabil si personalul serviciilor sale, multumindu-se pentru cancelarie cu patru secretari si cu 17 agentes in rebus, pentru transmiterea ordinelor sale. în acelasi timp, el dezbrãcã pe acesti curieri de rolul lor de spioni si politisti, care-i fãcea atât de temuti în timpul domniei lui Constantiu.
Firea vioaie si sincerã nu putea suferi aparatul complicat al ceremonialului asiatic, pe care îl observau cu ostentatie si strictete înaintasii; n-a voit sã fie numit cu titlurile sonore si zadarnice de dominus si despotes.
Atent fatã de orasul sãu natal, el conferi Senatului din Constantinopol privilegiile si onorurile de care se bucura pânã acum numai Senatul Romei170.
Exceptional de activ, într-o domnie care numãrã mai putin de doi ani, Iulian a îmbrãtisat aproape toate domeniile vietii Statului, îngrijindu-se a le asigura o functiune cât mai bunã. A pus ordine în administratie, revocând functionarii nedemni si asezând în fruntea ei cele mai bune elemente. A pus frâu fiscalitãtii "abuzive, a redus impozitele si a cãutat sã le repartizeze echitabil. Consiliile municipale ale provinciilor, reduse la rolul de adevãrate agentii ale fiscului, s-au bucurat de atentia sa deosebitã. Peste mãsurã de împovãrati, curialii se sustrãgeau tot mai mult obligatiilor la care erau chemati, si Iulian a suprimat prin edictele sale scutirile nedrepte, care înlesneau evaziunea de la îndatoriri, în acelasi timp, pentru a asigura mai bine functiunea curiilor, le-a usurat sarcinile atât de apãsãtoare.
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
Iulian s-a îngrijit, de asemenea, a reduce la normal folosirea Postei publice, care devenise o mare povarã pentru municipalitãti. El retrase clerului crestin dreptul de a o folosi pe cheltuiala Statului (pe vremea lui Constantiu episcopii erau mereu pe drumuri, spre a participa la sinoade); apoi, afarã de prefectul pretoriului, functionarii nu mai avurã dreptul de a elibera permise de cãlãtorie.
în ce priveste justitia, împãratul se îngriji a o face mai expeditivã si prevãzu pedepse pentru cei ce provocau întârzierea proceselor.
Armata a avut si acum toatã atentia sa. Exemplul pe care-1 dãdea el însusi i-a atras iubirea soldatilor si disciplina lor. Comandamentele au fost încredintate celor încercati171.
Tânãrul împãrat era prin educatia sa un partizan entuziast al vechilor traditii ale elenismului. Când a ajuns la tron, pãgânismul se afla într-o situatie criticã. Constantiu luase o serie de mãsuri aspre, care interziceau sacrificiile si hotãrau închiderea templelor. Aceste mãsuri au provocat, mai cu seamã în Asia Micã si Egipt, distrugerea multor monumente ale cultului pãgân si spolierea bogãtiilor pe care le posedau. Ca urmare, preotii vechilor sanctuare se aflau în mare decãdere. Iulian nu putea sã rãmânã indiferent la aceastã pãrãsire a traditiilor strãbune, ta nãipia. în ultimele zile ale anului 361, el intervine promulgând primele edicte generale în materie de religie. Din prudentã, s-a mãrginit a proclama cã pretutindeni se putea relua vechiul cult al zeilor care fãcuserã mãrirea
171 Ibidem, p. 236 si urm. >               n s;    :
149
NICOLAE   BANESCU
Greciei si a imperiului. El acorda totodatã o tolerantã universalã, anulând sentintele de exil pronuntate pe chestiuni de dogme de cãtre Constantiu172. Convocând pe episcopii dizidenti - ne spune Ammianus -, îi invitã a renunta la discordiile lor si a profita de toleranta ce li se oferea pentru a-si practica fiecare religia sa fãrã teamã173. Prin aceastã largã tolerantã, Iulian putea crede într-o renastere a elenismului.
Bidez a stabilit cã ostilitãtile lui Iulian împotriva crestinismului au început numai din iunie 362, de la data pornirii sale spre Antiochia, adicã din momentul în care a luat contact cu realitãti întristãtoare pentru el. Atunci începe, dupã expresia savantului belgian, era unui pontificat care tine sã transforme elenismul într-o teocratie174.
La 17 iunie 362, Iulian promulga o lege care lovea direct în crestinism. Legea cerea pentru numiri în învãtãmânt un decret al Senatului municipal atestând moralitatea candidatului; dar decretul trebuia sã întruneascã unanimitatea curialilor celor mai competenti si sã obtinã ratificarea împãratului. O circularã care interpreta legea preciza însã ce întelegea împãratul prin moralitate. Crestinii nu puteau, dupã Iulian, sã întrebuinteze scriitorii clasici în lectiile lor, fiidcã ei vedeau în clasicii greci o tesãturã de inventii diabolice, si educatia tinerimii trebuia încredintatã profesorilor de o-nestitate neîndoioasã. Se proclama astfel o stare de incompatibilitate între elenism si credinta crestinã.
172  Ibidem, pp. 225-229.
173  XXII, 5, 2 si urm.
174  Bidez, op. cit, p. 310.
150

O altã lege, care-i obliga pe crestini sã repare pagubele pricinuite prin distrugerea templelor în timpul domniei lui Constantiu, produse în imperiu, în special în Orient, mare tulburare. Violentele crestinilor încurajati în domnia precedentã furã acum rãzbunate, de multe ori cu cruzime, de adversarii lor. Cu toatã toleranta proclamatã de Iulian, în materie de credintã, el îi proteja pe adeptii vechiului cult si crestinii furã în mod treptat lipsiti de functiile lor în administratie si armatã. Caracterul lui Iulian îl fãcea sã deteste cruzimea, si grija fatã de reputatia sa îl îndemna la respectul legilor justitiei; dar cei care exercitau autoritatea sa în provincii erau mai putin sub privirile publicului si ei urmau, dupã expresia justã a lui Gibbon, mai degrabã dorintele, decât ordinele suveranului lor175.
b. Apostazia lui Iulian. Faptul cel mai însemnat al domniei împãratului Iulian a fost reactia sa împotriva crestinismului. El e cunoscut istoricilor bizantini sub numele de „apostatul" (renegatul) 6 napa6ãrrig. N-am putea însã afirma categoric cã avem a face la el cu o adevãratã renegare a credintei. stim cum si-a fãcut, încã de copil, educatia, sub privegherea episcopului de Nicomedia, arianul Eusebius. Dar Mardonius deschisese de la început spiritului sãu receptiv tezaurele cugetãrii elenice. Practicile crestinismului, în care Iulian a fost initiat, nu 1-au putut convinge, cum n-au convins, în acea epocã, pe atâtia altii.
Bidez ne-a dat, în excelenta sa monografie adesea amintitã, explicatia justã a fenomenului, când aratã cã
175 Ibidem,, ed. Bury, t. II, p. 489.         >••-,-<& qq JK^-Î V
151

„apostazia" era un lucru destul de obisnuit în epoca lui Iulian, în care o crizã de îndoialã întorcea din nou spiritele la politeism. Nu trebuie sã uitãm apoi cã în veacul al IV-lea în multe regiuni ale Occidentului opera convertirii crestine era putin înaintatã, în toate marile familii ai cãror copii erau instruiti de retori crestinii erau putin numerosi. Mult timp posturile înalte au fost acolo ocupate de pãgâni. Cazul lui Synesius, prietenul vestitei Hypatia, initiat în misterele neoplatonismului si înãltat la episcopatul Cyrenaicei, cu rezerva din partea lui de a putea profesa unele dogme ale primei sale credinte, e caracteristic în aceastã privintã176.
Apostazia lui Iulian a fost înainte de toate, cum o caracterizeazã atât de bine învãtatul belgian, „actul unui mistic sedus de promisiunile de nemurire cereascã si de viziuni de fericire". Dar pentru a putea întelege jocul complet al influentelor care au dus la aceastã convertire - adaugã el - trebuie sã ne amintim cã Iulian n-a fost numai mistic: a fost, în acelasi timp, si un om de actiune si un om de Stat. El îsi simte o vocatie supranaturalã, recunoaste cã zeii au înteles sã facã dintr-însul mântuitorul lumii, arãtându-i relele pricinuite imperiului prin alianta sa cu o religie subversivã. Trebuiau deci restaurate vechile traditii ale strãbunilor, TCC nãtpia. întreprinderea care-1 seduse pe Iulian pãrea atât de ispititoare pãgânilor, încât, de la Magnentiu încoace, timp de douã secole, ea dãdu loc la necurmate tentative de contra-revolutie. Procopios, curând dupã disparitia lui Iulian, tânãrul Theodor, se
Ibidem,, pp. 82-83.
152
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
lãsarã târâti de aceleasi ambitii; apoi Lucius, generalisimul care vru sã-1 ucidã pe Theodosius pentru a restabili idolatria, Eugenius si Maximus în Occident, conspiratorii grupati mai târziu în jurul egipteanului Pamprepios, au fost pãgâni care, ca si Iulian, con-cepurã un plan de reactie împotriva progreselor crestinismului177.
Aversiunea fatã de crestinism era întretinutã si de privelistea pe care o oferea însãsi Biserica: erezia lui Arius împãrtise lumea în tabere, iar episcopii îsi disputau de atâtea ori Scaunele.
Dar încercarea lui Iulian n-a reusit, cu tot zelul sufletului sãu entuziast. Biserica se organizase, si ea putu opune o serioasã rezistentã operei de restaurare religioasã întreprinse de împãrat, în schimb, cum conchide Bidez, „instrumentul pe care secolul sãu i-1 oferea nu mai era, în mâinile sale, decât un corp putin capabil de a vibra. Pentru ca sã încerce a reînsufleti un cler inert, Apostatul fu redus la starea de a-1 ruga sã imite institutii foarte deosebite de cele ale scumpei sale Hellade"178.
c. Expeditia împotriva persilor. sederea în An-tiochia. Moartea împãratului Iulian. Iulian impusese, prin gloria armelor sale împotriva germanilor, un mare respect popoarelor dimprejur. Un singur rival temut rãmânea în fata imperiului: regele persilor. Tânãrul suveran hotãrî sã ia ofensiva, sã loveascã Persia în inima regatului si sã pedepseascã astfel trufia
177  Ibidem, p. 84.
178  Ibidem,, p. 314.
153
NICOLAE  BANESCU
dusmanului care insultase în atâtea rânduri maiestatea Romei. Mari pregãtiri de rãzboi se fãcurã, si Sapor al II-lea gãsi prudent a scrie împãratului, propunând trimiterea de negociatori; dar Iulian respinse propunerea, socotind inutilã o ambasadã, când el însusi avea sã vinã în Persia. Cãtre solstitiul de varã al anului 362 el trecu Bosforul, îndreptându-se spre Antiochia, unde hotãrâse a-si concentra toate fortele, în apropiere de metropola Siriei, Iulian fu aclamat de o mare multime care iesise în întâmpinarea sa. Libanios se afla printre cei trimisi de oras înaintea suveranului, si acesta se întretinu cu el, îl invitã la palat si o mare prietenie se legã între dânsii, încât celebrul retor fu, pe tot timpul sederii lui Iulian în Antiochia, consilierul sãu influent, pãstrându-i dupã aceea o amintire ne-stearsã.
Pentru a le face plãcere, împãratul dãdu antiohie-nilor spectacolul unei curse de Hippodrom, si ceru lui Libanios sã pronunte un discurs, care ni s-a transmis. Discursul e o glorificare a suveranului, a tineretii sale studioase, a convertirii lui la cultul elenismului179.
Antiochia veacului al IV-lea, cu porticele sale mãrete care strãbãteau orasul de la un capãt la celãlalt, cu strãlucirea palatelor încrustate în marmurã si fildes, a monumentelor ridicate de împãrati, cu pietele în care toatã ziua se înghesuia multimea, cu vestita dumbravã Daphne, xayKâÃri Aâcpvij - cum o numeste Libanios în Panegiricul închinat orasului sãu natal180 -
179 Ibidem,, p. 278.
og, pronuntat cu prilejul jocurilor olimpice din a-
nul 360.
154

era un centru de bogãtie si de lux rafinat, a cãrui populatie amestecatã se rãsfãta în viata-i usuraticã, pasionatã de plãceri, de curse de cai, de jocuri si dansuri obscene, de sãrbãtoriri si bacanale. Acolo, chiar plebea nu numai cã nu vegeta, dupã afirmatia retorului, „ci cu desfãtare îsi ducea viata". Predicile Sfântului loan Chrysostom, care, timp de douãzeci de ani, a biciuit cu verbul sãu inspirat pãcatele societãtii frivole a Antiohiei, ne înfãtiseazã în toatã cruzimea ei privelistea moralã a marii si lascivei metropole a Orientului.
într-o asemenea atmosferã, împãratul auster si modest nu putea fi popular. El îsi fãcea sacrificiile sale în temple si, într-o vreme de crizã alimentarã, hecatombe de animale jertfite erau consumate de trupe, în timp ce locuitorii sufereau de foame. Iulian a luat mãsuri ca sã usureze populatia, a adus si grâu din Egipt, spre a fi vândut mai ieftin, dar el a încãput pe mâna acaparatorilor. La Daphne se afla un templu celebru al zeului solar Apollo, si Iulian se duse la sãrbãtoarea anualã a zeului, crezând cã va vedea acolo pompa unei mari ceremonii, dar nu gãsi decât indiferenta autoritãtilor si a publicului. Dezgroparea osemintelor fostului episcop Babylas si transportarea lui în cimitirul orasului, pentru purificarea din jurul sanctuarului, a indignat pe crestini, care au condus moastele sfântului cântând un psalm insultãtor la adresa lui Iulian. Curând dupã aceea, crestinii dau foc într-o noapte templului, care se mistui împreunã cu statuia de ivoriu a lui Apollo, operã a sculptorului Bryaxis.
Iulian nu putea fi indiferent la aceastã crimã, si biserica cea mare din Antiochia fu atunci închisã, împãratul se retrase tot mai mult în palatul sãu, înconju-
155
N1COLAE   BÃNESCU
rât de câtiva intimi. Cu prilejul Saturnaliilor, pe strãzile orasului multimea impertinentã îl sfideazã, cântând cuplete care luau în bãtaie de joc religia, legile, tinuta si chiar barba împãratului, numindu-1 tap si ciclop. Iulian rãspunse acestor invective ale populatiei în chip inocent, compunând sub formã de satirã o apologie ironicã intitulatã Misopogon, adicã „dusmanul bãrbii". Se va rãzbuna prin insulte, dar nu împotriva altora, ci a sa însusi. Cu o exagerare de un comic bufon, mãrturiseste cusururile ce i se imputã, aminteste antio-hienilor tot binele ce a voit sã le facã si îsi aduce aminte cu regret de timpul fericit în care galii rãspundeau bunei sale vointe, îsi dã aerul de a glumi si a râde, dar o adâncã amãrãciune se desface din aceastã apologie. El adreseazã ingratei populatii o singurã amenintare: va pãrãsi un oras care 1-a înteles atât de rãu, pentru a merge aiurea. Se gândea, desigur, la Tarsos.
La începutul lui martie 363, Iulian pãrãsi Antiochia, pentru începerea campaniei, pornind cãtre Hierapolis. Gloria lui Alexandru cel Mare îi înflãcãra ambitia, si el urmã în expeditia sa itinerariul marelui cuceritor al Asiei, în momentul plecãrii, o multime de locuitori de toate conditiile îl conduse, urându-i o întoarcere glorioasã si rugându-1 sã uite neplãcerile ce avuse, dar el, jignit de batjocurile lor, rãspunse cã-1 vedeau pentru ultima oarã si cã se va întoarce, dupã campanie, pe cel mai scurt drum la Tarsos. Membrii Senatului Antiohiei îl însotirã pe împãrat pânã la Litarba, unde obtinurã o ultimã audientã si încercarã sã-1 înduplece181.
Bidez, op. cit., pp. 316-318.
156
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
La 13 martie, pãrãsind Hierapolis, trecu Eufratul pe un pod de vase si ajunse în mars fortat la Carrhae (Harrân), în Osroene, unde se opri câteva zile. Iscoade venirã în grabã sã anunte o nãvãlire a escadroanelor lui Sapor într-un punct al frotierei, si Iulian trimise în acea directie 30.000 de oameni sub comanda lui Procopios si a lui Sebastian, fost duce de Egipt. El le dãdu instructiuni sã manevreze dincoace de Tigru, pãzindu-se de orice surprindere, sã opereze jonctiunea lor cu Arsak, regele Armeniei, care îsi oferise ajutorul, apoi, trecând prin Corduene si Moxo-ene (la sudul lacului Van), sã devasteze regiunile fertile ale Mediei occidentale si sã se întoarcã dupã aceea pentru a ajuta operatiunile din Assyria, în momentul decisiv.
Iulian, cu restul armatei, coborî pe Eufrat spre sud, sosind la 27 martie la Callinicum (Rakka). A doua zi, primi vizita seicilor nomazi arabi, care îsi ofereau concursul lor. Apoi sosi si flota pornitã din Samosata, o mie de vase, purtând provizii, arme si masini de rãzboi, cincizeci de galere de luptã si cincizeci de pontoane182. De aici grãbi apoi mai departe si, la o lunã de la plecarea din Antiochia, ajunse la Circesium, ultima cetate a imperiului, pozitie strategicã la vãrsarea râului Chaboras în Eufrat. Trecând în urmã dincolo de Chaboras, care separa cele douã imperii, Iulian intra în tara dusmanã. El distrugea podul în urma sa, arãtând armatei cã trebuia sã-si punã speranta numai în izbândã. Asezat pe o înãltime, înconjurat de ofiterii principali, tinu trupelor un discurs elocvent,
182 Ibidem, pp. 318-319.
157
NICOLAE   BANESCU
spunându-le cã au prea multe de rãzbunat pentru a sovãi sã rãspundã la apelul patriei. Soldatii aclamarã zgomotos.
Iulian îsi luã mãsurile dictate de experienta sa militarã, trimitând pe front si pe flancuri iscoade pentru recunoasterea terenului si prevenirea surprinderilor. El se asezã la centru cu infanteria, având la dreapta sa pe Nevitta cu câteva legiuni de-a lungul Eufratului, la stânga escadroanele de cavalerie, sub comanda lui Arinthaeos si a lui Hormisdas, fratele lui Sapor refugiat la bizantini. Victor si germanul Dagalaiphus comandau ariergarda. Secundin, ducele de Osroene183, închidea coloana.
Armata înainta astfel, ocupând toate pozitiile întãrite pânã la Ozagardana, care fu incendiatã, si unde apãrurã întâia oarã persii; ei furã atacati energic si pusi pe fugã. Intrând apoi într-o regiune tãiatã de canale pentru ajutarea agriculturii, fortele lui Iulian trecurã peste toate piedicile si ajunserã la Perisabor, cetate la 50 de mile de capitalã, apãratã de apele ce o împresurau. Dupã un asediu puternic, ea cade în mâinile lor si e prefãcutã în cenusã, înaintarea se face acum printr-o câmpie inundatã, pânã la Maioza-malcha184, situatã la unsprezece mile de Ctesiphon,„ cetate puternicã, fãcutã pentru a închide drumul cãtre
MS [prOvincie istoricã din nord-vestul Mesopotamiei, desprinsã din Regatul seleucid sub forma unui regat independent cu capitala la Edessa, care timp de peste trei veacuri a fost stat tampon între Imperiul roman si Regatul part. Diocletian a transformat-o în provincie romanã].
184 La Gibbon: Maogamalcha.                  •<•.
158
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
capitalã. Printr-un asediu greu, în care Iulian a desfãsurat toatã arta sa de militar cu experientã, cetatea a fost luatã cu asalt si dãrâmatã la pãmânt. Trei palate mãrete, ridicate pe malul Tigrului, cu parcurile lor de vânãtoare servind regelui, în preajma capitalei, au fost nimicite în aceastã continuã înaintare. Decis a pune mâna pe capitala dusmanului, Iulian izbuti a-si trece într-o noapte trupele pe malul stâng al Tigrului, unde o luptã furioasã se încinse cu persii generalului Surena, care, în cele din urmã, sunt fugãriti pânã la zidurile orasului, lãsând mai bine de douã mii de morti pe locul de luptã. Ctesiphon era puternic fortificatã. Iulian tinu un consiliu de rãzboi, spre a hotãrî dacã trebuie sã se întreprindã asediul capitalei. Soco-tindu-se cã el avea sã fie lung, cã Procopios si Sebas-tian, pe care Iulian îi astepta aici, nu se arãtau, amãgiti de regele Armeniei, se decise a renunta la asediu si a pãtrunde în interior, urcând Tigris. Dar curentul fluviului era prea repede si flota nu-1 putea urca usor, ceea ce îl fãcu pe .Iulian s-o ardã. Armata înainta cu greu, pe o arsitã grozavã, si nu întâlni ajutoarele promise de Arsak, nici trupele lui Sebastian si Procopios. în tot acest mars ea era hãrtuitã mereu de cavaleria persanã, care, într-o regiune acoperitã de coline, apãrea si dispãrea pe nesteptate. Proviziile începurã a lipsi, cãci bande de persi incendiau pretutindeni dinaintea nãvãlitorilor recoltele, si armata lui Iulian trecea pe întinderi pustii.
în ziua de 16 iunie 363, împãratul se afla într-un mars din zorii zilei, când un nour de praf se ridicã în depãrtare, vestind aparitia armatei considerabile a lui Sapor al II-lea, care începea urmãrirea dusmanului.
159
NICOLAE   BANESCU
Câteva zile în sir avurã loc lupte de hãrtuialã, în care armata lui Iulian se tinu bine, stãpânã pe teren. Dar trupele erau extenuate de cãldura arzãtoare, de privatiuni si de boli, si a trebuit sã li se acorde trei zile de odihnã. La 26 iunie aveau sã-si reia marsul, în noaptea care preceda acea zi, împãratul, închis în cor+ tul sãu, avu o viziune fatalã: geniul imperiului îi apãru, ca odinioarã în palatul din Lutetia, dar cu capul acoperit de un vãl si, în loc sã îndrepte spre Iulian o privire încurajatoare, ca atunci, el se întoarse si iesi încet din cort185.
A doua zi, armata se urni din loc. Atacatã de persi, care ocupau colinele, împãratul e înstiintat cã la una din aripi centrul a fost aproape zdrobit de cavaleria dusmanã. Fãrã a tine seamã cã, din cauza cãldurii, îsi scosese platosa, Iulian smulse scutul unui soldat si alergã cu un ajutor de trupe în locul primejduit, unde printr-o miscare dibace puse cavaleria dusmanã pe fugã. Pe când îsi încuraja trupele în urmãrirea escadroanelor persane, acestea aruncarã în urma lor o ploaie de sãgeti si sulite. Una se înfipse între coastele împãratului, rãnindu-1 adânc. El vru s-o tragã afarã, dar îsi tãie degetele de muchiile ascutite si cãzu de pe cal în nesimtire. Dus în cort, fu pansat de medicul Oribasius. în acest timp, bãtãlia îsi urma cursul, si strigãtele soldatilor ajungeau pânã la cort. Iulian îsi ceru calul si armele pentru a se întoarce la luptã, si, agitându-se, îsi provocã o hemoragie care-i grãbi sfârsitul. Dusmanii fuseserã în aceastã bãtãlie aproape zdrobiti si, dacã Iulian ar fi trãit, izbânda trupelor sale
1 Ammianus Marcellinus, XXIV, 8, 5.
160
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
ar fi avut urmãrile unei victorii decisive. Persii pãrãsirã câmpul de luptã în care îsi lãsaserã doi generali, cincizeci de satrapi si o multime din cei mai bravi soldati, împãratul Iulian avu un sfârsit care a fost comparat cu al lui Socrate, în mijlocul discipolilor: aceeasi tãrie înaintea mortii, aceeasi seninã filosofic în fata misterului ei. Moartea sa e povestitã în amãnunt de Ammianus, martor ocular186. „Filosofia - spunea, în apropierea ultimelor sale momente, Iulian - m-a convins cã sufletul nu este cu adevãrat fericit decât când s-a eliberat de legãturile trupului si cã trebuie mai degrabã sã te bucuri, decât sã te întristezi când cea mai nobilã parte din noi se desface de cea care-1 degradeazã si-1 umileste... Multumesc Zeului vesnic187 cã n-a îngãduit sã pier nici printr-o conspiratie, nici prin durerile unei lungi boli, nici prin cruzimea unui tiran. Ador bunãtatea lui pentru mine, cã mã smulge din lume printr-o moarte glorioasã". Puterile încep apoi a-1 pãrãsi. Gândindu-se la alegerea unui succesor, spuse celor
186 XXV, 3.
187  [De inspiratie neoplatonicã, sintagma numen sempiternum, echivalent cu numen caeleste sau chiar Deus caelestis, vãdeste si influenta exercitatã de gândirea crestinã asupra filozofiei pãgâne a acelei vremi, asa cum o întâlnim si la Ammianus (cf. T. Teoteoi,  Ammien Marcellin, precurseur de l'historiographie byzantine,  „Etudes  byzantines  et post-byzantines",  voi.  III, Bucuresti, Ed. Enciclopedicã,  1997, p. 26-27); cu privire la aceastã întrepãtrundere între crestinism si pãgânism în partea de apus a Imperiului roman, pagini frumoase pot fi citite în P. Courcelle,   Les lettres grecques en Occident. De Macrobe ã Cassiodore, Paris, 1943 si H.-I. Marrou, Saint Augustin etlafin de la culture antique, ed. a IV-a, Paris, E. de Boccard, 1958, lucrare tradusã recent si în limba românã]. ,
161
NICOLAE   BANESCU
prezenti cã nu vrea sã dea indicatii, dar, ca bun cetãtean, doreste sã fie înlocuit printr-un demn urmas, întrebã dupã aceea de Anatolius, unul dintre intimii sãi, pe care-1 iubea mult, si când Sallustius îi rãspunse cã a cãzut în luptã, împãratul începu a plânge pierderea acestui bun prieten. Cei din jurul sãu, miscati, izbucnesc si ei în plansete, dar, în fata acestei privelisti, împãratul îsi revine si-i conjurã sã nu umileascã prin lacrimi de slãbiciune moartea unui suveran care în curând se va uni cu cerul si cu stelele. Toti tãcurã, si Iulian începu o convorbire metafizicã asupra naturii sufletului, cu filosofii Priskos si Maximus. Toate acestea îl obosirã, si rana se redeschise. El simtea cã se înãbusã, ceru apã si, dupã ce bãu, îsi dãdu îndatã sufletul. Era cãtre miezul noptii (26 iunie 363).
Astfel pãrãsi viata acest om extraordinar, care lãsã în istoria lumii un rãsunet atât de mare.
Corpul sãu fu transportat la Tarsos, spre a fi înmormântat dupã dorinta sa. Procopios, care aflã armata în retragere, fu însãrcinat a escorta convoiul pânã la destinatie.
Când stirea mortii lui Iulian ajunse în imperiu, bucuria crestinilor, care vedeau în aceasta mâna rãzbunãtoare a divinitãtii, a fost un delir si reactia lor violentã. Pretutindeni inscriptiile care glorificau numele tânãrului împãrat furã nimicite. Polemistii crestini 1-au atacat cu furie. Grigorie de Nazianz îl batjocoreste pentru meritele, ca si pentru defectele sale. La Constantinopol, o revoltã izbucni împotriva prefectului. La Antiochia, pãgânii furã huiduiti si Libanios se
162
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
simti un timp în primejdie. Colaboratorii împãratului au fost urmãriti: Maximus, theurgul din Efes, fu executat, Oribasius exilat la goti. Teroarea fu atât de mare, încât sotii de arme ai lui Iulian si martorii ultimelor sale victorii se temurã a publica ceva. într-o scrisoare cãtre prietenul sãu Aristophanes, recomandat mai înainte împãratului, Libanios mãrturiseste de ce este silit, în marele sãu doliu, sã pãstreze tãcerea fatã de calomniatorii gloriosului dispãrut188.
Când mânia crestinilor se mai potoli, datoritã si tolerantei lui Jovian, pãgânii puturã aduce omagiul cuvenit suveranului care cãzuse pentru apãrarea patriei. Mai întâi, câtiva ofiteri participanti la ultima campanie, în care îsi luaserã însemnãri (Seleucus, Magnus, Callistus), puturã redacta o naratiune a rãzboiului. Abia dupã cinci ani de la moartea lui Iulian, Libanios putu compune o monodie, si apoi o lungã oratiune funebrã în care îl prezentã ca ales al zeilor si binefãcãtor al lumii189, în rezumatul sãu de istorie romanã, Eutropius, care-1 însotise pe Iulian în Persia, ne-a lãsat asupra împãratului filosof pagini de judecatã nepãrtinitoare, re-cunoscându-i meritele, cultura întinsã, calitãtile deosebite si devotamentul sãu pentru interesul public. Putin înainte de sfârsitul secolului al IV-lea, Ammianus Marcellinus îsi publicã istoria sa, „cel mai complet, cel mai amãnuntit, mai pitoresc si mai veridic din autorii pe care îi putem consulta pentru a sti ce idee îsi fãcurã despre Iulian cei ce-1 cunoscuserã de aproape"190. Cam
s Bidez, op. cit., pp. 332-335.
' Ibidem, pp. 336-337.
} Ibidem, p. 337.    .........
163

prezenti cã nu vrea sã dea indicatii, dar, ca bun cetãtean, doreste sã fie înlocuit printr-un demn urmas, întrebã dupã aceea de Anatolius, unul dintre intimii sãi, pe care-1 iubea mult, si când Sallustius îi rãspunse cã a cãzut în luptã, împãratul începu a plânge pierderea acestui bun prieten. Cei din jurul sãu, miscati, izbucnesc si ei în plansete, dar, în fata acestei privelisti, împãratul îsi revine si-i conjurã sã nu umileascã prin lacrimi de slãbiciune moartea unui suveran care în curând se va uni cu cerul si cu stelele. Toti tãcurã, si Iulian începu o convorbire metafizica asupra naturii sufletului, cu filosofii Priskos si Maximus. Toate acestea îl obosirã, si rana se redeschise. El simtea cã se înãbusã, ceru apã si, dupã ce bãu, îsi dãdu îndatã sufletul. Era cãtre miezul noptii (26 iunie 363).
Astfel pãrãsi viata acest om extraordinar, care lãsã în istoria lumii un rãsunet atât de mare.
Corpul sãu fu transportat la Tarsos, spre a fi înmormântat dupã dorinta sa. Procopios, care aflã armata în retragere, fu însãrcinat a escorta convoiul pânã la destinatie.
Când stirea mortii lui Iulian ajunse în imperiu, bucuria crestinilor, care vedeau în aceasta mâna rãzbunãtoare a divinitãtii, a fost un delir si reactia lor violentã. Pretutindeni inscriptiile care glorificau numele tânãrului împãrat furã nimicite. Polemistii crestini 1-au atacat cu furie. Grigorie de Nazianz îl batjocoreste pentru meritele, ca si pentru defectele sale. La Constantinopol, o revoltã izbucni împotriva prefectului. La Antiochia, pãgânii furã huiduiti si Libanios se
162
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
simti un timp în primejdie. Colaboratorii împãratului au fost urmãriti: Maximus, theurgul din Efes, fu executat, Oribasius exilat la goti. Teroarea fu atât de mare, încât sotii de arme ai lui Iulian si martorii ultimelor sale victorii se temurã a publica ceva. într-o scrisoare cãtre prietenul sãu Aristophanes, recomandat mai înainte împãratului, Libanios mãrturiseste de ce este silit, în marele sãu doliu, sã pãstreze tãcerea fatã de calomniatorii gloriosului dispãrut188.
Când mânia crestinilor se mai potoli, datoritã si tolerantei lui Jovian, pãgânii puturã aduce omagiul cuvenit suveranului care cãzuse pentru apãrarea patriei. Mai întâi, câtiva ofiteri participanti la ultima campanie, în care îsi luaserã însemnãri (Seleucus, Magnus, Callistus), puturã redacta o naratiune a rãzboiului. Abia dupã cinci ani de la moartea lui Iulian, Libanios putu compune o monodie, si apoi o lungã oratiune funebrã în care îl prezentã ca ales al zeilor si binefãcãtor al lumii189, în rezumatul sãu de istorie romanã, Eutropius, care-1 însotise pe Iulian în Persia, ne-a lãsat asupra împãratului filosof pagini de judecatã nepãrtinitoare, re-cunoscându-i meritele, cultura întinsã, calitãtile deosebite si devotamentul sãu pentru interesul public. Putin înainte de sfârsitul secolului al IV-lea, Ammianus Marcellinus îsi publicã istoria sa, „cel mai complet, cel mai amãnuntit, mai pitoresc si mai veridic din autorii pe care îi putem consulta pentru a sti ce idee îsi fãcurã despre Iulian cei ce-1 cunoscuserã de aproape"190. Cam
f Bidez, op. cit., pp. 332-335.
' Ibidem, pp. 336-337.
} Ibidem, p. 337.   • ;"   '......
163
NICOLAE   BANF.SCU
în acelasi timp, Eunapius ne-a povestit domnia lui Iulian dupã jurnalul medicului Oribasius, si, dupã el, Zosimus 1-a prezentat cu simpatie, ca suveran model.
De la începutul Evului Mediu, legenda Apostatului a preocupat fantezia hagiografilor, trecând si în drama religioasã. Eruditul Bidez le-a schitat în ultimul capitol al amintitei sale monografii (Histoire et legende), si ne-a expus opera de reabilitare întreprinsã, mai cu seamã în Franta, odatã cu dezgroparea manuscriselor ce cuprindeau scrierile suveranului atât de calomniat.
înregistrând pãrerile contradictorii ale modernilor, savantul belgian proclamã un mare adevãr când afirmã cã, pentru a întelege atitudinea lui Iulian, „nu trebuie sã uitãm cã Apostatul pretinse a reprezenta partida traditiei si cã întotdeauna el mãrturisi oroarea pentru spiritul de noutate. Ceea ce-1 distinge si face mãrimea lui nu e nici ideea conducãtoare, nici întreprinderea pe care o concepu: sunt înaltele calitãti ale inteligentei sale si ale caracterului sãu. Este ardoarea, entuziasmul si sinceritatea credintei sale; e, de asemenea, efortul prodigios al vointei lui". Dacã Iulian n-a izbutit, nu trebuie luat în râs si calomniat: el meritã respectul „datorat nobletei moralitãtii sale"191.
Ibidem, pp. 349-351.
164
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
C.
CONTINUATORII DINASTIEI CONSTANTINIENE. IOVI AN, VALENTINIAN sI VALENS
1. lovian (27 iunie363- 17februarie 364)
Cu moartea lui Iulian, dinastia lui Constantin cel Mare se stingea cu totul, în dimineata zilei de 27 iunie, ofiterii armatei tinurã sfat pentru a alege un urmas. Dupã lungi discutii, ei se înteleserã a oferi tronul lui Sallustius, prefectul pretoriului. Acesta însã, invocând vârsta, nu primi, si atunci fu ales Jovian, cornitele gãrzii.
Pannonian de origine, fãrã însusiri deosebite, el cãutã sã asigure îndatã pacea cu persii, situatia armatei fiind destul de precarã, lipsitã de provizii si hãrtuitã necontenit în retragerea ei pe teritoriul dusmanului.
îndatã ce aflase de moartea lui Iulian, Sapor al II-lea, socotindu-se biruitor, începuse urmãrirea imperialilor. Dar, la prima ciocnire, persii furã respinsi cu mari pierderi. Pânã la Dur, în stânga Tigrului, urmãrirea a fost continuã, desi mãrginindu-se la hãrtuieli, fãrã ca cele douã armate sã se prindã într-o adevãratã luptã, în cele din urmã, Sapor, gândindu-se la pierderile mari pe care le suferise, fãcu propuneri de pace, pe care Jovian, fatã de situatia criticã a armatei sale, se grãbi a le primi în conditii cu totul umilitoare pentru imperiu. El trebui sã retrocedeze persilor cele cinci provincii transtigritane cucerite de Galeriu, cele mai puternice douã cetãti ale Meso-potamiei, Nisibis, din care locuitorii puteau pleca, si
165
N1COLAE   BÃNESCU
Singara, în sfârsit, sã pãrãseascã în mâinile persilor Armenia. Un tratat pe 30 de ani fu semnat între cele douã puteri, întãrit prin jurãminte si ostateci. Istoricii epocii vorbesc cu durere si indignare despre aceastã pace dezonorantã, necessariam quidem, sed igno-bilem, cum o caracterizeazã Eutropius192.
Cedarea cetãtii Nisibis produse o mare jale printre locuitori, siliti a emigra, în zadar fruntasii orasului se aruncarã la picioarele împãratului în trecere, rugându-1 sã nu-i dea pradã dusmanului furios din cauza celor trei înfrângeri suferite. Jovian nu se lãsã înduplecat, ci dãdu poruncã de evacuare. Cei mai multi locuitori s-au refugiat la Amida, mai putini în alte orase. Descurajarea fu mare pretutindeni, fiecare oras so-cotindu-se expus nãvãlirii persilor, odatã ce Nisibis era cedatã193.
Dupã ce asigurã pacea cu dusmanii, Jovian cãutã sã restabileascã linistea Bisericii, zguduitã în timpul predecesorului sãu. El transmise o circularã guvernatorilor de provincii, în care îsi mãrturisea credinta si asigura stabilirea legalã a religiei crestine. Vestitul Athanasios iesise din retragerea sa la vestea mortii lui Iulian si, aclamat de multime, îsi reocupase Scaunul arhiepiscopal din Alexandria194. El avusese mai înainte; o întrevedere cu noul împãrat în Antiochia.
192 Citat de Gibbon, ed. Bury, t. II, p. 550, n. 115.
193  Zosimus, III, 34: navra Se fjv otjucoyfjg Kai dprivcnv /leord,
LKãaTt\q EKKeîaSai  mîc, nepaâv eq>68oiq, Niaiâwt avmît, oîofievcov. 194 [La bibliografia existentã în manualele de patristicã, asupra acestei personalitãti pot fi adãugate titluri mai recente: Politique et theologie chez Athanase d' Alexandrie, ed. C. Kannengisser,
166

Spiritul moderat al lui Jovian proclamã o tolerantã universalã fatã de agitatia sectelor numeroase în sânul Bisericii. Themistius, trimis de Senatul capitalei sã exprime noului suveran devotamentul sãu loial, a putut vorbi cu elocventa sa obisnuitã de principiile tolerantei filosofice195.
Domnia cea nouã avu un sfârsit neasteptat, înainte ca titularul sã ajungã în capitala sa. De la Antiochia, Jovian si-a luat calea, grãbit, cãtre Constantinopol, trecând pe la Tyana si Ankyra. Oprindu-se la Dada-stana, un oras obscur între Galatia si Bithynia, dupã o masã copioasã, împãratul se culcã si fu gãsit a doua zi dimineata (17 februarie 364) mort în patul sãu. Cauza acestei morti neasteptate a fost explicatã în diverse feluri. Unii o atribuie urmãrilor unei indigestii pricinuite sau de cantitatea de vin, sau de calitatea ciupercilor consumate seara; dupã altii, a fost asfixiat în somn de cãrbunii aprinsi imprudent într-o camerã cu peretii de curând vopsiti. N-au lipsit însã nici zvonurile de otrãvire196. Corpul decedatului suveran a fost trimis la Constantinopol, spre a fi înmormântat.
Tronul rãmase vacant timp de zece zile. Alegerea avu loc la Niceea, în Bithynia. Adunarea solemnã a puterilor civile si militare ale imperiului oferi din nou coroana lui Sallustius, prefectul pretoriului, dar acesta pentru a doua oarã refuzã. Atunci, dupã mai multe
Paris, 1974; M. Tetz, Zur Biographie des Athanasios von Alexandrien, „Zeitschrift fur Kirchengeschichte", 90 (1979), p. 304-338; H. A. Drake, Athanasius' First Exile, „Greek, Roman and Byzantine Studies", 27 (1986), p. 193; v. si Supra, n. 31)].
195 Gibbon, op. cit., ed. Buiy, t. III, pp. 2-4.
196  Ibidem, p. 6.                       ,   .,...,..     •.•.....„..         ,,,,»    .....                      :
167
NICOLAE   BANESCU
propuneri respinse, numele lui Valentinian, un pan-nonian, ofiter de merit, seful unei schole a gãrzii197, întruni sufragiile întregii adunãri.
•t-
"; 2. VALENTINIAN I
(2 7februarie 364 -17 noiembrie 3 75)
Noul ales era fiul comitelui Gratian, cunoscut pentru meritele sale militare în Africa si Britannia.
Valentinian I avea o înfãtisare maiestuoasã si se deosebea prin energia sa fãrã margini si devotamentul pentru binele public. El fu îndatã învestit solemn, în mijlocul aclamatiilor trupelor (27 februarie 364). Armata îi ceru sã-si asocieze un coleg la imperiu, în cuvântarea ce tinu, Valentinian îsi arãtã de la început energia, spunând armatei cã, odatã ce încrederea ei 1-a înãltat pe tron, e datoria sa sã se gândeascã la siguranta si interesul imperiului. Recunoaste cât de mare e greutatea acestui imperiu pentru mâinile slabe ale unui muritor, dar alegerea unui prieten sincer cere o maturã deliberare si aceasta îl priveste. Armata, surprinsã, se linisteste, si împãratul, o lunã mai în urmã, venind la Constantinopol, acordã titlul de Augustus fratelui sãu Valens (28 martie 364). Acesta era în vârstã de 36 de ani si n-avea talentele fratelui sãu. El îi arãta un mare devotament, recunoscându-i superioritatea geniului si ascultându-1, dupã expresia lui Ammianus, ca un subaltern (in modum apparitoris).
197 Cedrenus, I, 541 (Bonn), ne spune cã era mare de trup, rosu, cu pãrul blond si ochii frumosi, putin albastri, „încât multi ziceau cã seamãnã cu David".
168
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
Imperiul fu împãrtit între cei doi frati. Valentinian oferi lui Valens prefectura Orientului, de la Dunãrea de Jos pânã la hotarele Persiei, cu resedinta la Constantinopol, pãstrând pentru el Illyricum, Italia si Gallia, cu resedinta la Milan.
a. Administratia imperiului. Valentinian I era un brav soldat, care tinea la disciplinã în armatã si la ordine în Stat, dar avea o fire violentã, fiind dur pânã la cruzime. Ammianus Marcellinus a înregistrat atâtea din executiile lui sumare, sentintele dictate de multe ori glumet, semnalând si cusca celor douã ursoaice enorme, de lângã camera lui de culcare, pe care le privea adesea cu plãcere devorând bucãti din trupurile celor executati. Calamitãtile care bântuiau imperiul n-au fãcut decât sã sporeascã ferocitatea congenitalã a inimii sale.
Acest om teribil s-a arãtat, prin anumite acte de guvern, un suveran întelept. El interzise expunerea copiilor nou-nãscuti si stabili în cele 14 cartiere ale Romei 14 medici cu stipendii si privilegii. Valentinian întemeie si o institutie liberalã pentru educatia tinerilor si sprijinul stiintelor în declin. Intentia sa era ca retorica si gramatica sã se învete în limbile greacã si latinã în metropola oricãrei provincii; scoala din Roma si cea din Constantinopol aveau, fireste, întâietate. Se reglementa disciplina studentilor în chip serios.
Spre a asigura linistea si prosperitatea oraselor, Valentinian a creat functia defensorilor {defensor civi-tatis), care aveau sarcina de a ocroti pe cei slabi, a le sprijini drepturile si a le expune plângerile înaintea tribunalului magistratilor civili sau chiar la picioarele
169
NICOLAE   BANESCU
tronului. Era numit de Praefectus praetorio; Theo-dosius I transferã curialilor numirea lui198.
Dar unul din marile sale merite a fost, într-o epocã de aprige lupte religioase, toleranta generalã garantatã de el în materie de credintã. Protectia legii era asiguratã tuturor, pãgânilor, ca si sectelor crestinismului. Valentinian permise toate cultele, afarã de practicile care ascundeau vicii sau dezordini sub masca religiei.
Tot astfel se sili, cu energia-i cunoscutã, a înãbusi abuzurile din administratie si justitie.
b. Apãrarea imperiului. Mai presus de toate însã, marea grijã a lui Valentinian I a fost apãrarea imperiului. Situatia era atunci extrem de criticã. Moartea lui Iulian atâtã îndatã poftele de pradã si de cucerire ale barbarilor. Ammianus Marcellinus, un martor ocular, ne spune cã trâmbita de rãzboi rãsuna de la un capãt la celãlalt al lumii romane, si barbarii dãdeau asalt la toate frontierele: alamanii devastau Galiile si Raetia, sarmatii si quazii Pannoniile, pictii, scotii si saxonii Britannia; getulii si maurii cutreierau Africa, bandele prãdalnice ale gotilor Thracia, iar în Orientul depãrtat regele persilor punea mâna pe Armenia199, si Proco-pios, o rudã a împãratului Iulian, încerca sã uzurpe tronul lui Valens.
198 Buiy, History of the Later Roman Empire..., Londra, 1923, p-60.
199  Ammianus, XXVI, 5: Hoc tempore uelut per universum orbem Romanum betticum canentibus bucinis excitae gentes sae-vissimae limites sibi proximos persultabant. Gallias Raetiasque simul Alammani populabantur, Sarmatae Pannonias et Quadi...
170
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
în toamna anului 365, Valentinian pãrãsi Milan si merse la Lutetia, Reims si Treves, resedintele Galliei de Nord, unde petrecu timp de zece ani pentru apãrarea, si întãrirea frontierelor.
încã din acel an, alamanii îsi reluau invaziile în Gallia. Revoltati de purtarea trufasã a lui Ursacius, magister officiorum, fatã de ambasadorii lor si de micsorarea darurilor ce li se acordau la o nouã domnie, alamanii nãvãlesc în Gallia înainte de trecerea lui Valentinian peste Alpi. Ei dau foc satelor si târãsc captivi în pãdurile lor.
La începutul anului urmãtor, trec în masã Rinul, în toiul iernii. Trupele imperiului furã învinse, sefii lor rãniti mortal, steagul Herulilor si Batavilor cãzu în mâinile barbarilor. Valentinian îi pedepsi aspru pe Batavi, degradându-i în fata întregii armate, luându-le armele si hotãrând sã fie vânduti ca sclavi. Batavii se aruncarã atunci la picioarele lui, cerând iertare si fãgãduind a-si spãla onoarea într-o nouã încercare. Valentinian consimti cu o prefãcutã repulsie200, în curând, Jovinus, în fruntea unei puternice armate disciplinate, surprinse în regiunea Metz o armatã a ala-manilor si alta pe malurile Mosellei. Atacati energic, multi pierirã, si cei care scãparã fugirã la a treia si mult mai importanta armatã, aflatã la Châlons-sur-Marne. sefii barbari, alarmati, se pregãtirã a da piept cu Jovinus într-o luptã decisivã, încãierarea fu aprigã, ea tinu o întreagã zi de varã (366), cu egalã bravurã de ambele pãrti, în cele din urmã, armata imperiului
200 Ibidem, XXVII, 1. Cf. Gibbon, ed. Bury, t. III, p. 34.           .,-,
171
MCOLAE   BÃNESCU
învinse cu o pierdere de 1.200 de oameni. Alamanii lãsarã pe câmpul de luptã 6.000 de morti si 4.000 de rãniti201. Jovinus alungã resturile acestei invazii pânã la tãrmul Rinului si veni apoi la Lutetia, spre a primi demnitatea de consul pentru anul urmãtor.
Barbarii nu se intimidarã, cu toatã marea înfrângere ce suferiserã, în 368, ei surprind Moguntiacum (Mayenta) în timpul unei sãrbãtori crestine, care atrãsese populatia de la ziduri. Alamanii târãsc cu dânsii o multime de captivi. Valentinian, hotãrât a da o lectie durã dusmanului, porunci comitelui Sebastian sã pãtrundã prin Raetia cu trupele din Italia si Illyricum, în timp ce el trecea Rinul în fruntea unei puternice armate. Alamanii, neputând opri devastarea satelor, s-au asezat în lagãr, pe vârful unui munte aproape inaccesibil, unde Valentinian cu generalii sãi îi luarã cu asalt, nimicindu-i în mare parte (368)202.
întorcându-se la Treves, împãratul îsi îndreptã toatã atentia la întãrirea frontierelor Galliei, dându-si seama cã are a face cu o natiune de temut, care pare intactã, reînnoindu-se mereu203. De aceea, fortificã malurile Rinului cu mari constructii pe tot cursul sãu, de la Raetia pânã la strâmtoarea Oceanului (Mânecii)204. Cu toatã opunerea barbarilor germanici, Valentinian clãdi
201 Ammianus, XXVII, 2.
202  Ibidem, XXVII, 10; Gibbon, loc. cit., t. III, pp. 36-37.
203  Ammianus, XXVIII, 5: Immanis etiam natio... ita saepius adolescit, utfuisse longis saeculis aestimetur intacta.
204 Ibidem, XXVIII, 2, l: Rhenum omnem a Raetiarum exordio ad usque fretalem Oceanum magnis molibus communiebat.
172

aceastã barierã a Rinului, care asigurã linistea Galliei pentru tot restul domniei sale.
El încercã sã-i atragã si pe burgunzi (370) împotriva alamanilor, acestia având cu dânsii contestatii pentru niste mine de sare. Dar când burgunzii vin la Rin în numãr de 80.000, reclamând subsidiile promise, împãratul îi purtã cu vorba pânã se retraserã, cãci nu avea interes sã contribuie la distrugerea uneia din cele douã natiuni pe care le putea manevra una contra alteia.
Dacã fortificatiile ridicate de Valentinian apãrau interiorul tãrii, coastele Galliei si Britanniei rãmâneau însã expuse atacurilor piratilor saxoni, în 371, acestia au atacat provinciile maritime ale Galliei, si comandantul care avea apãrarea coastelor a cerut ajutorul lui Severus, seful infanteriei. Saxonii au fost încercuiti si aproape nimiciti, ceea ce s-a datorat si perfidiei generalului roman, care s-a prefãcut a primi, la început, capitularea saxonilor.
Britannia se afla si ea pradã incursiunilor îndrãznetelor triburi de la nord, ale pictilor si scotilor205, cu care se uneau uneori si piratii saxoni. Aceste triburi nordice nu puteau suferi stãpânirea romanã si, uitân-du-si certurile, se aruncau împreunã asupra provinciilor, dupã pradã. Avaritia comandantilor militari, care lãsau trupele neplãtite, încuraja dezertãrile si dezorganizarea armatei.
205. Pictii locuiau în Caledonia orientalã, regiune de câmpii întinse pânã la mare, si trãiau din cultura pãmântului si din pescuit; scotii ocupau înãltimile muntilor în partea occidentalã a Caledoniei, trãind din pãstorit. ., },,
173

înstiintat la Treves cã cei doi sefi militari ai Brita-nniei au fost surprinsi si ucisi de barbari si provincia aproape pierdutã, Valentinian trimite îndatã pe spaniolul Theodosius, general abil si energic, ca sã scape Britannia. Acesta trece strâmtoarea cu o armatã de veterani, debarcã în Britannia si, în drumul pânã la Londra, bate mai multe trupe de barbari si libereazã multi captivi. Apoi, cu dibãcia sa, readuce sub drapel soldati rãtãcitori si acordã o amnistie generalã, în douã campanii succesive (368 si 369), prin talentele sale militare, el curãtã provincia de barbarii dusmani, alungându-i în coltul de nord al insulei. Ca omagiu pentru suveranul sãu, Theodosius constitui o nouã provincie, pe care o numi Valentia. Totodatã, prin restaurarea fortificatiilor, dãdu oraselor multã sigurantã, împãratul îl rãsplãti numindu-1 comandant suprem al cavaleriei206.
Acest brav general învinse armatele alamanilor pe Dunãrea de Sus, înainte de a fi trimis în Africa, spre a înãbusi rãscoala lui Firmus.
Africa romanã se afla de multi ani în mâinile unui guvernator militar rapace, cornitele Romanos, care, prin crimele sale, se fãcuse odios întregii populatii. Toate plângerile rãmâneau fãrã efect, cornitele stiind sã cumpere întotdeauna cu bani constiinta anchetatorilor. Sub o astfel de ocârmuire, nu e de mirare cã populatia s-a strâns repede în jurul unui rebel.
Firmus era fiul unui sef mauritan puternic, care lãsase o mare avere, în cearta dintre fiii sãi pentru mostenire, Firmus îl ucise pe unul din frati si fu atunci
Gibbon, ed. Buiy, t. III, pp. 47-48.
174
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
urmãrit cu un zel neobisnuit de cornitele Romanos. Temându-se pentru viata sa, Firmus provoacã rãscoala poporului sãu, care îl privea ca pe un eliberator (372). O armatã destul de mare se adunã în jurul revoltatului. Caesarea e prefãcutã în cenusã. Numidia si Mauri-tania cad în puterea lui Firmus.
Valentinian trimise pe cel mai bun general, pe Theodosius, sã pacifice Africa, îmbarcându-se cu o micã trupã de veterani la gurile Ronului, Theodosius debarcã în Africa (372-373)- Provincialii lui Firmus, rãu înarmati, fãrã disciplinã, nu furã în stare sã reziste talentului militar al lui Theodosius. Firmus cãutã sã însele vigilenta generalului printr-o supunere aparentã, dar acesta, voind probe evidente, nu-si întrerupse operatiile, pãtrunzând în interior si biruind orice rezistentã. Refugiat la un rege maur (Igmazen), acesta fu somat a-i preda pe fugar, care, neavând nici o scãpare, se spânzurã în timpul noptii. Cu aceasta, rãzboiul se încheia (373)207.
Ultima campanie a lui Valentinian a fost împotriva quazilor. Pentru apãrarea provinciilor sale Illyricum si Raetia, el începuse a ridica si pe Dunãrea de Sus fortificatii, ceea ce îi provocã pe quazi. Acestia se plâng cã o fortãreatã se clãdea pe terenul lor, si Equitius, guvernatorul de Illyricum, suspendã atunci lucrãrile, spre a-1 informa pe împãrat. Prefectul Galliei, Maxi-min, profitã de ocazie spre a-1 determina pe împãrat sã încredinteze provincia Valeria fiului sãu Marce-llianus, care va face lucrãrile fãrã ca barbarii sã-1 mai inoportuneze cu protestele lor. Marcellianus îl invitã
101 Ibidem, pp. 50-52.            - <;v ;, :•, ,, ..v..-. ,      ,=,u.»
175
NICOLAE   BANESCU
cu perfidie pe Gabinius, regele quazilor, la el si-1 asasineazã. Quazii se ridicã pentru a-1 rãzbuna si obtin, ca de obicei, concursul cavaleriei sarmatilor (374). Acestia, neputând ataca Sirmium, apãratã de ziduri, se ciocnesc cu trupele lui Equitius, pe care le nimicesc în mare parte. Interventia tânãrului Theo-dosius, ducele Moesiei (viitorul împãrat), salveazã situatia, acesta semnalându-si talentele militare de care va da dovadã mai târziu ca împãrat.
Aflând la Treves cele întâmplate, Valentinian se mânie aprig asupra barbarilor si, în primãvara 375, porni cu mare parte din fortele Galliei împotriva lor. O ambasadã a sarmatilor îl întîmpinã pe cale, si el îi rãspunse cã se va pronunta dupã ce va examina lucrurile la fata locului. Sosind la Sirmium, dãdu audientã deputatilor provinciilor din Illyricum. Monarhul, prezumtios, nu vãzu în toate cele întâmplate decât vina barbarilor si întreprinse o expeditie de rãzbunare sângeroasã împotriva quazilor. Trecând Dunãrea în tinuturile lor, le devasta cu o furie implacabilã, arzând si omorând tot ce întâlni în cale. Atâta groazã bãgã în barbarii refugiati în munti, încât trecu Dunãrea înapoi fãrã a fi pierdut un om208!
Plãnuind a-si completa actiunea într-o a doua campanie, îsi asezã cartierul de iarnã la Bregetio, pe Dunãre. Acolo i se prezentã o ambasadã a quazilor, care încercau, umilit, sã potoleascã mânia dezlãntuitã a suveranului. Dar acesta le rãspunde cu o violentã extremã, insultându-i cu cele mai grele cuvinte. Vocea, privirea, gesturile trãdau furia sa nestãpânitã.
Ammianus, XXX, 6, 3 si urm.
176
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
Aceastã explozie de mânie îi provoacã ruperea unui vas sanguin, încât el se prãbusi în bratele celor de fatã si îsi dãdu peste putin sufletul.
Vajnicul soldat avu, la 54 de ani, un sfârsit vrednic de viata sa209.
Valentinian I lãsa dupã el doi fii, nãscuti din douã cãsãtorii: pe Gratian, de vreo 18 ani, fiul Severei, pe care o repudiase, si pe Valentinian al Il-lea, un copil de 4 ani, fiul Iustinei, cea de a doua sotie a sa.
Gratian primise încã de la vârsta de 8-9 ani, din mâinile tatãlui sãu, mantia de purpurã si diadema, cu titlul de Augustus (în august 367), si asocierea sa la imperiu fusese ratificatã de armatele Galliei. Numele sãu fusese adãugat la numele lui Valentinian I si Valens în actele publice. Prin cãsãtoria sa cu Con-stantia, fiica lui Constantiu al Il-lea, el dobândea drepturile ereditare ale familiei Flavia.
Gratian urmã deci la tron tatãlui sãu, dar pasiunile, suspendate prin energia fostului împãrat, reînviarã acum. sefii militari Merobaudes si Equitius, în ambitia lor de a conduce în numele unui copil, invitarã în lagãr pe Iustina cu fiul sãu, care fu prezentat trupelor si învestit, prin aclamatiile lor, cu titlurile si insignele puterii supreme. Pericolul unui rãzboi civil fu împiedicat numai de atitudinea moderatã a lui Gratian. El primi alegerea armatei si declarã cã îl va socoti pe fiul Iustinei ca pe un frate si nu ca pe un rival. Gratian fixã împãrãtesei si fiului sãu Valentinian al Il-lea
209 V. asupra lui si A. Alfoldi, Valentinian f, le dernier des grands Pannoniens, „Revue d'histoire comparee", 4 (1946), p. 7 si urm.
177
NICOLAE   BANESCU
resedinta la Milan, în provincia Italiei, rezervându-si pentru sine comanda tãrilor de dincolo de Alpi.
Lumea romanã era acum condusã de Valens si de cei doi nepoti ai sãi.       .>
3- împãratul Valens l   (28 martie 364 - 9 august 3 78)
a. Revolta lui Procopios. Evenimentele din Asia. Asociat la imperiu de fratele sãu, Valens n-avea nici una din însusirile acestuia, încã de la începutul domniei, Orientul a fost tulburat de o rãscoalã de mari proportii.
Fostul general Procopios, înrudit cu Iulian si despre care se spunea cã fusese îmbrãcat de acesta cu purpura, la Carrhae, în cursul ultimei sale expeditii, simtin-du-si viata amenintatã, se revoltã împotriva lui Valens, disputându-i tronul (septembrie 365). El aflã la Constantinopole prieteni care îi dau sperante, întemeiate pe nemultumirea generalã. Douã cohorte de gali, care nu puteau uita amintirea lui Iulian, furã atrase în conspiratie. Soldatii îl aclamarã pe Procopios, jurându-i credintã. tãranii din împrejurimi, nemultumitii, mãresc numãrul acestei armate, la care se adaugã Jovienii si Herculienii, trupele din orasele Thraciei si din cetãtile de la Dunãre. Gotii dau si ei uzurpatorului câteva mii de auxiliari, încât Procopios se afla în curând în fruntea unei mari ostiri stãpân pe Constantinopole. Fiul lui Hormisdas îmbrãtisa si el cauza rebelului, care îl investi cu puterile unui proconsul roman, iar Faustina, vãduva lui Constantiu, se
178

cãsãtori cu Procopios, mãrind prestigiul acestuia în ochii populatiei.
Valentinian I primi vestea revoltei din Orient, dar nu putu interveni, având sã apere tocmai atunci frontiera de nord, amenintatã de o invazie. Valens se afla la Caesarea, pentru a observa miscãrile persilor, când i se aduse vestea rãscoalei si, intimidat, se gândea sã renunte la coroanã, spre a nu-si expune viata. El fu salvat însã de energia generalilor sãi. Lupicinus alergã cu legiunile Siriei în ajutorul suveranului sãu, iar Arinthaeos, care, prin forta si valoarea sa, era mai presus de toti, cu o micã trupã ce comanda atacã un corp numeros de rebeli. Când vãzu printre acestia soldati care serviserã sub comanda sa, le strigã, cu o voce de tunet, sã-si predea pe propriul lor comandant, si atât de mare era autoritatea sa, încât ei se supuserã fãrã a sovãi. Arbetion, veteranul marelui Constantin, iesi din retragerea sa si primi comanda unei armate, în toiul unei lupte, îsi scoase casca, spre a fi recunoscut, îi salutã pe soldatii lui Procopios, numindu-i copiii sãi si îndemnându-i sã vinã alãturi de bãtrânul general, care de atâtea ori îi dusese la victorie, în douã lupte ce avurã loc, trupele lui Procopios îl pãrãsirã si el rãtãci un timp în Phrygia, pânã ce fu trãdat de ai sãi, descurajati, si pieri decapitat (366)210.
Fatã de persi, Valens avu o atitudine prudentã, cãutând sã nu le dea pretext de ostilitate prin cãlcarea tratatului rusinos încheiat de Jovian. La adãpostul acestui tratat, persii fac din Armenia si Iberia ade-
210. Fazele acestei aventuri sunt relatate de Ammianus, XXVI, 6-10. Vezi si Gibbon, ed. Bury, t. III, pp. 12-17.
179
NICOLAE   BANESCU
vãrate provincii ale lor. Regele Armeniei, Arsak, fu ridicat si închis de Sapor al II-lea, care conduse acolo o expeditie cu mari forte militare. Nefericitul rege pieri în Turnul Uitãrii din Ecbatana (367)211. Iberia avu o soartã identicã. Regele Sauromaces fu alungat de persi, care pun în locul sãu o creaturã a lor.
în Armenia se formã un partid numeros în favoarea lui Pap (Papa), fiul lui Arsak, recunoscut ca suveran legal. Valens contribui a-1 restaura pe tron (369), dar în urmã îl trãda, de teama persilor. Regele, invitat sã se consulte cu împãratul, veni pânã la Tarsos, unde fu împiedicat a merge mai înainte, si atunci, simtindu-se amenintat, scãpã cu fuga, strecurându-se în patrie. El fãcu însã greseala sã rãspundã invitatiei comitelui Traian, care comanda împreunã cu Vadomar fortele romane stationate la hotarul Armeniei, în mijlocul banchetului ce i se dãdu, regele fu asasinat (374).
în Iberia, o armatã a lui Valens îl restaura pe Sauromaces, pe malurile fluviului Cyrus (372). Numai la moartea neastâmpãratului Sapor al II-lea (380), persii, ocupati cu tulburãrile lor interne si cu rãzboiul la hotare, nu puturã împiedica regatele Armeniei si Iberici de a-si recãpãta neutralitatea între cele douã imperii.
211 Gibbon, Ed. Bury, t. III, pp. 55-56. [Evenimentele, legate si de domnia regelui persan Sapor al II-lea (310-380) sau sapur, sunt cunoscute atât din izvoare latine (Ammanus) sau grecesti (Prokopios), cât si din cele armenesti (Moise din Choren). Informatia urmãtoare, privitoare la înlocuirea regelui iber (ivir) Sauromaces prin ruda sa apropiatã Aspakures este bazatã tot pe textul lui Ammianus, XXVII, 12, 4 si 16 si XXX, 2, 2.]
180

b. Rãzboiul cu gotii. Moartea lui Valens. Dar
Valens avu mai cu seamã sã-i înfrunte pe goti la Dunãrea de Jos, cãci acum începe presiunea puternicã a barbarilor germani la aceastã frontierã. Pericolul german va fi timp de câteva decenii marea problemã a pãrtii de Rãsãrit a imperiului.
Gotii trãiau, la începutul erei crestine, pe malurile Balticei, de unde, la sfârsitul secolului al II-lea, pentru motive ce nu se cunosc, ei emigrarã în tinuturile de sud ale Rusiei, pânã la tãrmurile Mãrii Negre, între Don si Dunãrea de Jos. Pe la jumãtatea secolului al III-lea, pãtrund în Crimeea, si de atunci pornesc o serie de incursiuni nimicitoare pe mare, ca pirati. De mai multe ori ei devasteazã litoralul caucazian, ajungând pe tãrmul asiatic. Corãbiile lor pãtrund chiar prin Bosfor în Propontis si Marea Egee, nimicind orasele prospere de pe coastele Greciei, si înainteazã pânã în insulele Rodos, Cipru si Creta. Expeditiile acestea se mãrgineau la prãdãciuni, si întotdeauna gotii se întorceau, pe acelasi drum, pe tãrmul de nord al Pontului Euxin212.
212 Cele douã ramuri ale gotilor sunt, se stie, vizigotii si ostro-gotii. Aceste nume nu trebuie traduse cum se obisnuieste: gotii de Apus si gotii de Rãsãrit. Vizigotii înseamnã „gotii întelepti", cãci wisi se leagã de tema germanicã al cãrei sens e „întelept, prudent"; ostrogotii sunt „gotii strãluciti" (radicalul austr). V. F. Lot, Decomposition de l'empire (395- 751), în Histoire de Moyen Âge, par F. Lot, Chr. Pfister et Fr. Ganshof, 1.1, Paris, 1928, p. 120, nota 90. [Opinii mai nuantate la E.A. Thompson, The Visigoths in the Time ofUlfila, Oxford, 1966; D. Claude, Geschichte aer Westgoten, Stutgart, 1970; H. Wolfram, op. cit. Infra, n. 224, Munchen, 1979; Th. S. Burns, A history of the Ostrogoths, Bloomington, 1984.]
181
NICOLAE  BANESCU
Ei vin însã în atingere cu imperiul si pe uscat. Profitând de anarhia veacului al III-lea, începurã a trece Dunãrea si a prãda în imperiu, împãratul Decius pieri în luptele cu dânsii (251); Claudiu al II-lea a câstigat asupra lor, la Naissus, o mare biruintã (269), fãcând o multime de prizonieri, pe care îi înrola în parte în armatã, colonizând pe ceilalti. Claudiu al II-lea luã pentru aceasta epitetul de „Gothicus"; dar Aurelian, se stie, retrase ostile si administratia din Dacia, lãsând-o în voia lor.
în veacul al III-lea, crestinismul se introdusese la gotii din Crimeea; Theophilos, episcopul gotilor213, a participat la Sinodul de la Niceea (325). în secolul al IV-lea, Ulfila (Wulfila) a fost evanghelizatorul gotilor din pãrtile Dunãrii. El fusese ordonat episcop de arianul Eusebius al Nicomediei, la Antiochia, unde venise în anul 341 în ambasadã la Constantiu. întors în patria sa, dincolo de Dunãre, el rãspândi printre goti arianismul. Dupã vreo sapte ani, o mare perse-
213 [Reiese cã Bãnescu înclina spre opiniile care considerau cã acest Theophilus a fost episcop al Gothiei din Crimea, precumpãnitoare atunci în istoriografie; ulterior, au început sã capete tot mai multã consistentã argumentele care admit cã în cazul de fatã este vorba mai degrabã de Gothia situatã în partea. sud-esticã a României de azi. Acest punct de vedere, însotit de toatã informatia bibliograficã a subiectului, este sustinut de Emilian Popescu, Theophilus Gothiae, Bischofin der Krim oder an der unteren Donau ?, în Idem, Christianitas Daco-Romana, Bucuresti, Ed. Academiei române, 1994, p. 178-186. Studiul acesta a apãrut mai întâi în limba românã în „Studii teologice", 38 (1987), 5 p. 73-81, apoi în germanã în „Byzantina" (Thessalonic), 14(1988), p. 237-2491. ; . ,_ . . ..:. „ ..
182

cutie îi sileste pe goti împreunã cu Ulfila a cere adãpost în imperiu, pe la 348. Ei sunt primiti si asezati lângã Nicopolis, în Moesia. Aceasta a fost, cum aratã Jacques Zeiller, prima pãtrundere a gotilor în imperiu214. Pentru a-i face sã înteleagã scrierile sfinte, Ulfila compuse cu ajutorul literelor grecesti alfabetul gotic si traduse Biblia în limba gotã.
Nu trebuie sã ne închipuim toatã Gothia arianã fiindcã Ulfila era arian. Cum aratã un învãtat bollandist, Ulfila n-a fost un episcop al gotilor, ci al tmorgoti, pe care i-a putut converti. Au fost în Gothia centre de crestinism diferite, cel putin trei comunitãti cunoscute: niceeni, arieni si audieni (sectarii lui Audius, relegat în Scitia)215. Gotii pãgâni de dincolo de Dunãre erau, sub Constantiu, federati; în anii 348 si 360, contingente ale lor au luat parte la luptele împotriva persilor216.
Valens avu de luptat încã de la începutul domniei cu gotii de peste Dunãre. Trecerea fluviului, asiguratã de Constantin cel Mare între Transmarisca si Constan-tiniana-Daphne, era încã pãstratã în 367, când Valens îsi trecu pe acolo trupele, în iunie, pe un pod de vase.
214 J. Zeiller, Le premier etablissement des Goths chretiens dans l'empire d'Orient, în „Melanges offerts ã Gustave Schlumbergef, Paris, 1924.
215  Joseph Mansion, Les origines du christianisme chez Ies Goths, An. Boli., t. XXXIII, pp. 5 si urm.
216  Cari Patsch, Beitrãge zur Volkerkunde von Siidosteuropa. III Die Volkerbewegung an der unteren Donau in der Zeit von Diokletian bis Heraklius. l Teii: Bis zur Abwanderung der Goten und Taifalen aus Transdunavien. (Akad. der Wiss. in Wien, Philos.-hist. KL, Sitzb., 208 Bd., 2 Abhandl). Wien und Leipzig, 1928, pp. 36-37.
183

Gotii au fugit dinaintea lui, si împãratul trecu Dunãrea înapoi, apropiindu-se iarna. Ploile au împiedicat orice actiune în anul urmãtor, si Valens a rãmas în lagãrul sãu din Marcianopolis.
în vara anului 369, el îsi relua actiunea, trecând Dunãrea pe la Isaccea în pãrtile Basarabiei, unde Athanaric îsi avea resedinta. Gotii urmarã aceeasi tacticã din anul 367, retrãgându-se în fata armatei romane; dar trimit ambasadã pentru pace. Trebuind sã vinã la tratative, Athanaric observã cã el a jurat sã nu punã piciorul pe pãmântul imperiului si s-a hotãrât atunci ca întrevederea sa cu împãratul sã aibã loc în mijlocul Dunãrii, care despãrtea teritoriile lor. Valens si judele vizigotilor venirã, fiecare în barca sa si însotit de un numãr egal de oameni înarmati, pânã în mijlocul fluviului, unde tratarã despre conditiile pãcii. Themistius ne spune cã împãratul a stat toatã ziua sub cãldura soarelui în barcã217.
Valens petrecu în Marcianopolis si iarna 369-370, si, dupã ratificarea tratatului si primirea ostatecilor, se întoarse la Constantinopol. Gotii se tinurã de acum linistiti timp de sase ani, pânã când revãrsarea furtunoasã a hunilor îi aruncã în provinciile imperiului.
în stânga Dunãrii, gotii pãgâni îi prigonirã aprig pe crestini, si Sf. Sava, din tribul Atharid, fu atunci înecat (12 aprilie 372) în râul Museos, identificat cu Buzãul nostru218. Persecutia a continuat si a fost violentã: 26 de persoane furã ucise într-un sat. Principesa catolicã
217 e<p' rjÂico cmc, em tfjg vecoq, f\viKa nâ^iara ECCVTOV <pÃo-toSecrTepot; fjv... et eco HL%pi Seihrig oi/fiag (Patsch, loc. cit., 54-55).
184
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
Gaatha, cu fiica sa Dulcilla, au condus resturile populatiei la Kyzikos, unde se aflau alti goti. Ea e mentionatã în secolul al VlII-lea, si roT^OtpaÎKOi e expresia pentru acesti goti grecizati în urma unei lungi simbioze219.
în anul 375, hunii, revãrsându-se ca o trombã din Asia, împing cãtre vest neamurile barbare. Imperiul alanilor, între Tanais (Don) si Volga, cãzuse cel dintâi în ciocnirea cu hunii. Regele lor pieri în luptã, si o parte dintr-însii fugirã pânã la tãrmul Balticii, de unde vor porni apoi cu neamurile germanice în Gallia si Spania; altii scãparã în muntii Caucaz, pãstrându-se acolo (osetii)220, dar marea lor majoritate fu anexatã de
218  [într-adevãr, forma Mousaios este apropiatã de hidronimul Buzãu, ca sã mai poatã fi pusã la ndoialã (v. H. Delehaye, Saints de Thrace et de Mesie, în An. Bol!., Bruxelles), t. 31 1912, p. 216-221, text reprodus si în Fontes Historiae Daco-Romanae, voi. II, Ed. Academiei, 1970, p. 710-714; P.S. Nãsturel, Ies Actes de Sãint Savas. Histoire et arcbeologie, „Revue des etudes sud-est eu-ropeennes", VII (1969), p- 175-185; Em. Popescu, Le christian-isme dans la diocese de Buzãu jusqu 'au VIF siecle, în Idem, Christianitas Daco-Romana, Bucuresti, 1994, p. 157-177; aici este vorba de versiunea francezã a studiului apãrut în limba românã în volumul Spiritualitate si istorie la întorsura Cariatilor, I, Buzãu, 1983, p. 259-277), Atharid din izvor este însã cãpetenia pãgânã a locului].
219  C. Patsch, op. cit., p. 59- [Iul. Kulakovskij, Istorija Vizantii, voi. III, Kiev, 1915, pp. 414-416; E. Chrysos, To Bvtãvnov Km oi FOT^OI, Thessalonic, 1972; G. Ostrogorsky, Histoire de l'Etat byzantin, p. 183J
220  [în sens similar, v. Gh. I. Brãtianu, Marea Neagrã. De la origini pânã la cucerirea otomanã, editie îngrijitã de V. Spinei, traducere de Michaela Spinei, Bucuresti, Ed. Meridiane, 1988, voi. I, p. 218; în acelasi volum, notele editorului (spre ex., p. 199, n. 2 si p. 233, n. 25) indicã si alte surse bibliografice ale subiectului si tematicii înrudite cu el].
185
NîCOLAE  BÃNESCU
huni, care îi târãsc cu dânsii în viforoasa lor înaintare spre vest. împreunã cu ei, hunii se aruncarã asupra ostrogotilor vecini. Bãtrânul si vestitul rege al acestora, Hermanrich, în disperarea sa, se sinucide. Withimer, ales rege, cade în luptã. Fiul sãu Witheric, un copil, e salvat de doi generali energici, Alatheus si Saphrax, care, neputând înfrunta primejdia, se retrag pe malurile fluviului Danastris (Nistrul)221. Cãpetenia thervingilor (vizigotilor), Athanaric, care purta titlul de jude(nervingorumjudex), cãutã sã reziste pe Nistru, dar, atacat fãrã veste de huni, care trecuserã fluviul si-1 amenintau din spate, izbuti a-si face loc printre dânsii, retrãgându-se între munti si siret, unde voia sã se apere printr-o linie de întãriri; dar compatriotii sãi nu-1 urmarã, îngroziti, ei se gândirã sã se retragã dincolo de Dunãre, punând între dânsii si dusman bariera puternicã a fluviului222. Sub comanda lui Fritigern si Alavivus, vizigotii ocuparã malul Dunãrii si cerurã protectia împãratului. Izvoarele ne aratã ca ei implorarã cu lacrimi autoritãtile imperiului sã-i lase a trece Dunãrea, fãgãduind sã fie linistiti, sã cultive câmpiile Thraciei si sã dea, la nevoie, trupe auxiliare. Valens, nemaiavând sfaturile lui Valentinian I, se consultã cu ministrii sãi, si cei mai multi se arãtarã încântati de aceastã cerere. Ei vedeau în asezarea gotilor o sporire a populatiei rurale si a fortelor militare. Noii supusi ar apãra imperiul, si locuitorii indigeni, în locul recrutãrii anuale, puteau plãti un impozit, care ar spori considerabil veniturile tezaurului. Valens dãdu, prin urmare,
221 Ammianus Marcellinus, XXXI, 3, 1-3.
222  Ibidem, XXX, 3, 7.                     ,,
186

ordin sã se ia mãsuri pentru trecerea gotilor în imperiu si pentru subzistenta lor pânã când li se va defalca un teritoriu suficient. Romanii se luptarã cu valurile ziua si noaptea - dupã expresia bine informatului Ammianus - pentru a trece peste Dunãre, în Moesia, multimea fãrã numãr a vizigotilor, cu Fritigern si Alavivus (376)225. Valens puse conditia de a preda armele si copiii în vârstã, care sã fie dusi în orasele Asiei, unde vor primi educatie. Gotii însã stiurã a profita de vanitatea functionarilor, pentru a-si pãstra armele.
în aceeasi vreme, Alatheus si Saphrax, împreunã cu Witheric, regele Gruthungilor (ostrogotilor), si, de asemenea, Farnobius, au venit la tãrmul Dunãrii, trimitând o solie împãratului, cu rugãmintea de a-i primi si pe dânsii. Rãspunsul a fost negativ, si ei nu stiau ce sã facã. Cât despre Athanaric, temându-se de un refuz la fel, amintindu-si cã tratase cu îngâmfare pe Valens, când, sub pretext cã s-a legat prin jurãmânt sã nu calce niciodatã pe teritoriul roman, silise pe împãrat sã iscãleascã pacea în mijlocul Dunãrii, din aceastã cauzã s-a retras cu ai sãi în Caucaland, regiune inaccesibilã din pricina multimii de pãduri si a muntilor, gonindu-i de acolo pe sarmati224.
223 Ammianus, XXXI, 4, 1-5, 8.
224 Ibidem, XXXI, 4, 12-13- Caucaland poate fi însã regiunea muntoasã a Banatului, si nu muntii Buzãului, cum cred unii, nici ai Coziei, din moment ce istoricul spune cã au ocupat regiunea gonind de acolo pe sarmati (Ad Caucalandensem locum altitudine siluarum inaccesum et montium, cum suis omnibus decli-navit, Sarmatis inde extrusis). în toatã expunerea luptelor cu acesti barbari, ei sunt situati în pãrtile Banatului, pânã la Tisa.
187

Lupicinus si Maximus aveau conducerea militarã a Thraciei. Oameni hrãpãreti, în loc sã respecte poruncile împãratului, ei cautã sã profite de situatie, provocând, prin rapacitatea lor, înfometarea gotilor. Acestia se plâng de lipsurile ce îndurau, si cei doi generali se gândirã a-i depãrta de frontierã, împrãstiin-du-i în diferite provincii, în atare împrejurãri, slãbind paza la Dunãre, Alatheus si Saphrax se folosesc de acest lucru si trec fluviul în imperiu, cu ostrogotii si regele lor225.
Fritigern se impusese ca sef al vizigotilor si îi tinu în frâu pânã la momentul prielnic de a se ridica împotriva stãpânirii romane, în acest scop, el cultivã prietenia cu ostrogotii si îsi duse încetul cu încetul armata la Marcianopolis, unde ura dintre goti si romani va izbucni într-o revoltã generalã (377).
Lupicinus îi invitase pe sefii gotilor la un mare banchet, si suita lor rãmãsese sub arme la poarta palatului, în curând, o ceartã se iscã între goti si soldatii romani, clin pricinã cã acestia nu-i lãsau sã se foloseascã de piata bine aprovizionatã a orasului. De la ceartã s-a ajuns la lovituri, si Lupicinus fu înstiintat cã mai multi dintre soldatii sãi si-au pierdut armele si
[Ipoteza respinsã de Bãnescu este însã cea mai probabilã, întrucât Caucaland poate fi legatã de Gothia nord-dunãreanã, situatã în regiunea respectivã (v. si Enciclopedia arheologiei si istoriei vechi a României, voi. I, coordonator C. Preda, Bucuresti, Ed. Enciclopedicã, 1994, p. 265, cf. si H. Wolfram, Geschichte der Goten. Von den Anfãngen bis zur Mitte des sechsten Jahrhimderts. Entwurf einer historischen Etbnographie, Munchen, 1979).]                                                 .
225 Ibidem, XXXI, 5, 3-    ..,       ,..       ....   ,.<..,•..   ,. •     .....>.
188
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
viata. Ametit de bãuturã, el dãdu poruncã sã se ucidã gãrzile lui Fritigern si Alavivus. La zgomotele si tipetele auzite, Fritigern îsi dãdu seama de pericolul ce-1 ameninta si, pãstrându-si calmul, spuse pe un ton linistit cã o ceartã se pare cã s-a încins afarã între cele douã natiuni si poate avea consecinte mari dacã nu e imediat potolitã cu autoritatea prezentei sale. Cu aceste cuvinte, el si însotitorii sãi traserã sãbiile si-si deschiserã drum prin multimea care umplea curtile palatului si strãzile, pânã la portile orasului, unde încãlecarã si se fãcurã nevãzuti. Ajunsi în lagãr, furã primiti cu aclamatii si ei hotãrãsc rãzboiul226.
Lupicinus porneste împotriva lor în fruntea trupelor ce putu aduna. Gotii îl asteptau la nouã mile de Marcianopolis. Fritigern, printr-un atac strâns si impetuos, sfãrâmã legiunile romane; Lupicinus, pãrãsind steaguri si trupe, fugi de pe câmpul de luptã. Biruitori, gotii îsi sporesc îndatã fortele cu compatriotii lor comandati de Suerid si Colias, care, înainte de emigratie, fuseserã primiti în serviciul imperiului. Ei se aflau sub zidurile Adrianopolei, si ministrii lui Valens doreau sã-i treacã Hellespontul, pentru a nu fi atrasi în revoltã. Gotii cerurã un rãgaz de douã zile, dar comandantul Adrianopolei le dãdu ordin sã plece imediat, armând contra lor populatia. Insultele si provocarea acestei improvizate armate îi fac pe goti sã se repeadã asupra ei, punând-o pe fugã si smulgându-i armele. Ei îl întâlnesc apoi pe Fritigern si trec sub steagurile sale. împreunã atacã Adrianopole, unde se refugiaserã res-
226 Ibidem, XXXI, 6, 2 si urm. lordanes, XXVI. Acesta pune în descrierea faptelor pasiunea sa de got.
189

turile armatei lui Lupicinus. Dar orasul se apãrã energic, si barbarii, dându-si seama cã-si pierd vremea în zadar, ridicã asediul si încep a devasta cumplit Thracia. Gotii ucid pretutindeni, fãrã deosebire de vârstã si sex, afirmã Ammianus, toate sunt nimicite prin foc si sabie227, în cuvinte dramatice, nu fãrã exagerare, ne înfãtiseazã si Sf. Ieronim pustiirea tinuturilor (Pannonia sa, Illyricum si Thracia), unde, zice el, „în afarã de cer si pãmânt, toate au pierit"228. Calamitatea din provinciile europene a trezit temerea ca ea sã nu se întindã si în Asia, unde fiii gotilor fuseserã rãspânditi în orasele provinciilor. La ordinul lui lulius, magister militum, tineretul got adunat în capitalele provinciilor fu masacrat de trupe în aceeasi zi dinainte hotãrâtã.
Valens, aflând grozãviile din Thracia, s-a hotãrât a pãrãsi Antiochia si a merge sã punã capãt rebeliunii gotilor. El a fãcut atunci pace cu persii, a rechemat trupele de veterani din Armenia si a trimis în Europa, pânã la sosirea sa, pe Traian si Profuturus, ca sã conducã rãzboiul contra gotilor229. La sosirea lor în Thracia, cei doi generali s-au unit cu Richomer, cornitele domesticilor, trimis cu auxiliarii sãi de Gratian din Gallia, si au hotãrât împreunã sã-i atace pe barbari. Gotii se aflau în lagãr, închisi în cercul lor de care, carrago - obisnuita fortificatie a barbarilor -
227  Sine distantia enitn aetatis vel sexus, caedibus incendio-rumque magnitudine cuncta flagrabant (XXXI, 6, 2 si urm.).
228  ubipraeter caelum et terram... cunctaperierunt. Apud Gibbon, ed. Bury, t. III, p. 122, n. 103.
229 Ammianus, XXXI, 7, l, 2.                 ,,.,,,                             ,
190
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
în localitatea Salices din nordul Dobrogei. Acolo a avut loc bãtãlia crâncenã, care a durat o zi întreagã, si în care, de ambele pãrti, au cãzut multime de luptãtori. Câtiva ani mai târziu, Ammianus Marcellinus a vãzut câmpul acestei înversunate bãtãlii înãlbit de oase230. La sfârsit, cele douã armate s-au retras fiecare în lagãrul sãu, fãrã a se sti care a biruit. Gotii au fost însã atât de impresionati de neasteptata rezistentã a trupelor imperiului, încât s-au închis în cercul lor de care, de unde n-au mai iesit timp de sapte zile.
Generalii romani cãutarã sã izoleze lagãrul gotilor, împiedicându-i sã iasã din tinutul unde se gãseau, ca sã-i înfometeze. Comandantul Cavaleriei, Saturninus, barã în acest scop iesirile din Haemus, pãzindu-le strict; dar aflând cã un nou val de barbari (huni, alani s.a.) au trecut Dunãrea, se temu sã nu fie el însusi blocat si se retrase cu trupele sale. Gotii s-au revãrsat atunci care încotro au apucat, devastând sãlbatec totul, de la Dunãre la Rodope231. Alatheus si Saphrax recunosc acum sefia lui Fritigern, cimentând alianta os-trogotilor cu el.
Gratian se pregãtea a-si duce trupele în Rãsãrit, pentru a ajuta lui Valens, dar alamanii, informati despre acest lucru, nãvãlesc peste Rin, si împãratul a trebuit sã iasã împotriva lor. în lupta cu dânsii, el a câstigat o mare biruintã la Horburg, lângã Colmar (mai 378).
Cam în aceeasi vreme, Valens sosea la Constan-tinopol. El era întâmpinat cu manifestatii ostile la Hippodrom, populatia indignata cerându-i sã iasã îm-
230 Albentes ossibus campi (XXXI, 7).
231  Ibidem, XXXI, 8, 1-3 si urm.
191

potriva barbarilor. Valens porneste atunci din capitalã în fruntea trupelor. Gratian, liber acum pe miscãrile sale, venea în ajutorul colegului sãu, trimitând înainte pe Richomer cu o scrisoare, în care îl sfãtuia sã-1 astepte, sã nu se expunã singur într-o situatie atât de periculoasã232. Dar Valens, gelos pe victoria tânãrului nepot, nerãbdãtor a da o loviturã dusmanilor singur, încurajat în aceastã atitudine de lingusitorii din jurul sãu, fiind sigur de biruintã, nu-1 mai asteptã pe Gratian. Asa se ajunse la memorabila luptã de lângã Adrianopol, din ziua de 9 august 378.
Lãsându-si bagajele si proviziile lângã zidurile Adrianopolei, Valens ajunge, pe o mare arsitã, la carele gotilor, asezate în cerc. Comandantii îsi orân-duiesc trupele în linii de bãtaie. Fritigern însceneazã o ambasadã, în asteptarea lui Alatheus si Saphrax, cu cavaleria lor. Dupã aceea, s-a produs încãierarea. Lupta a fost lungã si sângeroasã. Ammianus ne-a de-scris-o în stilul sãu înflorit. Din pricina prafului ce se ridica - spune el - nu se mai putea vedea cerul, care rãsuna de strigãtele îngrozitoare233. Pãmântul se acoperise de râuri de sânge (humus rivis operta san-guineis), încât soldatii, nemaiputând merge, se sileau cel putin sã nu-si dea viata nerãzbunatã. La cãderea noptii, împãratul, „aflându-se între soldatii de rând, dupã cum se crede - continuã Ammianus -, cãci nimeni n-a afirmat cã 1-a vãzut sau cã ar fi fost de fatã, s-a prãbusit, grav rãnit de o sãgeatã, si a murit în
232 Ammianus, XXXI, 12, 4, 5.
233  Ibidem, XXXI, 13, 10: nec iam obiectupulveris caelum patere potuit adprospectum, clamoribus resultans horrificis.
192

curând, dându-si ultima suflare, si n-a fost apoi gãsit nicãieri". Altii sustin, adaugã istoricul, cã Valens nu si-a dat sufletul îndatã, cã s-a dus cu câtiva „candidati" si eunuci la o casã tãrãneascã din apropiere, cu etaj, si, pe când era bandajat, a fost înconjurat de dusmani, care nu stiau cine este. Fiind primiti de la etajul casei cu sãgeti si nevrând sã piardã ocazia de a prãda, au îngrãmãdit în jurul casei mãnunchiuri de paie si lemne si, dându-le foc, au ars clãdirea cu oameni cu tot. Unul dintre candidati, scãpat pe o fereastrã, ar fi povestit cele petrecute234.
A fost un mãcel din care abia a treia parte din armatã a scãpat. Dupã analele istorice, în afarã de lupta de la Cannae - încheie Ammianus - n-a fost dezastru
mai mare235.
Gotii au atacat apoi Adrianopolul, unde resturile armatei au luptat cu disperare pentru a-si salva viata, îngrãmãdind la întãrituri masinile de rãzboi. Locuitorii se unirã cu soldatii în aceastã înversunatã apãrare. Dupã grele pierderi, gotii s-au convins de neputinta lor de a cuceri orasul si s-au retras, împreunã cu hunii si alanii, au strãbãtut atunci pe îndelete câmpiile Thraciei, în mijlocul masacrelor si incendiilor236, ajungând pânã la Constantinopol, unde i-au uimit tãria zidurilor, frumusetile ce se desfãsurau privirii lor si multimea imensã a locuitorilor. Alungati de o iesire
234 Ibidem, XXXI, 13, 12 si urm. 233 Ibidem, XXXI, 13, 19-
236
Ibidem, XXXI, 16: Itineribus lentis, miscentes cunctapopu-lationibus et incendiis, nullo renitente, pergebant.                     v
193

furioasã a arabilor sositi de curând din Asia, barbarii s-au împrãstiat în tinuturile nordice237.
Gratian, prea tânãr, nu avea experienta si priceperea cerute de o situatie atât de gravã. El simti nevoia de a-si asocia un coleg în locul lui Valens, si avu meritul de a alege pe cel mai bun general, pe Theodosius, al cãrui tatã, generalul cu acelasi nume, luptase glorios în Britannia si Africa, si fusese executat în chip las, ceva mai înainte, de ministrii care abuzaserã de tineretea suveranului lor.
Noul ales învãtase arta rãzboiului sub conducerea ilustrului sãu tatã si, în calitate de dux Moesiae primae, se dovedise un comandant excelent. Dupã executia pãrintelui sãu, el se retrãsese în patria sa spaniolã, ducând viata de particular în domeniul sãu de la Caucha. Chemat ia Curte, la Sirmium, Theodosius fu înãltat de Gratian în ziua de 19 ianuarie 379, în aclamatiile trupelor, la rangul de Augustus. El primea Orientul, pe care-1 avusese Valens; dar, însãrcinat în special cu conducerea rãzboiului gotic, douã din diecezele Illyricum-ului, Dacia si Macedonia, trecurã în stãpânirea sa238.
237 Ibidem, XXXI, 14.
238 E. Stein, Gesch. des spâtromischen Reiches, l, Wien, 1928, pp. 295-296.                                  •                     -                ......
194
[DINASTIA  THEODOSIANA. TRIUMFUL ORTODOXIEI]
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
A.
THEODOSIUS CEL MARE (19 IANUARIE 379-17 IANUARIE 395)
1. Luptele cu gotii.
Theodosius avea 33 de ani când fu chemat din singurãtatea sa de la Caucha, în Calicia, si ridicat pe tron. înfãtisarea sa maiestuoasã, însusirile deosebite de care dãduse dovadã fãceau sã fie asemãnat cu cei mai mari împãrati.
Noul Augustus nu avea o armatã îndestulãtoare si disciplinatã, spre a înfrunta bandele unite ale gotilor. De aceea întrebuinta o metodã potrivitã situatiei, aplicând-o cu toatã energia. Cu putinele trupe pe care le avea la îndemânã, îsi deschise drum de la Sirmium pânã la Thessalonic, unde îsi stabili cartierul general. De aici putea supraveghea miscãrile barbarilor si distribui ofiterilor sãi operatiile pe tot cuprinsul peninsulei, de la portile Constantinopolului pânã la tãrmul Adriaticii. El se îngriji a întãri fortificatiile si garnizoanele oraselor, încurajând trupele a face dese iesiri împotriva barbarilor care cutreierau împrejurimile. Detasamentele garnizoanelor se uneau, treptat, în mici armate, care începurã a avea succese asupra barbarilor împrãstiati. Disensiuni încep a se produce între goti si aliatii lor, încurajate de împãrat, care stiu sã atragã pe unii din sefii principali ai gotilor, ca acel Modares, de neam regal, care trecu în serviciul imperiului, luptând hotãrât împotriva compatriotilor sãi.
197
NICOLAE  BANESCU
Izvoarele ne expun confuz toatã aceastã actiune militarã a lui Theodosius, care tinu patru ani, pânã la supunerea totalã a gotilor. Am adoptat, în expunerea noastrã, cronologia stabilitã de Ifland239 si admisã de Bury240, confruntând aceastã cronologie si cu datele lui E. Stein2"'1.
La mijlocul lui iunie 379, Theodosius se afla la Thessalonic, unde îsi organiza armata si îsi distribuia fortele. O parte se îndreaptã împotriva gotilor din Dacia si Moesia, alta, sub conducerea lui Modares, opereazã în Thracia si obtine în iulie o mare victorie asupra barbarilor. Gotii, alanii si hunii sunt aruncati cãtre sfârsitul anului peste Balcani.
în februarie 380, Theodosius cãzu greu bolnav la Thessalonic si, simtindu-si viata primejduitã, ceru sã fie botezat. Desi nãscut într-o familie crestinã, el întârzie, dupã obiceiul de atunci, initierea sa în noua credintã, si astfel primi botezul la 28 februarie 380, la Thessalonic, din mâinile episcopului Ascholius, un niceean. Odatã cu aceasta, Theodosius publicã un decret prin care fixeazã regulile credintei pentru supusii sãi.
Boala lui Theodosius îi încurajeazã pe goti, care reîncep ostilitãtile. Ele se îndreaptã în douã directii: vizigotii, sub Fritigern, au pornit în Epir, Thessalia si Achaia; ostrogotii, cu Alatheus si Saphrax, în Panno-nia si Moesia superioarã. Theodosius, neavând forte
239  DerKaiser Theodosius der Grosse, 1878, lucrare publicatã împreunã cu A. Giildenpenning. [A. Lippold,  Theodosius der Grosse una seine Zeit, ed. a II-a, Munchen, 1980.1
240 în t. III, Appendixl, al editiei operei lui Gibbon.           . f ' ; M1 Gesch. des spãtromischen Reiches, I, p. 298.           (    ,
198

suficiente, cere ajutorul lui Gratian, care trimite trupe cu generalii Bauto si Arbogastes.
în a doua jumãtate a anului 380, Fritigern dispare. Cât timp fusese în viatã, gotii au fost uniti; cu moartea lui, disciplina lor slãbeste, si ei se desfac în bande de pradã fãrã ordine. Vechea gelozie dintre ostrogoti si vizigoti se trezeste din nou. Theodosius, prin danii si promisiuni, cautã sã atragã în serviciul sãu pe sefi. Gratian vine în Pannonia împotriva gotilor. La sfârsitul verii, cei doi împãrati se întâlnesc în conferintã la Sirmium (în septembrie 380). La 24 septembrie, Theodosius intrã triumfãtor în Constantinopole.
Provinciile de la Dunãre scãpaserã de gruthungi sau ostrogoti, fiindcã Alatheus si Saphrax plecarã de aici cãtre vest, în cãutarea altor regiuni pentru actiunea lor de jafuri. Cunostintele noastre asupra aventurilor ostro-gote din acele pãrti sunt neîndestulãtoare. Se pare cã ostrogotii respinserã unele triburi germane pânã în Gallia, cã au încheiat cu Gratian un tratat pe care 1-au cãlcat repede242 si au înaintat spre nord. Dupã un timp, s-au întors pe malurile Dunãrii de Jos, cu forte sporite, recrutate dintre cei mai feroci rãzboinici ai Germaniei si Scitiei243. Ei încercarã sã treacã într-o noapte Dunãrea în imperiu, dar comandantul Thraciei, bine informat, îi atacã viguros cu flota, înecându-i în mare parte. Alatheus pieri atunci în apele fluviului (380)244. Cei care scãparã se predarã imperiului.
242 lordanes, XXVII.
243  "Etîvog n ZKvâiKdv nãaiv âyvcocTTOv, îi caracterizeazã Zosimus (La Gibbon, ed. Bury, t. III, p. 134, nota 130).
244  Data e propusã de Bury, ed. operei lui Gibbon, t. III, p. 133.
199

Athanaric, care privise de departe succesele gotilor, se vãzu silit sã pãrãseascã refugiul sãu din Caucaland si sã treacã Dunãrea. Mare parte din trupele lui Fritigern, care simteau relele anarhiei, recunoscurã în Athanaric pe regele natiunii si se strânserã în juru-i. Dar vârsta potolise îndrãzneala vechiului luptãtor, si el se gândi la obtinerea unui tratat avantajos. Având o întrevedere cu Theodosius, în apropiere de Constan-tinopol, împãratul îl invitã în capitala sa. Regele got rãmase uimit de frumusetea orasului pe care întâia oarã îl vedea, de pozitia lui minunatã, ele multimea corãbiilor si de puternicele fortificatii. lordanes afirmã cã, privind soldatii în linie de bãtaie, Athanaric ar fi exclamat: „împãratul e fãrã îndoialã un zeu pe pãmânt, si cine îsi ridicã mâna asupra lui e rãspunzãtor cu sângele sãu"245, în curând, slãbit de vârstã, el se îmbolnãveste si moare la sfârsitul lui ianuarie 381. Funeraliile sale au avut loc cu mare solemnitate în capitala, imperiului, si un monument fu ridicat în memoria lui. întreaga sa armatã, tratatã cu multã curtenie de Theodosius, se înroleazã sub steagurile imperiului. Supunerea unui corp atât de însemnat al vizigotilor fãcu impresie printre barbari si decise si pe altii, împrãstiati si împutinati, gotii, obositi de atâtea lupte, cerurã pacea, pe care o obtinurã la 3 octombrie 382. Un tratat fu încheiat cu imperiul, stipulându-se obligatiile si privilegiile lor. O colonie numeroasã a vizigotilor fu asezatã în Thracia, la nord de Balcani,
245 Deus, inquit, sine dubio terrenus est imperator et quisquis adversus eum mânu moverit, ipse sui sanguinis reus existit (XXVIII).
200

având deplina autonomie si scutire de impozite; multi au intrat în rândurile armatei246. Resturile ostrogotilor furã transportate, ca federati, în Phrygia si Lydia. Triburile si familiile lor îsi pãstrau sefii, dar demnitatea regalã a fost desfiintatã, si generalii gotilor erau numiti si depusi dupã placul împãratului. Aceasta n-a împiedicat totusi ca, în 386, un sef, Odotheus, sã treacã Dunãrea cu o bandã de ostrogoti care fu aproape nimicitã de Promotus. Resturile lor au fost si ele colonizate în Phrygia. Ei sunt identici cu gruthungii care se rãscoalã mai târziu cu Tribigild. încã din vremea lui Constantin cel Mare, barbarii intraserã în armata imperiului, care a numãrat între sefii ei multi mercenari, unii militari de valoare. Recrutarea elementelor indigene devenise o dificultate tot mai mare pentru imperiu si, de la mijlocul secolului al IV-lea, când toate frontierele sunt luate cu asalt, nevoile apãrãrii cereau un mare numãr de soldati. Dar provinciile, din care mai înainte se scoteau cei mai vigurosi ostasi, erau acum secãtuite, si barbarii sunt tot mai cãutati pentru serviciul militar. Theodosius nu fãcea decât sã urmeze în aceastã privintã procedeul obisnuit al înaintasilor. Introducerea masivã a gotilor în armatã a fost judecatã cu asprime de istorici (lordanes îl numeste pe împãrat „amicul poporului got", amator generis Gothorum), si stim cã ea a fost atât de funestã pentru urmasii imediati ai lui Theodosius, încât „pericolul german" formeazã un capitol obisnuit al acestor domnii la istoricii moderni. Stein socoteste cã, acum, barbarizarea armatei romane
E. Stein, op. cit., p. 229.             ,,,;.
201
NICOLAE   BANESCU
îsi atinge punctul culminant247. Trupele cu care Theodosius îsi duce mai departe rãzboaiele au fost în majoritate germani. Un cercetãtor recent, si dintre cei mai buni, al mostenirii lãsate de Theodosius cel Mare, socoteste de asemenea cã acesta „a deschis larg barbarilor armata", cã „barbarizarea armatei" si-a atins în domnia lui Theodosius adevãrata ei încoronare. Barbarii au impus moravurile lor, armele legionare au fost pãrãsite si anticele signa, vulturii legionari si imaginile imperiale, suspecte de idolatrie. Dragonul a devenit drapelul pentru numeri.
Aceastã politicã a lui Theodosius I si-a avut reversul ei si în ordinea economicã si socialã. Ea produse, prin solda însemnatã ce se plãtea, o mare sporire a cheltuielilor si, cu aceasta, o crestere apãsãtoare a sarcinilor financiare. Populatia fu aruncatã în mizerie; patronatul, împotriva cãruia luptaserã în zadar înaintasii energicului împãrat, se întinse în tot imperiul. tãranul, ruinat economiceste, cufundat în datorii si lãsat la discretia functionarilor abuzivi, fu nevoit a se pune sub patronatul unui puternic latifundiar. Pierzându-si libertatea, el ajunse serb al patronului sãu. în aceastã epocã se desãvârsi în tot imperiul legarea colonilor de brazdã249. Sãrãcia Thraciei ruinate
247  Ibidem, p. 299. [M. Parvan, La politica gotica di Teodosio nella pubblicistica delsuo tempo, Roma, 1964.]
248 E. Demougeot, De l'unite ã la division de l'empire romain, 395-410. Essai sur le gouvernement imperial, Paris, 1951, pp. 22-31-
249  E. Stein, Geschichte des spãtromischen Reiches, I, Wien, 1928, p. 299 si urm; G. Ostrogorsky, Gesch. des byzantiniscben Staates, ed. a Il-a, Miinchen, 1952, pp. 43-44.
202

îl fãcu pe Theodosius sã suprime (3 aprilie 393) capi-tatio humana în aceastã diecezã250.
2. Uzurparea lui Maximus în Occident. Interventia lui Theodosius.
Evenimente grave se petrec în curând în Occident si ele aduc interventia militarã a lui Theodosius.
Gratian îsi pierduse încrederea poporului si a armatei. Neglijându-si datoriile de suveran, el se pasionase de vânãtoare, înconjurându-se de favoriti ai distractiilor sale. Parcuri imense fuseserã închise si umplute cu tot soiul de animale sãlbatice; un corp de alani se afla în serviciul militar al palatului, si admiratia împãratului pentru iscusinta lor în mânuirea armelor fãcuse dintr-însii garda sa favoritã. Tânãrul împãrat obisnuia acum sã aparã în costumul si cu armele lor, ceea ce îi înstrãina simpatia cu care mai înainte îl înconjurase armata. Favoritii abuzau de puterea lor si aceasta îi înstrãina si simpatiile populatiei, în 383, trupele din Britannia se revoltã si îl proclamã împãrat pe Maximus, un spaniol. Acesta nãvãleste îndatã în Gallia cu fortele sale. Gratian, pãrãsit de trupe, fuge din resedinta sa, Lutetia, însotit de 300 de cãlãreti, îndreptându-se cãtre Lugdunum (Lyon). Ajuns acolo, guvernatorul provinciei îl dãdu în mâinile lui Andragathius, generalul cavaleriei uzurpatorului, sosit pe urmele fugarului. Andragathius, potrivit instructiilor pe care le primise, îl executã imediat (25 august 383). Maximus trimise apoi un am-
1 E. Stein, op. cit., p. 311.            -^   ,
203
NICOLAE   BANESCU
basador împãratului din est pentru a se justifica, afirmând cã uciderea lui Gratian s-a fãcut fãrã stirea sa. El ar fi bucuros, afirmã totodatã solul sãu, sã-si întrebuinteze fortele în comun pentru apãrarea imperiului; dar, dacã prietenia sa e respinsã, va disputa cu armele puterea imperialã.
Orientul fusese sleit de luptele îndelungate cu gotii si, cu toatã dorinta de a rãzbuna asasinarea binefãcãtorului sãu, Theodosius fu silit sã-si ascundã sentimentele si se prefãcu a consimti la cele întâmplate. El hotãra numai ca Maximus sã se multumeascã a stãpâni regiunile de dincolo de Alpi; în Italia si Africa rãmânea mai departe Valentinian al II-lea, sub tutela mamei sale Iustina, care guverna. Dupã câtiva ani, uzurpatorul, profitând de nemultumirea populatiei fatã de mãsurile Iustinei în favoarea arianismului, se ridicã împotriva tânãrului împãrat, în august 387, el nãvãleste cu forte puternice în Italia. Valentinian al II-lea, cu mama si cu sora sa Galla, abia avurã timp sã fugã la Aquileia, sã se îmbarce repede pe o corabie, care-i duse la Thessalonic. Ei implorã sprijinul lui Theodosius. Acesta, vãzând cum ucigasul lui Gratian se face stãpân pe întregul Occident, nu mai ezitã. Vine numaidecât la Thessalonic si îsi uneste cauza cu a lui Valentinian, cãsãtorindu-se cu Galla251, distinsã prin frumusetea ei rarã252. Aceasta îi dãrui, în anul urmãtor, pe Placidia, menitã unei vieti de stranii aventuri. Ostilitãtile nu începurã imediat, iarna fiind
251  împãrãteasa Flacilla murise cu putin timp înainte.
252  'Etaiaia Sioaipenovcav JcdÂAei (Zosimus, IV, 14).   >t
204
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
apropiatã si cei doi rivali având nevoie de timp pentru pregãtirile de rãzboi.
Theodosius îsi asigurã pacea cu persii253, apoi, în primãvara urmãtoare (388), porni din Thessalonic cu o puternicã armatã recrutatã dintre barbari (goti, alani, huni), si se îndreptã spre Valea Savei. Siscia, postul cel mai înaintat al lui Maximus, cade în mâinile sale. La Pcetovio avu loc apoi ciocnirea celor douã armate. Dupã o luptã grea, Maximus e învins. El fuge si se închide în Aquileia. în dimineata urmãtoare, Theodosius ajunge în fata cetãtii. Descurajati si indiferenti la ambitia uzurpatorului, soldatii si populatia grãbirã cãderea lui. Maximus e smuls de soldati, dezbrãcat de ornamentele imperiale si târât în lagãrul lui Theodosius. împãratul îl lasã în voia soldatilor sãi, care îl duc din fata lui si-1 decapiteazã (iulie sau august 388)254. Fiul sãu Victor, asociat mai înainte Ia tron, pieri odatã cu cãderea sa.
Theodosius ajunse astfel stãpân pe întregul imperiu. El restabili în Occident pe Valentinian al II-lea si rãmase în Italia timp de trei ani, pentru restaurarea autoritãtii imperiului si îndreptarea abuzurilor sãvârsite în anii uzurpãrii, în acele pãrti.
Theodosius vizitã în acest timp, împreunã cu Valentinian al II-lea, Roma, vechea capitalã a lumii romane (iunie 389). Cu prilejul acestei vizite, care a tinut câteva luni, el emise mai multe legi. Zosimus pune aceastã vizitã a Romei dupã bãtãlia de la Frigidus, îm-
253   împãrtind   Armenia:   regiunea   eufratesianã,   la   vest, rãmânând lui Theodosius,  Persarmenia,  la est,  Sassanizilor.
254  Stein dã data de 28 august 388.
205
NICOLAE   BANESCU
potriva celui de-al doilea uzurpator, Eugenius. Dar Bury socoate cã e la mijloc o confuzie între suprimarea lui Maximus si suprimarea lui Eugenius, si cã vizita la Roma dupã al doilea rãzboi e un duplicat al celei de dupã întâiul rãzboi255.
Când pãrãsi Italia (iulie 391), Theodosius trimise pe Valentinian al II-lea în Gallia, ca sã vegheze la Frontiera Rinului, unde francii ripuari nãvãliserã în timpul rãzboiului cu Maximus. El avu astfel în mâna sa întreg Occidentul, sub tutela efectivã a lui Theodosius.
3- Politica religioasã a lui Theodosius.
De la moartea lui Constantin cel Mare pânã la suirea pe tron a lui Theodosius I, s-au scurs patru decenii, în care crestinismul, desi era religia împãratilor si a unei însemnate pãrti a supusilor lor, n-a fost totusi religia statului, în provinciile de vest pãgânismul era predominant, iar în cele din est partidul crestin era slãbit de secte rivale. Arienii si ortodocsii se aflau unii fatã de altii într-o rivalitate mai mare decât fatã de pãgânism256.
în politica sa internã, Theodosius se sili mai cu seamã a dezlega definitiv chestiunea religioasã. Erezia arianã rupsese unitatea moralã a imperiului. Pãgânismul începuse si el, dupã reactia lui Iulian, a reînvia. Pentru a pune capãt acestor disensiuni religioase, Theodosius avu drept program sã facã a triumfa cre-
255 T. III al ed. iui Gibbon, Appendix9-
256  Finlay, op. cit., t. I, p. 134.
206
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
dinta ortodoxã si, pentru a realiza acest lucru, urmãri stãruitor persecutia cultelor dizidente, a arianismului si a pãgânismului.
încã din 380, când, grav bolnav, se hotãrî a primi botezul, suveranul dãdu un edict solemn, prin care definea credinta sa si o impunea imperiului. Distinctia între „catolic" si „eretic" fu stabilitã acum definitiv prin lege. Sub termenul de „catolic" se întelegeau aderentii credintei niceene: reprezentantii tuturor celorlalte tendinte religioase furã declarati „eretici". Pãgânii (pa-ganî) furã asezati într-o categorie specialã. Prin acest decret din 28 februarie 380, împãratul invita toate popoarele din imperiu sã adere strict la religia pe care Sf. Petru a propovãduit-o romanilor si a cãrei traditie s-a pãstrat si e acum profesatã de pontiful Damasus si de Petru al Alexandriei. „Potrivit disciplinei Apostolilor si doctrinei Evangheliei, trebuie sã credem în singura divinitate a Tatãlui, a Fiului si a Sfântului Duh, sub o maiestate egalã si o pioasã Trinitate". Aderentii acestei unice doctrine se vor chema „crestini catolici", si „fiindcã socotim - declara Theodosius - cã toti ceilalti sunt nebuni extravaganti, îi vestejim cu numele infam de «eretici». Ei n-au dreptul sã numeascã adunãrile lor cu numele venerabil de biserici". Theodosius îi ameninta apoi cu pedepsele ce le-ar socoti necesare257. Nicean convins, împãratul începu o adevãratã luptã împotriva ereticilor si pãgânilor. Pedepsele cu care îi lovi crescurã progresiv. Ereticii
257 Edictul e dat în traducere de Gibbon, op. cit., ed. Bury, t. III, pp. 148-149. '••••j^ »*-<       ••'•• •»...•*«•':••»    ;j^ii-r n    A»L
207

suferirã restrictii grave în drepturile lor civile (în privinta testamentelor, mostenirilor s.a.).
Dupã intrarea sa în Constantinopol (noiembrie 380), Theodosius puse în vedere patriarhului arian Demophilos sã aleagã între subscrierea Crezului nicean si retragerea sa din Scaun. Patriarhul preferã a se retrage, si împãratul conduse la catedralã pe Grigorie de Nazianz si-1 asezã în Scaunul arhiepiscopal. Dar Grigore nu putu rezista partidelor care luptaserã contra lui si fu silit a-si pãrãsi curând Scaunul, din cauza canonului invocat, care oprea pe episcop sã treacã de pe un Scaun pe altul, si fu înlocuit de un laic, Nectarios.
Dorind sã aducã pacea în Bisericã, Theodosius convocã, în mai 381, un Sinod la Constantinopole, prezidat de Nectarios. Completând opera Sinodului de la Niceea, el a formulat definitiv dogma credintei catolice.
Singuri reprezentantii din Orient ai Bisericii participarã la acest Sinod, cunoscut sub numele de al doilea Sinod ecumenic. Actele sale nu se cunosc, si la început nu i s-a dat numele de „ecumenic"; în Sinodul de la Chalkedon (451) a primit o sanctiune oficialã.
Chestiunea principalã dezbãtutã în acest al doilea Sinod, în domeniul credintei, a fost aceea a ereziei lui Macedonius, care, dupã dezvoltarea naturalã a arianismului, admitea creatia Sfântului Spirit. Sinodul, stabilind doctrina consubstantialitãtii Spiritului cu Tatãl si cu Fiul, condamnã erezia lui Macedonius si o serie de alte erezii în legãturã cu arianismul. El confirmã Simbolul de la Niceea în privinta Tatãlui si a Fiului, si îi adaugã un articol asupra Sfântului Spirit. Acest arti-
208
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
col stabilea dogma identitãtii si consubstantialitãtii Sfântului Spirit, a Tatãlui si a Fiului.
în acest Sinod se stabili si rangul patriarhului dq Constantinopol în raport cu episcopul Romei. Al treilea canon al Sinodului declarã cã „Episcopul Constantinopolului e cel dintâi dupã episcopul Romei, cãci Constantinopol e Noua Romã". Decizia aceasta era îndreptatã împotriva tendintelor Patriarhului de Alexandria, care nãzuia a-si întinde autoritatea asupra întregului Orient, cum o avea Papa asupra Occidentului.
Odatã cu aceastã luptã împotriva ereticilor, Theodosius luã mãsuri tot atât de hotãrâte fatã de pãgâni. Demougeot aratã cã, pânã cãtre 391, împãratul a tolerat oarecum pãgânismul, cum o probeazã pledoaria lui Libanios Pro templis, scrisã între 388 si 390, ca si indulgenta lui Theodosius fatã de celebrul retor, pe care 1-a numit prefect onorar258. De la victoria sa asupra lui Maximus, cresterea autoritãtii sale si influenta lui Ambrosius îl îndeamnã sã nu mai tolereze pãgânismul. în februarie 391, Theodosius interzise în Roma sacrificiile, în iunie 391, întinse aceastã interdictie asupra Egiptului259. Se oprea chiar vizitarea templelor pãgâne. La Antiochia au fost prohibite distracti-
258  Op. cit., p. 67. Dar înainte de 388 prefectul pretoriului Cynegius (care moare în acest an) primise ordin sã închidã templele (Zosimus IV, 37). [Existã si studii mai noi privind politica religioasã    a   lui   Theodosius,    precum:    W.    Ensslin,    Die Religionspolitik des Kaisers Theodosius d. Gr., Miinchen, 1953; N. King,    The  Emperor  Theodosius  and  the  Establishment of Christianity, Londra, 1961.]
259 E. Stein, op. cit., I, 323-
209

ile licentioase Maiuma, în cinstea zeitei Venus si a lui Bacchus, atât de populare, încât Arcadius le-a restabilit260.
în urma acestor mãsuri, templele se închid; dar adesea ele furã nimicite si prãdate, cu toate bogãtiile si comorile lor artistice, de populatia fanaticã. Asa a fost ruinat faimosul templu al lui Serapis din Alexandria (vestitul Serapeum), centrul cultului pãgân din agitata metropolã a Egiptului. S-a crezut cã, odatã cu minunile de artã ce împodobeau celebrul sanctuar, a fost distrusã si vestita bibliotecã, nimicindu-se astfel atâtea opere ale geniului antic. Lucrul nu e însã sigur261.
Ultimul edict, din noiembrie 392, interzicea definitiv sacrificiile, libatiunile, ofrandele de parfumuri, suspendarea coroanelor, prevestirile, tratând vechea religie de superstitie pãgânã (gentilicia superstitia)262.
Un episod celebru al luptei deschise contra pãgânismului a fost suprimarea altarului Victoriei (Nike) din Senatul roman. Acesta îsi dãdu acum mari silinte pentru restaurarea lui. Senatorul Symmachus, personalitate considerabilã a epocii, bogat si elocvent, cel mai fervent apãrãtor al pãgânismului, a fost ambasadorul Senatului pe lângã împãrati. Dar elocventa lui s-a lovit de rezistenta arhiepiscopului de Milan, Ambrosius, a cãrui mare autoritate a impus suveranilor.
Spre a întãri pozitia Bisericii, Theodosius lãrgi privilegiile clerului, cãutând în acelasi timp a face aceste
260 Demougeot, op. cit., p. 79-
261  V. observatiile lui Bury, ed. lui Gibbon, t. III, Appendix 10.
262
Cod. Theod., XVI, 10, 12, 21.
210

privilegii inofensive fatã de Stat. Astfel, împãratul obligã printr-un edict Biserica sã suporte sarcinile extraordinare de Stat {extraordinaria munerd). Mãrgini apoi, din cauza abuzurilor ce se fãceau, obiceiul de a se recurge la dreptul de azil al Bisericii, care-i proteja pe vinovati. S-a interzis debitorilor Statului a se sustrage de la datoriile lor refugiindu-se în biserici, si clericilor de a-i ascunde.
Politica religioasã a lui Theodosius cel Mare a fost salutatã cu entuziasm de scriitorii bisericesti, în ce priveste sectele, ea n-a dat însã rezultatele asteptate. Ereziile continuã si dupã el; ele se vor înmulti chiar si vor agita mereu spiritele, tulburând unitatea religioasã a imperiului. Dar unde actiunea lui Theodosius avu o victorie completã, a fost în lupta pe care a dus-o împotriva pãgânismului. De aceea ruina religiei pãgâne e descrisã de sofisti ca un cataclism, care acoperi pãmântul de întuneric si restabili vechea domnie a haosului.
4. Conflictele împãratului cu Ambrosius.
Energia cu care Theodosius îsi impunea vointa, când era în joc respectul ordinii publice, îl fãcu sã impunã uneori mãsuri excesive, care 1-au pus în conflict cu arhiepiscopul de Milan, Ambrosius, unul din reprezentantii cei mai eminenti ai Bisericii din Occident.
Ambrosius se trãgea dintr-o familie nobilã: tatãl sãu ocupase postul însemnat de prefect al pretoriului în Gallia. Fiul primise o educatie aleasã si ajunsese, trecând prin treptele obisnuite, pânã la rangul de consular al Liguriei. La 34 de ani fu ales, fãrã voia sa,
211

episcop, si încã nu primise botezul, în zãdar încercã sã refuze aceastã functie spiritualã, pentru care nu se simtea chemat: aclamatiile entuziaste ale populatiei îl silirã s-o primeascã. De cincisprezece ani Ambrosius exercita la Milan puterile unui adevãrat suveran al Bisericii, cãlãuzind constiinta împãratilor. Respectat de Gratian, temut de Iustina, protectoarea arianismului, marele prelat se bucura de toatã încrederea împãratului Theodosius.
Conflictul între dânsii se produse întâia oarã din cauza incidentului iscat între crestini si evrei la Callinicum; a doua oarã, cu ocazia, mãcelului din Thessalonic.
La Callinicum, micã cetate pe Eufrat, evreii, numerosi, aveau o sinagogã. Ei nu trãiau în general bine cu crestinii. La îndemnul episcopului, cãlugãrii arserã sinagoga, la l august 388. Cultul ebraic nu era interzis, si magistratul provinciei îl obligã pe episcop sã reclãdeascã sinagoga sau sã plãteascã pagubele. Theodosius aprobã sentinta, ceea ce îl fãcu pe Ambrosius sã-i scrie, protestând. El declarã apoi de la amvonul bisericii cã nu va mai oferi sfânta jertfã la altar pânã ce nu va obtine declaratia suveranului asigurând impunitatea episcopului si a cãlugãrilor de la Callinicum. Fatã de aceastã hotãrâtã atitudine, Theodosius, care tinea la prelat, a revocat sentinta.
O faptã mai gravã se petrecu doi ani mai târziu Ia Thessalonic, provocând un nou conflict între împãrat si arhiepiscop.
Orasul Thessalonic era apãrat de o garnizoanã gotã, comandatã de Botheric. Populatia nu-i putea suferi pe goti, fiind gata a se încaierã cu dânsii, în a-
212

nul 390, Botheric a arestat un vizitiu de la Hippodrom, favorit al publicului. Multimea ceru cu zgomot eliberarea lui si, nefiind satisfãcutã, se rãsculã. Garnizoana, slabã, nu putu împiedica uciderea lui Botheric si a câtorva ofiteri, trupurile lor mutilate au fost târâte pe ulite. Primind vestea celor întâmplate, Theodosius, în mânia sa, hotãrî sã rãzbune moartea locotenentului sãu prin uciderea locuitorilor vinovati. Ordinele furã expediate, si, când încercã apoi a le opri, era prea târziu. Populatia orasului a fost chematã la cursele de Hippodrom, si când acesta se umplu, gotii, ascunsi împrejurul sãu, nãvãlirã înãuntru, mãcelãrind populatia. Câteva mii de oameni pierirã în acest mãcel.
Informat despre asasinatul în masã, Ambrosius expuse împãratului, într-o scrisoare privatã, enormitatea crimei, ce nu se putea sterge decât prin lacrimile pocãintei. Când apoi suveranul veni în catedrala din Milan, sã-si facã rugãciunile, episcopul îl opri în prag, spunându-i cã pocãinta privatã nu era de ajuns spre a ispãsi o gresealã politicã si a potoli justitia lui Dumnezeu, împãratul se retrase si numai dupã opt luni de pocãintã fu admis iarãsi în comunitatea Bisericii.
Aceste fapte ne aratã autoritatea moralã la care se ridicase Biserica, prin slujitorii sãi exceptionali, într-o vreme în care aceastã autoritate moralã aproape dispãruse din lumea civilã263.
263 [Pentru autoritatea lui Ambrosius de Milano, la lucrãrile ceva mai vechi ale lui J.R. Palanque (Saint Ambroise et l'Empire ro-main, Paris, 1933) si F.H. Dudden (The Life and Times of St. Ambrose, 2 voi. Oxford, 1935), se adaugã A. Paredi, Sânt' Ambrogio, Milano, 1985; D. Williams, Ambrose of Milan and the

5. Arbogast si uzurparea din Occident.                  \
*    Interventia lui Theodosius. Moartea sa.
La un an dupã întoarcerea lui Theodosius în Orient, se produse o nouã uzurpare în Occident. Francul Arbogast fusese însãrcinat de Theodosius, cu titlul de magister militum, sã apere Occidentul. El trecuse Rinul si-i adusese la ascultare pe franci, care nãvãliserã în Gallia pe timpul revoltei lui Maximus. Arbogast se dovedise un brav soldat, devotat intereselor Statului, a cãrui credintã fusese probatã sub doi împãrati. Tânãrul Valentinian al II-lea n-a stiut sã si-1 apropie. Curtea sa de intriganti nu-1 putea suferi pe general; usor influentabil, Valentinian fu îndemnat sã scape de tutela lui supãrãtoare, într-o zi, când Arbogast veni în Consistoriu, împãratul îi întinse un rescript prin care îl destituia. în fata acestui act îndrãznet, barbarul se înfurie, aruncã la pãmânt rescrip-tul, strigând cã, numit de Theodosius, nu putea fi revocat decât de el. Tânãrul împãrat, mânios, îl amenintã cu sabia. Dupã câteva zile, Valentinian al II-lea fu gãsit spânzurat de un copac, asasinat, desigur, de cel amenintat (15 mai 392)264.
Arbogast sovãi a lua imperiul pentru el, gãsind mai prudent a domni sub numele unui roman, si ridicã pe tron pe un functionar al Curtii, roman de origine, fost retor, Eugenius.
end of the Arian-Nicene conflicts,  Oxford,   1995;  C.  Pasini, Ambrogio di Milano, Azione e pensiero di un vescovo, Milano, 1996; alte studii si titluri în EPLBIP, voi. II, Athena, 1997, p. 83]. 264 L. Homo, L'empire romain, p. 127 si urm

Arbogast era pãgân, si uzurparea aceasta produse o trecãtoare reactie a pãgânismului, care avu rãsunet în armatã, compusã din barbari, si la Roma, orasul vechilor amintiri, unde totul vorbea despre zei.
Eugenius încercã a fi recunoscut de Theodosius, dar nu reusi. Anul 393 a fost întrebuintat de ambele pãrti în pregãtiri de rãzboi. Eugenius strânse o armatã de alamani si franci; Theodosius avea cu el, afarã de gotii sãi, pe alani, pe huni si iberii din Caucaz. între ofiterii sãi principali se gãseau câtiva dintre barbarii care aveau sã joace un rol însemnat în evenimentele domniilor urmãtoare: Gainas, Alaric, Stilicho.
în 394, Theodosius luã ofensiva, pornind pe valea Dunãrii. Arbogast se feri de Pannonia, fatalã altor uzurpatori, si-1 asteptã pe adversar pe linia Alpilor lulieni. împãratul izbuti sã forteze trecerea si întâlni armata inamicã nu departe de Aquileia. în ziua de 5 septembrie 394 avu loc bãtãlia, la Râul Rece (Frigidus amnis), afluent al fluviului Sontius (Isonzo), în valea Wipbach265. Bãtãlia a fost crâncenã si a tinut douã zile. în prima zi, Theodosius fusese aproape biruit; zece mii de goti cãzurã în încãierare, si situatia pãru atât de compromisã, încât generalii îl sfãtuirã pe împãrat la retragere, pentru a-si reface armata. Dar Theodosius refuzã a se recunoaste învins. Noaptea, Arbitrio, trimis de Arbogast, ocupã înãltimile din spatele armatei împãratului, ceea ce agrava situatia acestei armate. Arbitrio însã trecu, nu se stie cum, de partea lui
265 prjn aceastã vale trece drumul militar care duce de la Aquileia la Emona (Laybach). V. Demougeot, op. cit., p. 108, nota 71. . 

Theodosius, si când a doua zi reîncepu lupta, un vânt glacial se abãtu pe valea strâmtã a râului, izbind în fatã trupele uzurpatorului si înlesnind astfel victoria imperialilor. Pentru scriitorii eclesiastici, ea a fost determinatã de o minune266.
Eugenius cãzu prizonier si ceru iertare împãratului, dar soldatii, neînduplecati, îl decapitarã. Arbogast scãpã din luptã, rãtãci câteva zile prin munti si, în disperare de cauzã, se sinucise267.
Cu aceastã victorie, Theodosius reuni în mâinile sale imperiul, dar numai pentru cinci luni. Curând dupã înlãturarea ultimei uzurpãri, împãratul se îmbolnãvi de hidropizie, îl aduse pe fiul sãu cel mic Hono-rius la Milan si depuse în mâinile sale sceptrul Occidentului, în Orient, el îl orânduise împãrat pe Arcadius, fiul sãu mai mare.
La 17 ianuarie 395, Theodosius cel Mare îsi dãdu sfârsitul. Odatã cu disparitia sa, imperiul se gãsi desfãcut pentru totdeauna în douã pãrti: cea de Rãsãrit (pars Orientis) si cea de Apus (pars Occidentis).
Corpul marelui Theodosius fu îmbãlsãmat si transportat la Constantinopol, unde fu înmormântat la Sfintii Apostoli.
266 Demougeot, op. cit., pp. 107-108.
267  loan de Antiochia, HG, ed. C. Mtiller, voi. IV, [Paris, 18851,
fragm. 187.

B.
URMAsII LUI THEODOSIUSI
l. împãratul Arcadius
(l 7 ianuarie 395 - l mai 408)
a. Stilicho si Rufinus. Revolta vizigotilor. Ala-ric. Theodosius I e cea din urmã mare figurã istoricã romanã. Urmasii sãi au fost, si în Rãsãrit si în Apus, tot atât de incapabili si, îndatã dupã moartea lui, decãderea imperiului se accentueazã repede. De aceea, Ferdinand Lot a putut socoti cã odatã cu moartea lui Theodosius I începe istoria Evului Mediu268.
în existenta sefului Statului se constatã acum o schimbare profundã. Pânã la aceastã datã, viata împãratului e o alergare continuã, în fruntea ostilor, de la un capãt la celãlalt al imperiului. Succesorii luiTheodosius I se închid într-o viatã sedentarã. Ei nu mai apar în fruntea armatelor, trãiesc retrasi, „ascunsi" la Constantinopol si Ravenna, duc, dupã expresia unui eminent medievist francez, existenta de fantomã a suveranilor din Extremul Orient. Viata împãratului e concentratã în palat, el e jucãria celor ce stau în jurul sãu, femei, eunuci, episcopi, demnitari servili, sefi de oaste barbari. Toatã aceastã lume se urãste si se de-
268 Histoire du Moyen Âge, par F. Lot, Chr. Pfister et Fr. Ganshof, t. I, Paris, 1928.
217

nuntã; ea provoacã adesea prãbusiri de situatii si dramatice suprimãri de vieti269.
Theodosius voise sã asigure copiilor sãi prea tineri un protector, si cel mai firesc protector era unul legat de dânsii prin legãturi de familie. Pe patul de moarte, el îi recomandã deci grijii lui Stilicho, un brav ofiter, vandal de origine, ridicat pentru meritele sale la rangul de magister utriusque militiae. întors din misiunea pe care o avusese la persi pentru încheierea pãcii (387), Theodosius îl socotise vrednic de o aliantã cu familia sa si-i dãduse de sotie pe nepoata si fiica sa adoptivã Serena. Stilicho putea pretinde, ca membru al familiei, sã exercite influenta sa asupra lui Arcadius, cãci, în ce-1 priveste pe Honorius, se pare, afirmã Bury, cã Stilicho ar fi fost numit regent al pãrtii de vest încã de pe timpul minoritãtii acestuia270. Primul sãu act de administratie aratã tuturor vigoarea si spiritul sãu vrednic de a comanda. El trecu în toiul iernii Alpii, puse ordine la frontiera Rinului, inspecta garnizoanele si se întoarse la Milan.
Arcadius era de 17-18 ani la moartea tatãlui sãu. Slab la minte, fãrã initiativã, era menit a fi stãpânit de oamenii energici ai Curtii sale. Un astfel de om era prefectul pretoriului din Orient, Flavius Rufinus, un aquitan inteligent si activ, ambitios si avar, fãrã principii. Izvoarele timpului ni-1 descriu ca pe un monstru
269 F. Lot, La fin du monde antique et le debut du Moyen Âge, Paris 1927, p. 233 si urm.
270 J. Bury, History of the Later Roman Empire..., I, London, 1923, p.  107.  [Chestiunea a fost reluatã apoi de Emilienne Demougeot, op. cit., pp. 99-105.]                                    ,   ,

ambitios si rapace, ducând o viatã de plãceri si urmãrind a strânge o imensã avere, nutrind gândul de a ajunge la tron ca asociat al lui Arcadius si a-1 cãsãtori pe împãrat cu fiica sa. Dar eunucul Eutropius îi încurcã planurile, determinându-1 pe Arcadius a o lua pe Eudoxia, o fatã de mare frumusete, fiica puternicului general Bauto. Mama sa era o romanã.
Ambitia lui Rufinus îl aduse în conflict cu Stilicho, suspectat a urmãri aceleasi planuri, dacã nu pentru sine, cel putin pentru fiul sãu Eucherius, pe care dorea sã-1 cãsãtoreascã cu sora vitregã a împãratului, cu Galla Placidia. Stilicho era iubit de soldati; el avea la îndemânã cele mai multe forte ale imperiului. O luptã era iminentã între aceste douã personalitãti271.
Conflictul dintre dânsii izbucneste cu prilejul revoltei vizigotilor. Asezati de Theodosius I în Moesia de Jos, între Dunãre si Balcani, îndatorati a lupta pentru imperiu când nevoia o va cere, ei îl însotirã pe împãrat în campania contra lui Eugenius si suferiserã în acea campanie pierderi grele. Aceasta a fost, poate, cum presupune Bury, principala cauzã a revoltei lor; ceea ce însã este sigur e cã pornirea lor împotriva imperiului a fost stimulatã de Alaric. Acesta a fost ales
271 Portretele lor la Buiy, op. cit., p. 106 si urm., si la Demougeot, op. cit, p. 199 si urm. [Pe lângã lucrarea lui S. Mazzarino (.Stilicone, Roma, 1942), se pot adãuga aici studii ca Al. Cameron, Theodosius the Great and the Regency of Stilico, „Harvard Studies in Classical Philology", 73 (1969), pp. 247-280 si A.S. Kozlov, Borba mez du politic eskoj oppoziciej i pravitel'stvom Vizantii v 395-399gg., ADSV, Sverdlovsk (astãzi Ekaterinburg), 13 (1976), pp. 69-74.] : .. , , ,
219

seful întregii armate a vizigotilor, si miscarea pe care a condus-o a fost o adevãratã miscare nationalã2^2.
Gotii pustiirã Thracia si Macedonia, înaintând cãtre zidurile Constantinopolului. Alaric se pare cã a voit sã-si atragã prietenia lui Rufinus, fiindcã domeniile acestuia, situate în preajma capitalei, au fost crutate de barbar. El trateazã cu el, iar rezultatul negocierilor a fost cã Alaric s-a retras din vecinãtatea orasului si s-a îndreptat spre vest. Dar în Thessalia el se gãsi deodatã în fata lui Stilicho, care alergase în calea barbarului, cãci chestiunea Illyricului oriental îl interesa de aproape.
înainte de 379, prefectura Illyricum, care cuprindea Grecia si tãrile centrale din Balcani, fãcuse parte din jumãtatea de Apus a imperiului, iar în acel an Gratian o cedase lui Theodosius. Linia despãrtitoare între Est si Vest mergea de la Singidunum (Belgrad), cãtre vest, pe Sava, si cobora spre sud pe Drina pânã la Adriatica, lângã lacul Scutari. Stilicho pretindea cã vointa lui Theodosius fusese ca fiii sãi sã se întoarcã la vechea situatie si ca autoritatea lui Honorius sã se întindã pânã la hotarele Thraciei. Cauza principalã pentru care Stilicho reclama acest teritoriu era faptul cã Peninsula Balcanicã dãdea pe atunci cei mai buni luptãtori273.
Temându-se de o victorie ce ar fi câstigat rivalul sãu asupra lui Alaric, Rufinus smulse lui Arcadius ordinul ca acela sã expedieze îndatã la Constantinopol
272  Bury, op. cit., pp. 109-110.
273 Ibidem, pp. 109-111. Cf. Idem, Note sur la politique orientale de Stilicon, „Byzantion" 20 (1950), p. 27 si urm.
220

trupele Orientului, care luptaserã în Occident împotriva lui Eugenius, si sã înceteze orice actiune, întorcân-du-se înapoi pe unde venise. Ordinul acesta sosi tocmai când Stilicho se pregãtea sã-i atace pe vizigoti în valea Peneiului. Fortele sale erau superioare gotilor si victoria asiguratã, dar el se supuse ordinului. S-a cãutat a se explica aceastã atitudine, si cea mai probabilã explicatie a ezitãrii lui Stilicho, desi stãpân pe situatie, a fost cã Serena si fiul sãu se aflau atunci la Constantinopole. Stilicho trimise deci trupele Orientului cu un ofiter devotat, Gainas, si se retrase cu armata sa la Salona, lãsându-1 pe Alaric sã-si ducã înainte opera de pustiire cu vizigotii sãi.
Gainas ajunse, pe Via Egnatia, la Constantinopol. Dupã obicei, împãratul si Curtea iesirã sã salute trupele în Campus Martius, la Hebdomon. Pe când le treceau în revistã, la un semn al lui Gainas, un barbar îl strãpunse cu sabia pe Rufinus, sub ochii împãratului (27 noiembrie 395). Asasinarea lui a fost desigur instigatã de Stilicho. Ea fu primitã cu demonstratii de bucurie de populatia tiranizatã de atotputernicul ministru, în locul sãu, Arcadius îl alese pe eunucul Eutropius, marele sambelan, si acesta va fi acum principalul ministru al imperiului în Orient.
în acest an, nu numai pãrtile europene ale stãpânirii lui Arcadius au fost devastate de barbari: hoardele hunilor transcaucazieni nãvãlirã prin portile Caspicei si pustiirã tinuturile înalte ale Armeniei si câmpiile Mesopotamiei, ajungând pânã în Siria. Sf. Ieronim era în Palestina, si în douã scrisori descrie ororile sãvârsite de huni. Eutropius conduse o expe-
221

ditie împotriva lor în 398, aruncându-i dincolo de Caucaz277'.
Molatecul Arcadius trecu sub influenta eunucului Eutropius, zugrãvit în culori tot atât de negre ca si Rufinus. Tot atât de avid, întrebuinta toate mijloacele de jefuire, spionii sãi erau pretutindeni. El privea cu gelozie si suspiciune pe prefectul Orientului, cel mai puternic în administratie dupã împãrat. Bury socoteste cã eunucului i se datoreazã, poate, inovatia introdusã de Arcadius, de a lua din atributiile prefectului pretoriului administratia generalã a postelor, cursuspubli-cus, si supravegherea fabricilor de arme si a le trece asupra marelui demnitar magister officiorum275.
La începutul anului 396, Alaric nãvãli în Grecia, devasta Beotia, trecu în Attica si ocupã Pireul. Atena fu crutatã, plãtind o grea rãscumpãrare. Marele templu al Demetrei si Persephonei din Eleusis furã prãdate. Megara cãzu la prima somatie. Istmul de Corint era ultima barierã si ea fu trecutã. Dupã ce cuprinse Corintul, Alaric luã Argos si strãbãtu Peloponesul pânã la Sparta, care cade în mâinile sale fãrã rezistentã276, în tot acest mars triumfal, gotii n-au întâmpinat un singur om înarmat pentru a li se opune. Un an întreg petrecu Alaric în Pelopones, si Curtea lui Arcadius nu luã nici o mãsurã spre a-si proteja supusii.
Stilicho astepta sã fie chemat pentru a-i izgoni din Grecia pe nãvãlitori, si ar fi fãcut-o cu bucurie, ar fi restabilit ordinea în Orient, cum o restabilise în
274 Idem, History..., pp. 114 si 126.
275  Ibidem, p. 115.
276 Demougeot, op. cit., p. 166 si urm.
222

Occident, dar aceastã chemare nu veni. Eutropius se temea, ca si Rufinus, de interventia Occidentului. Stilicho porni totusi sã elibereze Grecia. Claudian spune cã el primi ordin de la Honorius. în primãvara anului 397, se îmbarcã în Italia si debarcã la Corint fãrã nici o piedicã, îndreptându-se spre Arcadia, unde Alaric se refugiase, incapabil de a împiedica debarcarea. Câteva ciocniri avurã loc în aceastã regiune muntoasã, apoi Stilicho, manevrând cu prudentã, dupã tactica sa, sfârsi prin a închide pe Alaric într-un cerc de întãrituri pe platoul Pholoe, în Elis, pregãtin-du-si o victorie care nu putea întârzia. Dar, nu se stie cum, barbarul se putu strecura într-o bunã zi, retrãgându-se în Epir.
Bury înregistreazã cele trei pãreri exprimate cu privire la scãparea lui Alaric: 1. Neglijenta lui Stilicho (dupã Zosimus); 2) Arcadius si ministrii sãi, gelosi de interventia lui Stilicho, au tratat cu Alaric si i-au asigurat retragerea (sugestia lui Claudian); 3) Stilicho se presupune a fi încheiat o întelegere secretã cu Alaric, pentru scopurile sale. Toate aceste trei pãreri contin, dupã învãtatul englez, câte o parte de adevãr. Scopul lui Stilicho în expeditiile sale illyrice - zice el - nu poate fi îndoialã cã a fost desfacerea Illyricului de Rãsãrit din stãpânirea lui Arcadius277.
Demougeot afirmã cã e aproape sigur cã Stilicho lãsã de bunã voie pe Alaric sã plece, din motive
277 Nota 12 la ed. operei lui Gibbon, voi. III, Appendix.
278  Op. cit., p. 172. [E.A. Thompson, Romans and Barbarians: The Decline ofthe Western Empire, Madison (Wisconsin), 1982; N.I. Golubcova, Italija v nacale Vveka i vtorzenie Alariha vRim, „Vestnik Drevnej Istorii", 1949, 4, pp. 62-74.]
223

politice pe care nu le cunoastem278. Capitularea lui Alaric era sigurã, si el nu trecuse în serviciul lui Stilicho - adaugã Demougeot - fiindcã îndatã dupã aceea devasteazã Epirul, la hotarele Occidentului, si se întelege cu Eutropius. Atitudinea lui Stilicho se poate explica, sugereazã acelasi autor, prin politica de loialism dinastic a generalului „respectuos de autoritatea imperialã în Orient ca si în Occident". Oricum, un lucru e în afarã de îndoialã: ostilitatea Curtii din Constantinopole fatã de Stilicho, în aceastã împrejurare. Alaric primeste de la Arcadius titlul râvnit de magistermilitum per Illyricum ($98-399), si Eutropius îl convinse pe împãrat si Senatul sã-1 declare pe Stilicho dusman public, hostis publicus. Curtea lui Arcadius încurajeazã apoi, cum vom vedea, revolta comitelui Africii, Gildo, care profita de lipsa armatei de Occident, care era ocupatã în Grecia.
b. Revolta maurului Gildo. Pericolul german în Est. Cãderea lui Eutropius si Gainas. Stilicho era prea prudent pentru a provoca un conflict între cele douã Curti. El se retrase din Illyricum, lãsând pe Arcadius favoritilor sãi nedemni si ocupându-se de consolidarea Occidentului. Pentru aceasta, hotãrî a pune capãt revoltei din Africa, unde Maurul Gildo stãpânea insolent, jignind maiestatea imperiului si terorizând de 12 ani provincia cu tirania sa: „Ziua e spaima bogatilor, noaptea temut e de soti", îl caracterizeazã Claudian, panegiristul lui Stilicho279.
Divitibusque dies et nox metuenda mãritis.
224

Cu 18 ani mai înainte (379), Maurul Firmus încercase a-si crea un regat în Africa, dar încercarea fusese înãbusitã de armele lui Theodosius, având un ajutor pretios de la Gildo, fratele si dusmanul lui Firmus. Gildo a fost numit, ca rãsplatã, comite al Africii, cu titlul exceptional de magister militum, si, pentru a-1 apropia mai mult, împãratul unise în cãsãtorie pe Salvina, fiica lui Gildo, cu nepotul împãrãtesei Aelia Flaccilla. Dar credinta Maurului n-a tinut mult timp. El refuzã a trimite trupe lui Theodosius în expedita acestuia contra lui Eugenius, pãstrând o suspectã neutralitate, iar dupã moartea împãratului se pregãti a deveni independent.
în orice împãrtire a imperiului, cele cinci provincii ale Africii erau inevitabil atribuite Occidentului, iar Gildo primise tinutul în numele lui Honorius. Vãzând acum relatiile încordate dintre cele douã Curti, el se gândi sã dea rebeliunii sale forma unei treceri a Africii de sub autoritatea lui Honorius sub aceea a lui Arcadius. Intrã deci în tratative cu Constantinopolul, unde propunerile sale sunt bine primite, Eutropius reclamând Africa pentru Orient. O tranferare a diecezei Africii sub Arcadius pãrea un rãspuns la propunerea de a se transfera prefectura de Illyricum sub autoritatea lui Honorius280. Pentru Roma, o rebeliune în Africa era mai serioasã decât oriunde, fiindcã Africa era grânarul sãu. în vara anului 397, Gildo nu permise corãbiilor cu grâu sã plece la Tibru, ceea ce însemna o declaratie de rãzboi. Energia lui Stilicho luã mãsuri repezi pentru a asigura aprovizionarea Romei. El aduse grâul adunat în Gallii, îmbarcându-1 pe Ron
Bury, History..., p. 121.
225

si transportându-1 în apele Tibrului si aduse si din Spania, prevenind la timp calamitatea ce ar fi lovit populatia capitalei, începu, în acelasi timp, pregãtiri pentru suprimarea lui Gildo, cãci Stilicho, cãutând sã evite un conflict între cei doi împãrati, n-a voit sã vadã în Gildo decât un rebel. Pentru a mãguli Senatul, întorcându-se la un vechi uz, îi ceru sã-1 declare solemn pe Maur inamic public, în tot timpul iernii o flotã se adunã la Pisa, unde, în primãvarã (398), zece mii de oameni furã îmbarcati pentru a trece în Africa. Stilicho nu putea pãrãsi Italia si dãdu comanda lui Mascezel, un frate al lui Gildo, care fugise nu se stie de ce si ceruse azil împãratului. Gildo se rãzbunase omorându-i fiii, si Mascezel era dornic acum de rãzboi mare.
Rebelul fu învins aproape fãrã vãrsare de sânge în provincia Byzacene, pe râusorul Ardelio, aproape de drumul militar ce ducea pe coastã la portul Tabraca. în armata lui, foarte numeroasã, s-au produs mari dezertãri. Se pare cã unii din aliatii lui Gildo au fost corupti de Mascezel. Gildo fugi pânã la Tabraca, încercând sã scape pe o corabie. Vânturile 1-au aruncat însã la tãrm si a fost capturat. El nu fu executat îndatã, ci condamnat la moarte dupã o înfãtisare în proces281.
Mascezel, întors în Italia biruitor, pieri si el în curând. Succesul sãu repede a displãcut, poate, lui
281 Demougeot, op.cit., pp. 185-186. [HJ. Diesner, Gildos Herrschaft und die Niederlage bei Theueste (Tebessa), „Klio", 40 (1962), pp. 178-186; T. Kotula, Der Aufstand des Afrikaners Gildo und seine Nachwirkungen, „Altertum", 18 (1972), pp. 167-176.]
226

Stilicho, cum au pretins dusmanii acestuia, ori a pierit printr-un simplu accident.
în primãvara anului 398, Stilicho îsi întãrea pozitia prin cãsãtoria fiicei sale, Mãria, cu Honorius. în anul 399, marele sambelan Eutropius era numit consul si aceasta stârnea indignarea nobilimii senatoriale. Italia fu scandalizatã la primirea acestei stiri: un eunuc consul nu se mai auzise. Occidentul refuzã a-1 recunoaste. Pozitia sambelanului se clãtina acum serios. Stilicho era dusmanul sãu si el îsi afla un aliat în persoana Eudoxiei, ostilã vechiului ei protector. Gainas, întors la Constantinopol, fusese ridicat la rangul de magister militum; el întretinea probabil relatii cu Stilicho si tintea rãsturnarea eunucului. Partidul roman antibarbar, creat de împrejurãrile critice ale stersei domnii a lui Arcadius, era si el potrivnic lui Eutropius, ca si sporirii puterii germane în imperiu. Senatori si demnitari legati de traditiile romane erau indignati de înãltarea unui eunuc la consulat si alarmati de a vedea importante comenzi militare tinute de germani. seful acestui partid antibarbar era Aurelian, fost prefect al orasului. ,.
Revolta ostrogotilor din Phrygia, instigati probabil de Gainas, a fost prilejul care a dus la cãderea lui Eutropius si a provocat în acelasi timp lupta împotriva influentei germane în Orient. Miscãrile au început în primãvara anului 399, dar Eutropius nu le-a dat mare ; atentie, crezând cã are a face cu dezordinile câtorva bande de coloni germani. Theodosius I, se stie, dupã campaniile sale împotriva ostrogotilor (gruthungi), în 386, instalase în Phrygia, cu titlul de coloni, o parte din acesti barbari, care capitulaserã, si ei dãdeau un escadron de cavalerie armatei romane. Comandantul
227

lor, Tribigild, purta urã sambelanului si-i atâtã pe os-trogoti la revoltã. Aceasta se întinse usor, cãci provincia era fãrã apãrare. Tribigild se îndreptã spre Con-stantinopol pentru a-1 intimida pe împãrat, si Eutropius, vãzând pericolul, organizã apãrarea. El trimise contra rebelilor pe gotul Gainas si pe generalul roman Leon. în muntii dintre Pisidia si Pamphylia s-au dat lupte, Gainas 1-a ajutat pe Tribigild, care scapã; Leon îsi pierde viata într-o luptã. Gainas, care-si da aerul cã e loial, comunicã la Constantinopol cã nu se putea face pace cu Tribigild cât timp e la putere Eutropius282.
Dusmanii eunucului profitarã de acest moment critic pentru a-1 ataca, fãcându-1 rãspunzãtor de victoria gotilor. Eudoxia, geloasã de marea ascendentã a sambelanului asupra sotului sãu, fãcu presiuni, si Arcadius îl dizgratie. Amenintat de soldati, Eutropius se refugie la Sfânta Sofia, de unde voirã sã-1 smulgã, si numai Chrysostom îi scãpã viata, printr-o emotionantã cuvântare. Eunucul, degradat din rangul de patriciu, fu exilat în insula Cipru, confiscându-i-se averea. Câteva luni mai în urmã, acuzat cã aspirase la imperiu, fu adus în fata unui tribunal prezidat de Aurelian si condamnat la moarte. El fu decapitat la Chalkedon283.
Cãderea lui Eutropius (august 399) atrase si pe a prefectului pretoriului, Eutychian, creatura sa. Aurelian fu numit în locul sãu, si aceasta a însemnat biruinta partidului antigerman. Era totodatã si o loviturã adusã lui Gainas, care, simtindu-se amenintat de
282  Ibidem, p. 223, si urm., Bury, op. cit., p. 126 si urm.
283 Demougeot, pp. 230-231.                               
Aurelian si prietenii sãi, schimbã negocierile sale cu Tribigild în rebeliune si înainteazã împreunã cu el, prãdând la tãrmul Propontidei. Panica din Constan-tinopol îl îndeamnã pe Arcadius a negocia, dar gotul pune conditii: nu primea negocierile decât cu împãratul în persoanã si într-un loc afarã din capitalã; cerea apoi sã i se predea ca ostateci trei antibarbari notorii: Aurelian, sprijinitorul sãu principal, Saturninus si loan, favoritul împãrãtesei; sã i se acorde intrarea în Constantinopol cu toti soldatii sãi; sã-si pãstreze postul de magister militum inprasenti si sã se numeascã Caesarius, fratele lui Aurelian, în functia de prefect al pretoriului284, întâlnirea avu loc la Chalkedon si Arcadius primi toate conditiile. Chrysostom interveni pentru viata ostatecilor, care scãparã numai cu exilul. Gainas îsi fãcu intrarea solemnã în capitalã, cu armata, Tribigild însã nu veni. Caesarius fu instalat prefect al pretoriului. Gainas fu, de fapt, stãpân pe guvernul de Rãsãrit vreo sase luni; episodul acestei tiranii germane îsi aflã sfârsitul în iulie 400285.
Un document interesant pentru spiritul ce stãpânea acum în cercurile înalte si mijlocii ale imperiului e discursul lui Synesios Uepi ficcaiÂeiat {Despre suveranitate), înaltul prelat african venise în 399 la Constantinopol spre a cere pentru Kyrene o usurare de impozite împãratului, si e probabil cã a publicat acest
284 Ibidem., pp. 249-253; Bury, op. cit., pp. 129-132.
285    Bury,   op.   cit.,   pp.   132-133-   [G.   Albert,   Goten  in Konstantinopel, Paderborn, 1985; A.D. Kozlov, Osnovnye certy politiceskoj oppoziciipravitel'stvu Vizantii v 399-400 gg., ADSV, 16 (1979), pp. 23-31-]           '       ......'
229

discurs-program, care poate fi privit ca manifestul antigerman al partidului lui Aurelian, când acesta se afla prefect al pretoriului, la sfârsitul anului 399 sau începutul anului 400. Demougeot, care se ocupã pe larg de ideile discursului-program, crede cã aceste cuvinte îndrãznete n-au putut fi pronuntate niciodatã. Synesios, dupã ce a obtinut, datoritã lui Aurelian, satisfacerea cererii sale pentru Kyrene, trebui sã se mãrgineascã a publica discursul. El rãmase însã credincios partidei antigermane si asteptã cãderea lui Gainas si întoarcerea lui Aurelian pentru a face sã aparã, în toamna anului 400, o poveste alegoricã, Povestirea egipteanã, Uepi npovoiaq 77 Aiyvntwq, apãrutã dupã 12 iulie 400, data alungãrii gotilor din Constantinopol, dar redactatã mult mai înainte. Sub trãsãturile lui Osiris, regele Egiptului, el îl glorifica pe Aurelian, învingãtor al fratelui sãu Caesarius, rãufãcãtorul Typhon, care izbutise a uzurpa provizoriu puterea, spijinit de seful mercenarilor „sciti"286.
286 Op. cit., p. 234 si urm. [Ca si în sursele bizantine de mai târziu, numele de „sciti" este aplicat tuturor popoarelor migratoare care au trecut prin spatiul nord-pontic pânã la Dunãre (în-treprinzând adeseori incursiuni si la sud de marele fluviu, în zona balcanicã; apelativul e folosit pentru a-i desemna pe goti, mai târziu pe slavi, apoi pe pecenegi, cumani, tãtari (cf. Gy Moravcsik, Byzantinoturcica, ed. a Il-a, Berlin, 1958, voi. II, pp. 279-283, I. Dujcev, Slavjani-skiti, „Slavia", 29 (1960), pp. 109-104), ca si crestinismul romanic din stânga Dunãrii de Jos si din Skythia Minor = Dobrogea (cf. E. Lozovan, Byzance et la românite scythique, precum si Idem, Aux origines du christianisme da-co-scythique, în F. Altheim, Geschichte der Hunnen, voi. II, Berlin, 1960, pp. 197-224 si voi. IV, Berlin, 1962, pp. 146-165.]
230

Ideile conducãtoare ale manifestului, potrivit suveranului ideal, adunau, cum bine observã învãtatul francez, locuri comune scolare, familiare tuturor pane-giristilor imperiali de la Traian încoace. La Synesios apar însã noutãti, revendicãri pe care generatia dinainte de el nu le cunostea. Ideile politice generale ale partidului reprezentat de Aurelian însufleteau discursurile lui Themistius, preceptorul ales de Theodosius pentru educatia lui Arcadius287. Programul acestui regim ideal era stabilit în liniile sale mari. Mai întâi, respectul privilegiilor aristocratice, suveranul trebuind sã ia sfat de la senatori, însãrcinati a-1 ajuta sã guverneze. Apoi, grija fatã de starea supusilor, grijã materialã, prin usurarea impozitelor, încurajarea agriculturii, reducerea sâcâielilor administrative, grijã moralã prin rãspândirea filosofiei. Dupã aceea, grija fatã de ordinea publicã prin libertatea de constiintã si toleranta religioasã, în sfârsit, grija pentru apãrarea imperiului amenintat de barbari, infiltrati în armatã si magistraturi. Autorul îl sfãtuie pe suveran sã curete armata de goti, sã recruteze armatã nationalã (romanii n-ar putea sã se apere ei însisi, ca în primele veacuri ale istoriei lor ?) si pe goti sã-i sileascã la munca pãmântului, invitându-i sã se întoarcã de unde au venit, dacã nu le convine.
Tirania lui Gainas n-a putut tine mult; populatia romanã îl detesta. Gotii îsi fãceau rugãciunile ca arieni, afarã din oras. Ei încercarã a ocupa câteva biserici din
287 Demougeot schiteazã (p. 239 si urm.) o interesantã paralelã între ideile conducãtoare ale lui Themistius si cele ale lui Synesios. , . ^. •?*                .u.
231

capitalã si dãdurã nastere la dezordini. Gainas se hotãrãste deodatã a pãrãsi capitala sub pretextul unei indispozitii si se duce, cu o micã escortã, sã-si facã rugãciunile într-o bisericã clãditã de Theodosius, la Hebdomon, afarã din oras288. Când gotii aflarã de plecarea sefului lor, furã cuprinsi de panicã si pornirã, în învãlmãsealã, noaptea, luându-si tot ce aveau. Tumultul gotilor aruncã spaima în populatie, nestiind ce planuri aveau. S-a întâmplat cã o cersetoare se afla la una din portile de Vest si, vãzând atâta îmbulzealã, crezu cã a venit ziua din urmã a Constantinopolului si începu a se ruga cu voce tare. Un got, mânios, vru s-o ucidã, un roman interveni si-1 omorî. Un tumult general se produse, si orãsenii, izbutind a închide portile, gotii care nu apucaserã a iesi sunt atacati de populatia înfuriatã. Ei îsi aflarã repede refugiul într-o bisericã aproape de palat. Acoperisul bisericii fu smuls, si gotii ucisi cu pietre si cãrbuni aprinsi (12 iulie 400). Aurelian fu restabilit în fruntea prefecturii. Gainas, declarat dusman public, porni în Thracia cu armata ce-i mai rãmãsese, jefuind. Orasele Thraciei se apãrau ca cele din Asia împotriva lui Tribigild. Rãu aprovizionat si descurajat, Gainas veni la Hellespont, decis a trece în Asia. Dar pe celãlalt tãrm, la Abydos, se aflau trupe sprijinite de corãbii de rãzboi. Aceste trupe erau co-
288 Dupã O. Seeck, citat de Demougeot (p. 253), o slãbiciune nervoasã periculoasã (psihastenie) ar explica toate nesocotintele lui Gainas. El se crezu prada unui demon si se duse sã se roage pentru libertatea lui la moastele Sfântului loan Botezãtorul, pãstrate în capela clãditã de Theodosius la Hebdomon. [Demougeot expune aceste consideratii la pp. 255-262 din op. cit.]
232

mandate de Fravitta, un got pãgân, cãsãtorit cu o romanã, si care, în ultimii ani ai lui Theodosius, avusese un rol mare în politica natiunii sale ca sef al partidei filoromane. El fusese, sub Arcadius, înaintat magister militum si curãtise Mediterana de pirati, din Cilicia pânã în Palestina. Gotii se asezarã în tabãrã pe tãrmul european si, când nu mai avurã provizii, hotãrârã a încerca sã treacã strâmtoarea pe niste plute grosolane, lãsându-se a fi dusi de curent. Flota lui Fravitta îi întâmpinã si-i scufundã, Gainas privind neputincios de pe tãrm dezastrul gotilor sãi. Cu mica trupã ce-i rãmãsese, porni în fugã spre nord, dincolo de Haemus, si chiar dincolo de Dunãre, unde ar fi voit sã-si recruteze soldati. El cãzu în mâinile lui Uldin, regele hunilor, care-1 ucise si-i trimise capul lui Arcadius. Fravitta avu onoarea unui triumf si fu numit consul pentru anul 401.
Cu pieirea lui Gainas, pericolul got îsi gãsea sfârsitul în provinciile Orientului. Episodul acestei grave crize a imperiului a fost celebrat la Constantinopol: scene de revoltã au fost reprezentate în sculpturile ce împodobesc columna lui Arcadius, ridicatã în 403 în Forum, si care-i poartã numele289.
c. loan Chrysostom si Curtea lui Arcadius.
Eudoxia. Nectarius, patriarhul Constantinopolului, muri în 397. Eutropius avu atunci o excelentã inspiratie aducând în Scaunul de patriarh pe loan Chrysostom (Gurã de Aur) din Antiochia. Eunucul trecuse putin mai înainte prin acel oras, spre a merge în
Bury, op. cit., pp. 133-137; Demougeot, op. cit., pp. 256-266.
233

Egipt, si fusese uimit de elocventa si popularitatea marelui predicator. Chrysostom, adus la Constan-tinopol, fu întronat la 26 februarie 398.
Nãscut în capitala Siriei, dintr-o familie nobilã si bogatã - tatãl sãu, Secundus, avusese un rang în armatã - Chrysostom a fost crescut de o mamã iubitoare care, vãduvã la 20 de ani, s-a închinat cresterii îngrijite a copiilor sãi. El urmã cursurile de retoricã la scoala vestitului Libanios, care descoperi talentele extraordinare ale discipolului sãu, urmãrindu-1 cu admiratia si iubirea sa dincolo de anii de scoalã. S-a pãstrat o scrisoare de la el, prin care îl felicita pentru succesele sale de barou. Libanios socotea geniul lui Chrysostom ca un dar al muzelor si sperase sã-1 câstige pentru cauza vechilor credinte ale Greciei. Se spune cã, întrebat de prieteni pe patul de moarte pe cine lasã în locul sãu, ar fi rãspuns cã 1-ar lãsa pe.Ioan, dacã crestinii nu i 1-ar fi smuls290.
Episcopul Antiohiei, Meletios, se sili a-1 atrage la crestinism, si loan, obosit de pledoariile de barou, primi botezul si fu numit lector al bisericii din marele oras. Episcopul Flavian îl fãcu preot, însãrcinându-1 cu predica, si astfel si-a început loan Chrysostom cariera ilustrã în metropola Siriei. Faima elocventei sale se rãspândi în tot Orientul. Pentru el, interesul suprem nu sta în controversele teologiei, ci în morala practicã. El socotea cã datoria sa principalã era sã lupte îm-
290 Sozomenos, Hist. Eccles., VIII, Cap. II. [Despre cele douã personalitãti ale epocii, v. mai recent G. Dagron, Naissance, Index general, pp. 561 (s.v. Jean Chrysostome") si 562 (s.v. „Libanios").]                                                          ,,,• ,••• ...
234

potriva voluptãtii claselor bogate, sã denunte risipa de bogãtii care ar fi putut usura clasele sãrace. „Bogat te-a fãcut Dumnezeu pentru ca sã ajuti pe sãraci -proclama Chrysostom -, ca sã te mântui de pãcate prin milostenie". El se indigna de luxul peste mãsurã al femeilor care mergeau la bisericã în car aurit, tras de catâri albi, cu hamuri împodobite si în mijlocul u-nui alai de sclavi si eunuci, îmbrãcate în haine de mãtase, gãtite cu lanturi de aur, cu pãrul frizat strãlucind de perle si diamante, „ca femeile care joacã în teatru", ele veneau fãrã sfialã înaintea altarului, insultând în mod crud mizeria atâtor sãraci. „Biserica nu e fãcutã spre a expune într-însa asemenea bogãtii", le striga predicatorul.
Strãlucirea palatelor, a splendidelor lor portice, cu ziduri încrustate în marmurã si fildes, cu pardoseli în mozaic; luxul fãrã frâu al meselor, multimea sclavilor care formau cortegiul celor avuti, dând în lãturi lumea pe uliti dinaintea lor; spectacolele cu dansuri lascive si cântecele obscene; superstitiile, cu practicile lor grosolane, cu amulete si vrãjitorii; trufia filosofilor, care îsi purtau bãrbile lungi pe sub portice, toate trec, ca într-un film de cinematograf, pe dinaintea ochilor nostri, sub biciuirea nemiloasã a cuvântului sãu înaripat. Toatã viata artificialã, frivolã, ce caracterizeazã societatea metropolei siriene în aceastã epocã de agonie a lumii pãgâne, e târâtã la marea tribunã a predicii lui Chrysostom, ca sã-si audã osânda.
La Constantinopol înaltul prelat gãsea toate viciile Asiei, sporite încã de apucãturile unei Curti trufase, dominate de Eudoxia. Chrysostom era om de un ascetism împins pânã la extrem, de o fire asprã, putin
235

curtenitoare. Bury îl aseamãnã cu socialistii moderni, în aceastã pasionatã denuntare a celor bogati291. N-avea nimic din geniul împãciuitor al unui Ambrosius sau al unui Augustin. Scopul sãu era reforma moralã a lumii si temperamentul sãu aprins de sirian îi dãdea în aceastã misiune un avânt pasionat292.
Desi condamna inegalitatea socialã, nu pe cea politicã - si nimic nu era mai departe de gândurile sale decât faptul de a rãsturna ordinea stabilitã a lucrurilor, observã atât de judicios Bury -, spiritul cuvântãrilor lui tindea, desigur, sã-1 ridice pe sãrac împotriva bogatului si le-a fost usor dusmanilor sãi sã-1 acuze cã „seduce multimea".
Chiysostom atacã nu numai viciile si extravagantele celor avuti, dar si senzualitatea, lãcomia si avaritia clerului si cãlugãrilor. El se ridicase de la amvon împotriva femeilor care serveau clerul capitalei sub numele de surori, cenzurase aspru spiritul de desfrâu si simonie al prelatilor.
între femeile din înalta societate dusmane patriarhului, Palladius citeazã câteva intime ale Eudoxiei: Marsa, vãduva lui Promotus, în casa cãreia crescuse Eudoxia; Castricia, fiica lui Saturninus, Eugraphia, în casa cãreia se întâlneau vrãjmasii lui Chrysostom293.
în politica sa religioasã, patriarhul comise imprudente care-i stârnirã noi adversari. Cercetând abuzurile mai multor biserici din vestul Asiei Mici (401), el procedã cu asprime si depuse vreo 13 episcopi, care
291  Vezi frumoasa-i caracterizare, la Bury, op. cit., pp. 138-140.
292  Demougeot, p. 298
293 Ibidem, p. 300, n. 383.
236

trecurã în tabãra dusmanilor sãi. Altii, temându-se de aceeasi soartã, înteleserã cã siguranta lor nu se putea bizui decât pe ruina primejdiosului arhiepiscop, în care vedeau un tiran al Bisericii. Severian, episcopul de Gabala, în Siria, venise la Constantinopol, unde fusese bine primit de Chrysostom, care îl puse sã predice, si, în timpul lipsei sale din capitalã, îl lãsã a-i tine locul. Severian stiu sã câstige sferele Curtii si pe multi din adversarii lui Chrysostom. Când acesta se întoarse din Asia, diaconul Serapion, devotat patriarhului, îl învinui de erezie pe Severian, care ceru pedepsirea lui. Nemultumit cu pedeapsa usoarã aplicatã de patriarh, el pãrãsi capitala, dupã ce preveni Curtea, împãrãteasa, nemângâiatã de plecarea predicatorului ei favorit, îl recheamã si impune lui Chrysostom sã se împace cu el. O rãcealã se produse din aceastã cauzã între patriarh si Eudoxia.
Cel mai înversunat dusman al lui Chrysostom era Theophil, patriarhul de Alexandria, un mare ambitios, îndrãznet si impulsiv, râvnind a-si întinde hegemonia spiritualã asupra întregului Orient. La moartea lui Nectarius, voise sã-si impunã la Constantinopol un preot alexandrin, Isidor, si nu-i putea ierta lui Chrysostom faptul cã-i înlãturase protejatul. Theophil împãrtãsise pânã acum pãrerea ereticã a lui Origenes, care aruncase conceptia antropomorficã a divinitãtii. Aceeasi doctrinã stãpânea printre cãlugãrii numerosi din pustiul Nitriei, în Egipt, în fruntea cãrora se aflau patru cãlugãri numiti pentru statura lor înaltã „Fratii lungi". Ei stârnesc mânia arhiepiscopului prin interventia lor în favoarea lui Isidor, care intrase acum în conflict cu Theophil pe o chestiune de bani si fusese
237

condamnat de un Sinod de clerici servili ai prelatului. Acesta cãutã sã se scape de fratii inoportuni si declarã rãzboi origenismului, dând, în 401, o pastoralã în care-1 osândea pe Origenes si discipolii sãi. Un Sinod al sãu îi condamnã pe cãlugãrii din Nitria si-1 anatemiza pe Origenes; trupe obtinute de la prefect furã trimise sã-i aresteze pe supãrãtorii cãlugãri. „Fratii lungi", însotiti de 300 de cãlugãri origenisti, iau drumul Palestinei, unde, preveniti de Theophil, episcopii refuzã a le da adãpost. Ei vin atunci, cãtre sfârsitul anului 401, la Constantinopol, sã cearã protectia lui Chrysostom. Acesta îi primeste bine, dar nu vru sã comunice cu dânsii pânã ce nu le va examina cauza. Ei o întâlnesc pe Eudoxia, care venise sã se închine la capela Sfântul loan Botezãtorul, si ea le promite a interveni pe lângã augustul sãu sot pentru a le face dreptate. Cãlugãrii dau o cerere împãratului, acuzând pe Theophil, si, la îndemnurile Eudoxiei, Arcadius îl cheamã pe patriarhul Alexandriei la Constantinopol ca sã rãspundã la acuzatiile ce i se aduc, în fata unui Sinod prezidat de episcopul capitalei.
Epiphanios de Cipru fusese instigat de Theophil si adunase un Sinod al episcopilor sãi, care condamnase pãrerea lui Origenes. El fu îndemnat sã vinã la Constantinopol pentru a lua si semnãtura lui Chrysostom, iar Eudoxia îi fãcu o primire cãlduroasã, ceea ce-1 jigni pe Chrysostom, cãruia Epiphanios îi arãtase o mare ostilitate. Mânios, el tinu (403) o predicã plinã de violentele sale de limbaj obisnuite, cu aluzii transparente, în care se auzi cuvântul de lezabel. Eudoxia, simtin-du-se ofensatã, dãdu ascultare intrigilor partizanilor lui Theophil. 

Chrysostom fãcu greseala de a refuza sã prezideze Sinodul ce avea sã-1 judece pe Theophil, sub cuvânt cã e vorba de lucruri petrecute în altã diecezã, si atunci acuzatul se transformã în acuzator. O listã de învinuiri împotriva lui Chrysostom fu prezentatã împãratului, care, sub influenta împãrãtesei, invitã Sinodul sã se ocupe de ele294, în vara anului 403, Theophil, sigur de protectia Curtii, convocã Sinodul sãu, ferindu-se a-1 tine în Constantinopol, unde populatia era de partea lui Chrysostom. Acest Sinod se întruni dincolo de Bosfor, în Palatul Stejarului {Dryas), construit de Rufinus. Majoritatea episcopilor erau egipteni, iar Chrysostom refuzã a se prezenta înaintea unui Sinod compus din dusmanii sãi si de patru ori repetã refuzul sãu, cu toatã porunca împãratului de a se supune. El a fost judecat în lipsã, acuzat de lucruri foarte diferite, din care nici unul nu era de ajuns spre a depune un episcop: cã vânduse marmura pusã de o parte de Nectarius pentru a decora biserica Sfânta Anastasia; cã pedepsise un cãlugãr care lovea pe sclavul sãu; cã îsi lua masa singur, ca un ciclop; cã insulta sau defãima pe clerici, cã rezervase pentru uzul sãu bãile palatului episcopal; cã numise pe Epiphanios nebun si demon; cã a intrigat contra lui Severian; cã a primit vizite ale femeilor s. a. Acuzatiile erau prea usoare si s-a invocat refuzul de a se prezenta dinaintea episcopilor. Sinodul 1-a condamnat, iar Arcadius a întãrit sentinta printr-un decret care pronunta exilul. Furia multimii care înconjura Marea
Ibidem, pp. 314-317.
i
239

Bisericã împiedicã ofiterii de a-1 ridica timp de trei zile.
Chrysostom, care nu voia sã-1 înfrunte pe împãrat sau sã provoace o revoltã, se furisã, într-o noapte, din palat, si se predã. Populatia, aflând aceastã deportare, se revoltã. Un cutremur de pãmânt se produse si se vãzu într-însul un semn al mâniei dumnezeiesti. Eudoxia, înspãimântatã, ceru lui Arcadius sã-1 recheme pe patriarh. Ea scrise acestuia, dezvinovãtindu-se si fãcându-i declaratii care o pun într-o frumoasã luminã. Chrysostom se întoarse în capitalã în mijlocul bucuriei generale, într-o procesiune solemnã, care se opri la Sfintii Apostoli, unde poporul îi ceru sã predice. Duminica urmãtoare, oficiind la Sfânta Sofia, el tinu o mare predicã, în care chemã binecuvântarea lui Dumnezeu asupra poporului credincios, a împãratilor si pioasei împãrãtesc, împãcarea aceasta dintre prelat si Curte n-a putut fi durabilã din pricina temperamentului nestãpânit al lui Chrysostom. în curând, un incident comun îl împinge la o „grosolanã impolitete", cum o caracterizeazã Bury, fatã de împãrãteasã.
Câteva luni dupã întoarcerea sa, Simplicius, prefectul orasului, a dedicat basilicii o statuie de argint, în-fãtisând-o pe Augusta si asezatã în vârful unei coloane de porfir în mijlocul pietei Augusteon, aproape de Sfânta Sofia. Ceremoniile inaugurãrii aveau un caracter pãgân, însotite de dansuri si muzicã. Cântecul si zgomotul tulburarã serviciul divin de la Sfânta Sofia. Chrysostom nu-si putu stãpâni mânia si se plânse prefectului, aruncând invectivele sale obisnuite împotriva vanitãtii celor mari. Aceste excese de
240

limbaj furã raportate la Curte si exploatate de dusmanii episcopului influenti pe lângã împãrãteasã. Prietenele Eudoxiei, Eugraphia si Castricia, mai ales favoritul loan, dãdurã proportii incidentului. Eudoxia îsi manifestã supãrarea si Chrysostom agraveazã situatia printr-o nouã predicã lipsitã de mãsurã. Cu prilejul unei ceremonii în cinstea patronului sãu, în capela de la Hebdomon, aproape de vila Eudoxiei, el îsi începu predica, al cãrei text s-a pierdut, prin cuvintele295: „Din nou Herodiada se înfurie, din nou danseazã, din nou cere capul lui loan pe tavã". De astã datã, aluzia, era prea transparentã pentru ca Eudoxia sã nu se simtã insultatã296.
Chrysostom ceruse insistent convocarea unui Sinod general, care sã anuleze acuzatiile ce i se aduseserã în septembrie 403 si invitatiie erau trimise. Eudoxia era acum bucuroasã ca Sinodul sã fie compus din adversarii patriarhului, încât rezultatul sã fie confirmarea hotãrârii Sinodului de la Dryas. Theophil fãcuse o experientã care nu-1 putea încuraja la o a doua vizitã.; multi din episcopii sãi au venit însã si au fost instruiti sã facã uz de canonul Sinodului de la Antiochia din 341, dupã care, dacã un episcop depus de un Sinod ar apela la puterea temporarã, depozitia sa rãmânea definitivã si irevocabilã.
Sinodul se întruni la începutul anului 404. Dusmanii lui Chrysostom îi câstigarã pe episcopi prin convingere, coruptie sau constrângere. Sinodul de la Antiochia fusese însã pãtat de arianism si dusmanii lui
Repetate la Socrates si Sozomenos. Demougeot, op. cit., pp. 325-326.
241

Chrysostom se aflarã într-o pozitie dificilã, care fãcu sã se tãrãgãneze lucrurile câteva luni. Dar împãratul persistã în refuzul sãu de a se împãrtãsi cu patriarhul. Pastele se apropia, Arcadius îi interzise lui loan sã pãrãseascã palatul episcopal, în ziua de Pasti (17 aprilie 404), o ciocnire avu loc între credinciosi si armatã, în thermele lui Constantin, unde aceia veniserã de la Sfânta Sofia, asteptându-1 pe loan si clerul sãu. Ea se încheie cu câtiva morti. A doua zi, altã încãierare se produse cu publicul adunat afarã din bisericã, pentru serviciul divin. Iarãsi morti si rãniti. loan, exasperat, fãcu apel la Papã. Trimise o lungã scrisoare lui Innocentiu, povestind toate cele întâmplate de la afacerea „Fratilor lungi" si cerând un Sinod ecumenic. Theophil, prevenit, ttrimise Papei actele Sinodului de la Dryas, dar Papa se pronuntã de partea lui loan si aprobã tinerea unui Sinod ecumenic. Rãspunsul sosi însã dupã ce Chrysostom plecase în exilul sãu definitiv, cãci, la insistentele adversarilor, Arcadius, pentru a pune capãt conflictului, îi poruncea lui Chrysostom sã plece, escortat, în exil. El se supuse, spre a evita o nouã revoltã. Iesind pe o poartã dosnicã, ca sã însele vigilenta credinciosilor (20 iunie), fu îmbarcat în ascuns si dus pe coasta Bithyniei. în aceeasi noapte, focul izbucni la Sfânta Sofia si, alimentat de un vânt puternic, se întinse la clãdirile vecine, cuprinse Senatul si edificiile palatului imperial dinspre sud. Pagubele au fost imense. Cercetãrile ordonate de Arcadius atribuirã focul aderentilor lui Chrysostom, si o mare prigonire se dezlãntui împotriva lor297.
242
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
I
O grindinã teribilã se abãtu asupra orasului, si se vãzu în ea un semn al mâniei divine. Curând dupã aceea, la 6 octombrie 404, împãrãteasa Eudoxia muri.
Chrysostom a fost transportat la Kukusos, orãsel aflat la hotarul Cappadociei si Armeniei, în muntii Taurus, „cel mai pustiu loc de pe tot pãmântul", cum scrie exilatul cãtre un prieten al sãu. Aici îsi petrecu ilustrul prelat cei din urmã trei ani, întretinând, din adâncul singurãtãtii sale, o corespondentã activã cu prietenii si admiratorii sãi din toate pãrtile crestinãtãtii, si trimitând tuturor cuvântul de îmbãrbãtare pentru credintã. Dusmanii se temurã încã de el, socotind cã e prea aproape de capitalã si gãsirã prudent a-1 strãmuta într-un loc mai depãrtat. Ei smulg lui Arcadius un nou ordin prin care Chrysostom era transferat la poalele Caucazului, la Pityus (azi Pitzunda), pe tãrmul Pontului Euxin. în drumul cãtre aceastã nouã destinatie a exilului sãu, Chrysostom, slãbit de puteri, îsi dãdu sfârsitul la Comana Pontului, în ziua de 14 septembrie 407298.
297   Demougeot,   op.  cit.,  p.   351.   [K.   Holum,   Theodosian Empresses,    Berkeley,    1982;    F.    van    Ommeslaeghe,   Jean Cbrysostome en conflit avec l'imperatrice Euduxie, Ana. Boli., 97 (1979), pp. 131-159.]
298  [Acest exil al lui loan Chrysostomos apare uneori în hagiografia bizantinã, ca si în cea post-bizantinã: pentru aceasta din urmã, dãm ca exemplu traducerea româneascã a Vietii lui Nifon, redactatã în veacul al XVI-lea de cãtre protosul athonit Gavriil: „Deci îi veni (lui Neagoe Basarab — n.n. - T.T.) cuget si gând bun, dumnezeiesc în inima lui, ca si mai demult (lui) Teodosie cel Mic împãrat, sã mute moastele sfântului loan Hrisostom de la Cucus (subl. ns. - TT) în tarigrad, ca sã dea iertare si tãmãduire maicei sale Evdoxiei împãrãtesei, într-al aceluia chip se asemãnã si   crestinul   Neagoe   Vodã"   (în   Literatura   românã  veche (1402-1647), voi. I, Bucuresti, 1969, p. 86)].
243
NICO1AE  BÃNESCU
Aceste frãmântãri religioase au avut urmãri pentru relatiile dintre Curtile de la Constantinopol si Rave-nna. Stilicho îl îndemnã pe Honorius sã adreseze fratelui sãu în douã rânduri scrisori de imputãri, la care guvernul oriental nu dãdu nici un rãspuns. Papa Innocentiu adunã la Roma un Sinod de episcopi italieni, care declarã condamnarea lui Chrysostom ilegalã, cerând tinerea unui Sinod general la Thessalonic. O ambasadã de episcopi romani si câtiva orientali, prieteni ai lui loan, servind drept cãlãuze, fu expediatã de Papã sã-i ducã lui Arcadius aceste decizii. Dar ambasada fu maltratatã: Anthemios, ministrul atotputernic în Orient si dusmanul lui Stilicho, îi împiedicã sã pãtrundã în palat, îi interneazã într-un fort si, în cele din urmã, îi trimite înapoi în Italia. Episcopii orientali veniti cu dânsii furã arestati si deportati. Toate acestea duserã la o rupturã între cele douã Curti.
Memoria marelui patriarh a fost totusi reabilitatã datoritã tenacitãtii lui Innocentiu si episcopilor occidentali. Papa se încãpãtâna sã nu reia relatiile cu Orientul atâta timp cât numele lui loan nu fu înscris pe dipticele în care figura lista episcopilor de Constantinopol. Spre a-1 împãca, patriarhul Atticus satis-fãcu dorinta Papei. Apoi Cyril, nepotul si urmasul lui Theophil în Scaunul Alexandriei, se hotãrî la rândul sãu a înscrie numele lui loan pe diptice. El îndeplini acest lucru, dupã Battifol, înainte de 419, dupã Mgr. Duchesne, cãtre 429-430, iar dupã treizeci de ani de la moartea lui Chrysostom, la cererea pioasã a populatiei si clerului capitalei, rãmãsitele ilustrului lor pãstor furã aduse în orasul imperial (ianuarie 438). împãratul Theodosius al II-lea merse întru întâmpinarea
244

lor la Chalkedon si conduse el însusi procesiunea solemnã la mormântul episcopilor de Constantinopol. împãratul se rugã înaintea sicriului pentru pãrintii sãi. loan Chrysostom a rãmas pânã astãzi una din cele mai strãlucite figuri ale Bisericii de Rãsãrit, cãci, asa cum îl caracterizeazã atât de lapidar N. lorga, „rareori o viatã, un grai si un scris au fost mai strâns unite într-o personalitate vrednicã de respectul tuturor timpurilor"299.
d. Prima invazie a lui Alaric în Italia (401-403)
Când s-a retras din Peloponez (397), Alaric a pãtruns cu vizigotii sãi în Epir. Timp de patru ani, el a rãmas în acele pãrti, cu titlul magister militum per Illyricum, obtinut de la Arcadius. Profitând de aceastã situatie, barbarul si-a echipat trupele cu arme din arsenalele romane ale diecezei Daciei, si apoi, deodatã, se hotãrãste a nãvãli în Italia. Illyricum nu-i oferea mare lucru, Thracia fusese stoarsã; apoi soarta lui Gainas îi dãduse de gândit. Italia, pe care o cunoscuse, îl atrãgea. E probabil cã nu se gândea sã dureze acolo un regat, ci, cum crede Bury, sã obtinã de la Honorius un teritoriu si concesii în provinciile Dunãrii. Momentul prielnic a fost pentru el nãvãlirea în Noricum si Raetia a unei mase de triburi germanice, pornite dinspre Baltica, la sfârsitul anului 401, sub un
299 Cãrti reprezentative în viata omenirei, Bucuresti, 1916, p.115. [Lucrarea a avut o a doua editie, în 5 volume, tipãrite la Bucuresti în perioada 1924-1935, precum si una recentã, îngrijitã de M. Gherman, apãrutã în douã volume la Bucuresti, Ed. Enciclopedicã, 1991.l
245

sef sãlbatic, Radagais (Radagaisus), pe urma unei mari furtuni stârnite, pe la 400, în acele locuri, de o miscare uriasã, dezlãntuitã de la extremitatea de rãsãrit a Asiei. Lupte mari, provocate în China de Tulun, sau selun, sau Zarun, seful unui numeros popor jen-jen (gengen)300, care se întinsese din Coreea pânã dincolo de Irtâs, îi silirã pe huni sã fugã dinaintea lor. Ei se îndreptarã spre tinuturile Pontului Euxin, mai dinainte ocupate de triburi înrudite. Nãvala lor împinse toate aceste neamuri cãtre nord, pânã la Marea Balticã, în fata acestei mari migratii, locuitorii din preajma Mãrii Baltice sunt siliti sã-si pãrãseascã, la rândul lor, locurile. Astfel pãtrunde Radagais în provinciile imperiului, si Stilicho îsi duce trupele peste Alpi, ca sã respingã nãvãlirea, ceea ce reuseste. De acest moment, în care Italia se gãsea fãrã apãrare, se foloseste Alaric. El trecu Alpii, în noiembrie 401, asediind Aquileia, care cãzu repede.
Intrarea gotilor în Italia produse consternare. Barbarii erau un întreg popor, toate triburile vizigote care ocupau Illyricum oriental. Honorius voia sã fugã în Gallia si cu greu fu convins cã va fi în sigurantã între zidurile Milanului. în cele douã luni urmãtoare, orasele Venetiei deschiserã portile înaintea lui Alaric si acesta era gata sã meargã a asedia Milanul. Stilicho
300 [Acest popor, ortografiat si jouan-jouan, îsi crease un imperiu efemer între Coreea si Turkestan, nimicit de tiurci prin 552; faptul s-ar fi aflat la originea migratiei avare spre vest, dar dupã alte opinii avarii ar fi diferiti de jouan-jouan (L. Musset, Les inva-sions. Les vagues germaniques, Paris, Presses Univ. de France, 1965, p. 61-62)].
246

avea putine trupe. El sfãtui pe împãrat si Curtea sã reziste la Milan pânã când va strânge trupe la frontiera cea mai apropiatã, în decembrie 401, plecã în acest scop în Raetia si Noricum, recrutã soldati mercenari vandali si alani, la care adãugã armata din Raetia si trupe rechemate de la Rin si din Britannia. El soseste la timp, la sfârsitul lui februarie 402, si scapã Milanul asediat de Alaric. Acesta, atacat în lagãrul sãu, ridicã asediul si o apucã pe valea Tanaro spre vest, silindu-se sã ajungã la sud de Turin, la drumul ce ducea în Gallia. Stilicho îl urmãri, si Alaric, temându-se a nu fi încercuit, de la Asti (Hasta) o luã spre sud. Stilicho se grãbi si cãzu asupra lagãrului barbar, asezat într-un punct strategic la Pollentia (Pollenza). El nu mai asteptã armata din Gallia si lupta se dãdu în ziua de Pasti (6 aprilie 402), sustinutã cu mare curaj de ambele pãrti; dar Stilicho putu ocupa lagãrul got, iar familia lui Alaric si bogãtiile lui cãzurã în mâinile sale. Vizigotii coborârã de-a lungul tãrmului liguric în directia Etruriei. Stilicho deschise negocieri, si Alaric primi sã pãrãseascã Italia. Conditiile nu le cunoastem301. Nemultumit de rezultat, Alaric rãmase în apropierea hotarelor si, la începutul verii 403, trecu iarãsi în Italia, atacând Verona. Dar Stilicho, care-i spionase miscãrile, îl încercui sub zidurile Veronei, atacându-1 din toate pãrtile. Alaric se bãtu cu înversunare, dar suferi un dezastru complet. El apucã atunci, cu restul trupelor, drumul spre nord, urmãrit de învingãtori. Stilicho trateazã din nou. Se încheie un foedus, prin care i se permite lui Alaric sã se aseze în districtele de
101 Buiy, op. cit., pp. 160-162.
247

frontierã, pe Sava302, de unde îi putea fi de ajutor pentru a-si realiza planul de a anexa Illyricum de Est. învins de atâtea ori, regele vizigot rãmase nemiscat câtiva ani.
Senatul îl invitã pe împãrat sã celebreze aceste mari biruinte odatã cu al saselea consulat al sãu, în 404. Procesiunea trecu pe sub un arc de triumf impunãtor; Stilicho fu aclamat pe carul triumfal alãturi de Honorius. împãratul stãtu atunci la Roma câteva luni, dând populatiei jocuri de circ. Suprimarea luptelor de gladiatori, de care vorbesc unii cu acest prilej, nu se documenteazã303.
Pericolul ce-1 amenintase pe împãrat la Milan îl face sã-si caute un adãpost mai sigur fatã de invaziile germanice, astfel cã el si-a dus Curtea si guvernul de la Milan la Ravenna, care, situatã în mijlocul lagunelor si insulelor, la 10-12 mile de gura sudicã a Padului, putea înfrunta un dusman, cum au probat-o evenimentele, mai bine decât orice alt oras al peninsulei.
înainte de Augustus, Ravenna fusese un obscur oras provincial. Augustus 1-a ales spre a f i o statiune navalã, construind un port, Classis, la trei mile depãrtare de oras, cu care a fost unit printr-o sosea solidã peste lagune. Portul putea adãposti 250 de corãbii de rãzboi. Printr-un canal, Augustus aduse aici apele Padului prin mijlocul orasului pânã la port. Aceeasi apã fu introdusã în santul ce împrejmuia zidurile si era distribuitã apoi pe o mie de canaluri
302  Stein, op. cit., pp. 378-379.
303 Demougeot, op. cit., p. 284, n. 298.
248

mai mici în toate pãrtile orasului, împãrtindu-1 în insule. Comunicatia se fãcea pe poduri si cu corãbiile304.
Orasul s-a populat repede, locurile goale s-au umplut.de clãdiri, împrejurimile, pe o întindere de mai multe mile, erau acoperite de bãlti, care înlesneau apãrarea. La apropierea dusmanului, calea artificialã care lega Ravenna de continent se putea strica.
Marea s-a retras cu încetul la patru mile de orasul modern, încã din secolul al Vl-lea, când scrie lordanes, portul lui Augustus era o grãdinã foarte întinsã, plinã de pomi305. Aceastã schimbare fãcu si mai grea apropierea de oras, iar mica adâncime a apelor împiedica intrarea corãbiilor de rãzboi.
Ravenna ajunse astfel resedinta împãratilor, care se închiserã între zidurile ei, iar regii goti si vice-regii sau exarchii bizantini care le urmarã fãcurã dintr-însa, pânã la mijlocul secolului al VUI-lea, sediul guvernului si capitala Italiei.
Atractia mare a Ravennei erau operele artistice cu care suveranii au împodobit-o pe rând. Unele din acele monumente au pierit, dar altele s-au pãstrat, si ele ne aratã dezvoltarea artei crestine în Italia, pãtrunsã de influenta Bizantului, în secolele al V-lea si al Vl-lea, sub auspiciile Placidiei, ale lui Theodoric Ostrogotul si lui lustinian cel Mare. Clãdite din cãrãmidã, aparenta lor exterioarã nu face impresie; dar marea lor frumusete artisticã,.sunt decoratiile în mozaic, de o rarã bogãtie, ce
304 lordanes, XXIX, spune cã „a saptea parte din apele fluviului" curgea prin mijlocul cetãtii.
305  Ibidem.
249

împodobesc zidurile si pe care ni le-a prezentat, cu eruditia si talentul sãu, învãtatul francez Charles Diehl.
e. Invaziile germane în Italia, Gallia si Spania.
în toamna anului 405, imperiul avea liniste la frontiera Rinului si Alaric stãtea nemiscat în Savia306, când, deodatã, în ultimele luni ale anului, valuri de barbari germanici se nãpustesc la granita de nord-est a Italiei, sub conducerea aventurierului Radagais. Era o îmbulzealã de bande furioase, prãdalnice, de triburi fugare în cãutare de pãmânturi. Cei mai numerosi erau, cum a arãtat L. Schmidt, ostrogotii, care, în fata presiunii hunilor, au trebuit sã-si pãrãseascã tinuturile lor de la Dunãrea de Jos. C. Patsch crede cã erau si vizigoti pãgâni, rãmasi în regiunile din Caucaland, adicã ale Banatului307, ceea ce a determinat pe unii istorici sã facã din Radagais un rege al gotilor. Se aflau apoi vandali, suevi, burgunzi, alani.
Aceastã formidabilã emigratie iesea din aceleasi regiuni ale Balticei, care vãrsaserã odinioarã multimea cimbrilor si teutonilor asupra Romei. Hoardele lui Radagais devastarã Raetia si Noricum, apoi, prin Brenner, se revãrsarã în câmpia fluviului P6 (Padus). O mare spaimã îi cuprinse pe italieni în fata numãru-
306  Provincia romanã Savia e Slavonia de azi, situatã între Drava si Sava. E numitã gresit la Cassiodor si lordanes, Suavia (v. Hodgkin, Italy and her invaders, voi. III, pp. 20-21, n. 1).
307  Demougeot, op. cit., p. 354, n. 8. [Pentru opiniile care predominã azi în ce priveste localizarea regiunii Caucaland, v. Supra, cap. I, n. 224.]
250

lui imens al barbarilor, 400.000 dupã unii, 200.000 dupã altii, ceea ce e mai probabil308.
Situatia imperiului era atât de slabã, încât Stilicho pãrãsi provinciile, mãrginindu-se la apãrarea Italiei. El rechemã trupele si recrutã cu mari silinte altele noi. Barbarii se desfac în trei corpuri. Regele confederatilor germani lãsã la o parte pe Honorius în bãltile Ravennei. Stilicho, temându-se ca acesta sã n-apuce calea spre Gallia, cãutã a-i închide drumul, asezându-si cartierul general la Ticinum (Pavia). Radagais nu îndrãzni sã-1 atace, ci apucã drumul spre Roma, trecând Apeninii în Toscana. El asediazã mai întâi Florenta, unde pierde destul timp pentru ca Stilicho sã-1 ajungã, venind pe calea litoralului. Comandând singura armatã ce-o mai avea, Stilicho nu vru s-o expunã într-o luptã deschisã cu furioasele multimi ale germanilor. Metoda închiderii dusmanului într-o linie tare de valuri, pe care o întrebuintase de douã ori împotriva lui Alaric, fu aplicatã pe o scarã mare si cu un efect mai puternic. Germanii furã respinsi din jurul Florentei si strânsi în cercul de întãrituri pe colina Faesule (Fiesole). Proviziile furã astfel oprite si apa tãiatã. Disperarea-i fãcea pe barbari sã se arunce adesea asupra întãriturilor lui Stilicho, iar auxiliarii acestuia se aruncarã, la rândul lor, asupra lagãrului dusman. Multe incidente sângeroase au avut loc în cursul acestui memorabil asediu. Trufasul rege al confederatiei germane n-avu altã scãpare decât aceea de a capitula. El încercã sã fugã, dar fu descoperit si capturat. Stilicho îl pãstrã, ca sã-i împodobeascã triumful si-1
Ibidem, p. 356.
251
NICOLAE   BANESCU
executã dupã sãrbãtorile victoriei, la 23 august 406. Prizonierii cei mai buni furã înrolati în armata imperiului, ceilalti vânduti ca sclavi.
Aceastã mare biruintã fu sãrbãtoritã de italieni prin pompe oficiale si monumente votive. Pe frontonul u-nui arc de triumf, Senatul si poporul proclamarã recunostinta lor cãtre împãrati. Numele învingãtorului figura si el pe monument, dar dupã cãderea eroului el fu sters de dusmanii sãi. Stilicho primi omagiul unei statui de bronz si argint, ridicatã, prin favoare exceptionalã, lângã rostre (in rostris)m, în Forum. Armata victorioasã avu partea sa de onoruri: inscriptia ce i s-a închinat pe un alt monument, în Forum, glorifica de asemenea curajul si prudenta generalului; dar si aici dusmanii lui îi sterserã numele310.
Dupã dezastrul bandelor lui Radagais în 406, cele^ lalte douã corpuri ale confederatiei conduse de el, care treceau de 100.000 de oameni, rãmâneau încã sub arme între Apenini si Alpi sau între Alpi si Dunãre. Italia era bine pãzitã de Stilicho, iar spre Balcani vizigotii lui Alaric le închideau drumul. Nu le rãmânea decât sã se îndrepte prin nord-est cãtre Gallia. Vandalii asdingi, alanii si suevii ajung la Main, unde vandalii silingi se unesc cu ei. în decembrie 406, alanii atinserã cei dintâi Rinul. Asdingii se lovirã de o armatã de franci si furã învinsi, regele lor, Godegisel, pierind în luptã. Alanii, cu regele lor Respendial, le
w Tribunele pentru cuvântãri.
310 Episodul acestei mari lupte la Demougeot, pp. 358—361 si
la Bury, op. cit., pp. 167-168.
252
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
vin în ajutor si vandalii, cu noul lor rege, Gunderic, îi atacã din nou împreunã cu dânsii pe franci, îi înving si, astfel, toti, vandali, alani si suevi, trec Rinul si inundã Gallia. Ei pornesc, devastând, peste Meusa, peste Aisne, apoi grosul nãvãlitorilor o apucã spre sud peste Seine, în Aquitania, pustiind tinuturile pânã la poalele Pirineilor. Alte douã bande, mai putin numeroase, apucarã una la vest, alta spre valea Ronului. Galii n-au cunoscut un asemena dezastru din secolul al III-lea: Sf. Ieronim descrie incendiile, masacrele, mizeriile populatiei ajunse pradã barbariei311.
Situatia aflã o schimbare în vara anului 407, când vin în Gallia trupele din Britannia. în aceste trupe pãtrunsese spiritul de revoltã. Ele proclamarã împãrati. Zosimus povesteste cã au proclamat împãrat mai întâi pe Marcus, pe care soldatii 1-au ucis repede, pentru cã acest civil era incapabil si avar; apoi pe Gratianus, care nu se mentinu decât patru luni si cãzu sub loviturile trupelor, în cele din urmã, acestea îl ridicarã la imperiu pe Constantin, un simplu soldat, care pretinse, datoritã numelui sãu, cã descinde din Constantin cel Mare.
Acesta, pentru a scãpa de soarta tragicã a celor doi înaintasi, se gândi a nu-si tine trupele în actiune si, aflând cã bande de vandali, alani si suevi pustiiserã Belgia a Il-a si se apropiau de Canalul Mânecii, se hotãrî a trece strâmtoarea împotriva lor, vãzând în aceasta mijlocul de a-si mãri prestigiul, de a apãrea ca liberator al Galliei si a constrânge astfel pe indolentul Honorius sã-1 recunoascã de coleg. Cãtre sfârsitul
Demougeot, p. 383.
253

iernii 406-407, Constantin debarcã deci la Boulogne cu forte considerabile si repurta câteva succese asupra barbarilor, siliti a se retrage spre sud. Orasele Galliei neocupate de barbari îl recunosc pe uzurpator. Populatia spera de la un împãrat roman asezat în Gallia sã fie apãratã de barbari. La sfârsitul anului 407, Constantin ocupã Arles (Arelate), capitala Galliei, unde-si stabileste resedinta. El îsi constitui o Curte si proclamã pe fiii sãi, Constans si Iulian, caesari.
în toamna anului 407, Stilicho începu lupta cu uzurpatorul. El încredinta germanului Sarus expeditia contra lui Constantin. Armata trimisã de acesta în calea lui e învinsã. Cu toate acestea, Sarus nu putu ajunge la capãt si se întoarse în Italia (408) fãrã rezultat. Pentru a-si întãri pozitia, Constantin îl trimise pe cel mai bun general, Gerontius, împreunã cu fiul sãu Constans, sã cucereascã Spania. Acolo se aflau rudele marelui Theodosius, care obtinuserã mari posesiuni de la el si se simtirã datori a rezista. Erau patru frati si armata lor fu distrusã în Pirinei. Doi frati furã executati la Arles de Constantin, ceilalti doi scãparã pe mare în Italia sau în Orient.
Honorius trimite în Gallia pe Constantin, un om cu multã prestantã si care avea o mare pasiune pentru sora vitregã a împãratului, pentru Galla Placidia, acum captivã în mâinile gotilor. Armata lui Gerontius, care venise din Spania, fuge dinaintea trupelor imperiale; el se întoarce apoi în Spania, unde propriile-i trupe se ridicã împotriva lui. Constantin, cu fiul sãu Iulian, furã împresurati la Arles. Ei rezistarã câteva luni, asteptând ca generalul Edobich, trimis peste Rin sã aducã ajutoare, sã-1 scape. Acesta vine cu o puternicã armatã,
254

dar în bãtãlia pe care o dãdu lângã zidurile cetãtii fu biruit, el însusi pierind prin trãdare. Constantin nu mai avu altã scãpare decât sã dezbrace purpura imperialã si sã caute refugiu într-un sanctuar, unde fu sfintit preot. El s-a predat, luând jurãmântul biruitorilor pentru siguranta vietii sale. Trimis, cu fiul sãu, lui Hono-rius, acesta, urându-1 pentru uciderea verilor sãi din Spania, porunci, împotriva jurãmântulu dat, sã fie ucisi amândoi (septembrie 411).
în 409, vandalii asdingi, cu regele lor Gunderic, silingii, suevii si alanii trec peste Pirinei în Spania. Asdingii si suevii ocuparã Gallaecia, la nord de Duro, silingii, Baetica de Sud, iar alanii se asezarã în Lusitania (Portugalia de azi). Putin mai în urmã (413), burgunzii întemeiarã în Gallia, la Rin, primul lor regat, cu resedinta la Wbrms, sub regele Gundahar312.
2. Cãderea lui Stilicho. A doua nãvãlire a lui Alaric în Italia. Soarta vizigotilor
Situatia lui Stilicho devine din ce în ce mai nesigurã, steaua lui începuse sã apunã. Fiica sa, împãrãteasa Mãria, murise (404) si Honorius fu convins sã o ia pe sora ei, Thermantia. Stilicho spera sã uneascã si pe fiul sãu, Eucherius, cu Placidia, sora lui Honorius; dar popularitatea lui scãzuse. Nenorocirile Galliei, ocupate de un uzurpator si prãdate de barbari, erau atribuite incapacitãtii sau trãdãrii sale. Legãturile
312 [Râul Douro se varsã în Oceanul Atlantic pe teritoriul Portugaliei, dar cea mai mare parte a traseului sãu trece prin Spania, unde este cunoscut sub numele Duero].
255

cu Alaric, planurile asupra Illyricului oriental dãdeau loc la bãnuieli; i se atribuia ambitia de a voi sã împartã imperiul în trei pãrti, punându-si pe Eucherius ca al treilea împãrat. Aristocratia Romei îl ura, ca si pe sotia sa, Serena. Antigermanismul, victorios în Orient, îsi avea aderenti si în Occident, iar acestia îl influentau mult pe împãrat.
O împrejurare nouã provocã manifestarea acestor sentimente ostile. Alaric, din lagãrul sãu de la Emona (Laybach), expedie o ambasadã lui Stilicho, cerând o indemnitate pentru lunga lui sedere în Epir. Stilicho sustinu în Senat pretentia regelui got si stârni dezbateri aprinse, multi socotind ca o dezonoare a imperiului pacea cu acest barbar. Sinodul, de teama lui Stilicho, afirmã Zosimus, aprobã lui Alaric 4000 livre de aur, pentru pace (vnep tf\c, Lipr\vr]t) si Lampadius, unul dintre cei mai ilustri senatori, strigã atunci, în limba strãmosilor, tfj natpico (pavfj aceste cuvinte, care au trecut în istoria lui Zosimus: „Non est ista pax, sed pactio servitutis!" (Aceasta nu e pacea, ci pactul servitutii)313. Stilicho avea un mare dusman în Olimpius, un perfid demnitar si favorit al împãratului, pe care stiu sã-1 alarmeze prin calomniile sale, îndemnându-1 sã scuture tutela supãrãtoare a socrului.
în anul 408, Honorius, în drum spre Ravenna, ajunse la Bononia, când primi stirea mortii fratelui sãu Arcadius, decedat la l mai. El se gândea sã meargã Ia Constantinopol, ca sã protejeze interesele nepotului sãu Theodosius si se consultã în aceastã privintã cu Stilicho. Acesta combãtu ideea suveranului, arãtând cu
Zosimus, ed. Bonn, p. 288.
256

drept cuvânt ce primejdie ar fi pentru împãratul legitim sã pãrãseascã Italia, când un uzurpator e în Gallia. Stilicho se oferi a merge în locul sãu în Orient, si, pentru ca Alaric sã nu fie un pericol, sfãtui sã i se dea sarcina de a pacifica Gallia. Honorius se convinse de aceste prudente sfaturi si scrisorile necesare erau gata semnate, împãratul se duse la Ticinum (Pavia), unde erau adunate trupele care aveau sã plece în Gallia. Un complot se urzi îndatã împotriva marelui general. Olympius îi denuntã împãratului în mod perfid planurile ce le-ar fi nutrit Stilicho de a-1 înlãtura pe Theodosius din Orient si a aseza acolo pe tron pe propriul sãu fiu. La Ticinum intrigantul instigã trupele cu aceleasi calomnii si, la sosirea lui Honorius, ele se revoltarã si cei mai buni generali, prietenii lui Stilicho si înalti demnitari furã ucisi sub ochii înspãimântati ai indolentului împãrat (13 august).
Când Stilicho aflã la Bononia cele petrecute, crezând cã si Honorius a fost ucis, tinu sfat cu sefii, ca sã meargã, în fruntea barbarilor, sã-i pedepseascã pe revoltati. Dar aflând apoi cã împãratul e în viatã, el pregetã a merge cu barbarii sãi asupra romanilor. Aceasta îi înstrãina pe sefi si-i aduse pieirea. Stilicho se decise a merge la Ravenna ca sã se asigure de garnizoanã, dar resedinta era în puterea dusmanilor sãi. Honorius, la instigatia lui Olympius, trimise ordin comandantului Heraclian sã-1 aresteze pe Stilicho. Acesta se refugiase într-o bisericã, dar, asigurat prin jurãminte, se predã în mâinile comandantului. A doua zi, o nouã scrisoare a împãratului poruncea executia. Stilicho opri pe devotatii sãi de a-1 apãra si se lãsã a fi decapitat (22 august). Curând dupã aceea, Eucherius
257
NICOLAE  BANESCU
fu ucis la Roma, Thermantia repudiatã si averea eroului confiscatã. Prietenii lui, scãpati din mãceleul de la Ticinum furã urmãriti de ura implacabilã a lui Olympius. Claudian, poetul care celebrase gloria ilustrului general, nu scãpã nici el de furia rãzbunãrii314.
Astfel pieri, prin intrigile Curtii decãzute a lui Honorius, ultimul mare general roman, cum îl caracterizeazã, cu dreptate, Gibbon. Uciderea lui lãsã o patã nestearsã asupra stersei domnii a lui Honorius. „Despotismul, care, dupã ce i-a luat viata fãrã cercetare, i-a vestejit memoria fãrã probe"315, n-are nici un drept la sufragiul impartial al posteritãtii" - declarã marele istoric englez; „Serviciile lui Stilicho sunt mari si evidente, crimele sale, vag enuntate de vocea urii sau lingusirii, sunt obscure, putin probabile"316. Cum aratã el atât de plauzibil, se acuza ministrul atotputernic de a fi predat Italia barbarilor, pe care îi învinsese pe rând la Pollentia, la Verona si sub zidurile Florentei. Pretinsul sãu proiect de a pune diadema pe capul fiului sãu nu se putea face fãrã complici si fãrã pregãtiri; si un tatã ambitios, cu asemenea vederi, n-ar fi lãsat pânã la douãzeci de ani în postul obscur de tribun al notarilor pe un tânãr destinat imperiului.
înregistrând la rândul sãu acest dramatic sfârsit, Demougeot nu sovãieste a afirma cã Stilicho ar fi putut reactiona si birui, cãci avea încrederea armatei,
314 Bury, op. cit., pp. 170-173, p. 400 si urm.
315  Patru luni dupã executia lui Stilicho, un edict publicat în numele lui Honorius restabilea între cele douã jumãtãti ale imperiului comunicatia atâta timp întreruptã de uzurpatorul public (praedopublicus).
258
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
dar nu se putea decide a dezlãntui rãzboiul civil în Italia, atât de amenintatã pe atunci. El îsi dãdu seama cã se aflã într-o situatie fãrã iesire si se îngrozi. „Tot trecutul sãu si obisnuintele sale de om de stat îl împiedicarã de a lua el însusi initiativa dezordinilor, în chip obscur, mândria sa de roman de adoptie, credinta sa în valorile care fãcuserã caracterul sãu si reusita sa, repugnarã unei convertiri ce ar fi transformat pe mostenitorul lui Theodosius, pe socrul lui Honorius, pe tutorele moral al împãratilor, pe regentul atât de mult timp atotputernic într-un simplu rebel". El respinse acest rol si preferã moartea317.
Cu disparitia lui Stilicho, Italia se cufundã în nenorocire. Alaric nu mai avea de cine sã se teamã. El se afla în Noricum si ceru sã se retragã în Pannonia, în schimbul unei plãti. Nefiind satisfãcut, în toamna anului 408, pãtrunse în Italia si, dupã ce pradã Aquileia, Altinum, Cremona, trecu Apeninii si asedie Roma. Pentru a-1 intimida, Serena fu executatã, acuzatã de întelegere cu barbarul. Foametea si epidemiile se întinserã în cetate si Senatul a fost nevoit sã facã propuneri de pace.
Alaric ceru tot aurul si argintul din oras, toate averile si toti sclavii care pot proba calitatea lor de barbari. Propunerile acestea furã respinse, în cele din urmã regele got consimte a ridica asediul, predându-i-se imediat 5000 livre de aur, 30000 de argint, 4000 haine de mãtase, 3000 bucãti de piele coloratã rosu si 3000 livre de piper. Senatul se obliga a-1 sili pe împãrat la
316 Tomul III, ed. Bury, pp. 296-297.
317 Demougeot, op. cit., p. 426.     «.-. :-.
259
ii ir

pace. Dar Honorius nu fãcu nimic, trimise numai sase mii de soldati din Dalmatia sã apere Roma. Pe drum, ei sunt surprinsi de Alaric si în mare parte ucisi sau prinsi. Jovius, prefectul pretoriului, care-1 înlocuise pe Olympius, se sili a încheia pace, dar nu izbuti.
La sfârsitul anului 409, Alaric se întoarce iarãsi la atacul Romei. El ocupã portul si blocheazã orasul. Cere apoi Senatului un nou împãrat si-1 proclamã pe Priscus Attalus, prefectul Romei. Se trimite o expeditie contra Africii si ea dã gres. în urmã, Alaric cautã o întelegere cu Honorius, îl depune solemn pe Attalus la Rimini si începe tratative lângã Ravenna, în iulie 410. în acest moment gotul Sarus, un dusman al lui Alaric aflat în serviciul romanilor, intrã în scenã si schimbã mersul lucrurilor. El atacã îndrãznet lagãrul lui Alaric si acesta, bãnuind o perfidie a Curtii, rupe negocierile începute si porni a treia oarã asupra Romei, pe care o asediazã din nou. Populatia e redusã la foamete si, în noaptea de 24 august 410, gotii pãtrund în Roma prin poarta Salaria, deschisã înaintea lor de sclavi. Procopius povesteste cã regele dãduse ca sclavi senatorilor ilustri 300 de tineri goti valorosi si de neam nobil, care, în ziua fixatã luarã armele, masacrarã în timpul noptii garnizoana si deschiserã asediatorilor poarta Salaria. Istoricul mai povesteste cã o nobilã ilustrã, Anicia Proba, vãduva extrem de bogatã a prefectului Probus, crestinã ferventã si corespondenta Sfântului Ieronim, a cãrei activitate caritabilã era neobositã, tulburatã de moartea si mizeriile produse de foamete, convinsã cã Roma era inevitabil pierdutã, s-ar fi decis a scurta ororile asediului, des-
260

chizând orasul în fata gotilor. Ceea ce e sigur, e cã a fost la mijloc trãdare.
Alaric permise armatei sale trei zile de jaf. Grozãyiile sãvârsite de barbari în acele zile au fost o adevãratã catastrofã. Scriitorii crestini încearcã sã atenueze aceste grozãvii, fiind vorba de barbari crestinati. Dar aceiasi autori - cum aratã convingãtor Demougeot - în ciuda bunelor intentii ce-i animau, au zugrãvit mãceluri si scene teribile. Incendiile completarã opera jafului si a violentelor: ele mistuirã palate si monumente somptuoase, mai cu seamã în cartierele aristocratice318.
Simtindu-se prea slab spre a se aseza statornic în Italia, Alaric iesi din Roma a sasea zi, în fruntea armatei încãrcate de prãzi, ducând pe Galla Placidia, sora lui Honorius, captivã. El înainteazã pe calea Apianã în provinciile de sud ale Italiei, nimicind tot ce se opunea în drumul sãu si prãdând numai tinuturile ce nu i se împotriveau. Ajuns la capãtul extrem al peninsulei, se gândi a trece în Sicilia, spre a se stabili în Africa. La Regium, flota sa e însã risipitã de furtunã si aceasta schimbã destinul vizigotilor. Alaric se îndreptã cãtre nord, spre Neapole, dar la Cosentia (Cosenza) se îmbolnãvi subit si muri, înainte de sfârsitul anului 410. El fu înmormântat sub albia torentului Busento. O multime de captivi furã pusi a abate cursul apei, si în albia ei se construi mormântul regal, împodobit cu trofeele luate de la Roma; apoi apa a fost adusã din nou în albie. si pentru ca locul unde au fost depuse rãmãsitele regelui got sã rãmânã ascunse pentru tot-
Op. cit., pp. 470-477.       ;,'-•,.
261
NICOLAE   BANESCU
deauna, nefericitii captivi care lucraserã acolo au fost mãcelãriti.
Astfel se încheie viata aventurosului rege vizigot, care frãmântase atâta timp provinciile ambelor pãrti ale imperiului. Athaulf, cumnatul sãu, fu ales rege si el rãmâne un timp în sudul Italiei; apoi gãseste mai prudent sã-si caute loc în altã parte si porneste pe coasta de vest spre nord, poate pentru a-si încerca norocul în Gallia. în 412, Athaulf trecu Alpii. El ducea cu el pe Galla Placidia, fiica marelui Theodosius si a Gallei, luatã ostaticã de Alaric. Jovinus, un gallo-roman, se proclamã împãrat. Sarus, dusman de moarte al lui Athaulf, intrã în scenã de partea uzurpatorului. Ei se încaierã si Sarus cade luptând eroic. Jovinus e prins apoi si el si ucis, în toamna anului 413, iar capul sãu e trimis lui Honorius.
împãratul hotãrî s-o recapete pe Placidia. Athaulf ceru grâu pentru gotii sãi si o provincie în Gallia, ca federati. Dar în Africa, Heraclian, ucigasul lui Stilicho, oprise transportul grâului, cãzând în rebeliune, si el sfârsi prin decapitare. Gotii nu puturã fi deci aprovizionati si Athaulf nu îndeplini obligatiile sale. El puse stãpânire pe Narbonne, Toulouse si Bordeaux si în ianuarie 414 o convinse pe Placidia sã-1 ia de sot. Cãsãtoria se celebrã la Narbonne, în forma romanã. Athaulf trece în sfârsit în Spania, pentru a se aseza în Tarraconensis. El fãcuse greseala de a lua în serviciul sãu pe unul din sotii lui Sarus si acela îl ucise, spre a-1 rãzbuna pe seful sãu (septembrie 415).
Wallia îi urmã ca rege. Acesta, însufletit de un spirit national gotic, nu era înclinat la o atitudine de pace fatã de Roma. Strâmtorat în Spania, unde oamenii sãi
262

erau amenintati de foamete se gândi, ca mai înainte Alaric, sã scape trecând în Africa. Dar parte din corãbiile sale furã nimicite de valuri, în strâmtoare la Gades, cum pierise si flota lui Alaric în strâmtorile Siciliei. Silit a-si pãrãsi planul, a trebuit sã negocieze cu Constantiu. Un acord a fost încheiat (416), prin care împãratul se obliga a preda gotilor 600.000 de mãsuri de grâu, Wallia îndatorându-se a o repatria pe Placidia si a face rãzboi barbarilor din Spania în numele imperiului.
Galla Placidia se întoarse astfel în Italia si, la l ianuarie 417, ziua când Constantiu intra în al doilea consulat, ea se cãsãtori cu el. Constantiu (al III-lea) e asociat apoi ca împãrat de Honorius si fu încoronat Augustus în ziua de 8 februarie 421. Curând dupã aceea fu încoronatã Augustã si Galla Placidia. Din aceastã cãsãtorie se nãscurã doi copii: Justa Grata Hon oria (în 417 sau 418) si Valentinian (al III-lea), în iulie 419.
Wallia îi exterminã pe silingi, al cãror rege captiv fu trimis lui Honorius. Ceilalti barbari, alarmati, trimit ambasade la Ravenna, spre a fi recunoscuti ca fede-rati. Asdingii si suevii au fost recunoscuti, ceilalti nu.
Gotii au fost rãsplãtiti pentru serviciile lor, dându-li-se locuri în Gallia si anume Aquitania secunda, între Garonne si Loire, cu orasele Bordeaux si Toulouse. Narbonne si coasta Mediteranei au fost rezervate imperiului319. Erau acum prin urmare douã regate teutonice sub autoritatea romanã pe pãmântul Galliei: regatul burgund la Rin (Burgundia din Niebelungenlied)
Bury, op. cit., p. 204.                  ;
263
NICOLAE   BANESCU
si regatul vizigot la Atlantic. Wallia n-a trãit sã-si vadã aceastã asezare a poporului sãu: el muri câteva luni dupã încheierea pactului si un nepot al lui Alaric, Theoderic I, fu ales la tron (418)320.
Theodosius al II-lea si Pulcheria, împãratii din Bizant, refuzarã a-i recunoaste pe Constantiu al III-lea si pe Placidia ca Augusti, poate - cum observã Bury -fiindcã Placidia fusese cãsãtoritã cu Athaulf, poate si fiindcã socoteau cã, dupã moartea lui Honorius, întreg imperiul va fi reunit sub sceptrul împãratului din Bizant321.
Constantiu muri dupã o domnie de 7 luni (2 septembrie 421). Dupã disparitia sa, Honorius intrã în ceartã cu sora sa vitregã si la Ravenna se formeazã douã partide, sustinând cauza fiecãruia dintre ei. Disensiunea sporind, Placidia fu izgonitã, cu copiii sãi, din Ravenna. Ea cãutã refugiu la Constantinopol (423). Câteva luni mai în urmã, domnia lui Honorius îsi afla sfârsitul: el muri de hidropizie, la 15 august 423.
320 Ibidem, n. 5.
321  Ibidem, pp. 209-210.
264

3- Theodosius al II-lea (cel Tânãr) (l mai 408- 28 iulie 450)
a. Minoratul sãu. Guvernarea lui Anthemios. Pulcheria Augusta. Arcadius lãsa dupã el un fiu de vreo sapte ani, pe Thedosius al II-lea, asociat mai dinainte la tron si imperiul avu norocul sã aibã în fruntea administratiei sale un om superior, pe Anthemios, prefectul Orientului, care condusese afacerile statului în ultimii ani ai domniei celui dispãrut, învestit cu cele mai înalte titluri si demnitãti - patrikios, prefect al pretoriului, consul - Anthemios, prin însusirile sale deosebite, avu o mare ascendentã asupra contemporanilor sãi. Synesius, Sfântul loan Chrysostom n-au decât cuvinte de laudã pentru el.
El restabili armonia între Curtea din Constantinopol si cea din Ravenna si asigurã, printr-un nou tratat, pacea la frontiera Persiei. O invazie a regelui hun Uldin în Moesia de Jos fu respinsã de el, fãcând prizonieri o hoardã numeroasã de skiri, aliati ai hunilor, colonizând-i în Asia Micã. Pentru asigurarea frontierei de nord împotriva viitoarelor nãvãliri, Anthemios luã mãsuri ca o flotilã sã stationeze în apele Dunãrii. El se îngriji apoi de restaurarea oraselor din Illyricum, devastate de incursiunile barbarilor. Lui i se datorã si constructia marelui zid ce înconjoarã cãtre uscat Constantinopolul, completat apoi printr-un al doilea.
Fundatia lui Constantin cel Mare se întinsese de la întemeierea sa, în chip considerabil, în mai putin de o sutã de ani, populatia orasului se înmultise atât de mult, încât trecuse dincolo de zidul lui Constantin, fiind expusã urgiei barbarilor, care cutreierau îndrãznet
265
NICOLAE   BANESCU
tinuturile pânã sub zidurile capitalei. Spre a o pune la adãpost, Anthemios ridicã, în 413, cam la o milã de zidul cel vechi, zidul interior al centurii de întãriri, completat în urmã, zid flancat de 96 turnuri puternice. Kyros, prefectul orasului, întinse în 439 acest zid de-a lungul Mãrii Marmara si Cornului de Aur. Ruinat apoi de un cutremur, Constantin, prefect al pretoriului, îl restaura si întãri, în 447, ridicând înaintea lui un al doilea zid cu turnuri.
Fortificatia se alcãtuia din cinci elemente. Zidul interior, cea mai puternicã apãrare, de o grosime de 14 picioare, era întãrit de 96 de turnuri de câte 60 de picioare înãltime. Fiecare turn avea douã camere, din care cea de sus, cu intrare de pe parapetul zidului, era plinã de munitii si întotdeauna ocupatã de paznici, între zidul interior si cel exterior se întindea o terasã, largã de la 50 pânã la 64 de picioare. Zidul exterior era numai de douã pânã la 6 Vi picioare grosime si construit, în cea mai mare parte, în arcuri. Era si acesta prevãzut cu 96 de turnuri, de la 30 pânã la 35 de picioare înãltime, în partea din afarã a zidului se afla un rambleu lung de 61 de picioare si dincolo de el un sant de adâncime variatã, tot de 61 de picioare lãrgime si împãrtit prin stavile. santul avea legãturã cu marea, care-i furniza apa.
Zidurile erau strãbãtute de zece porti, dintre care cinci erau folosite în scopuri exclusiv militare. Intrarea principalã si cea mai renumitã era Poarta de Aur, lângã Marea Marmara, pe unde intrau triumfal împãratii întorsi din expeditii. Ea a putut fi ridicatã de Theodosius cel Mare ca un arc de triumf, în memoria
266
I
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
victoriei sale asupra rebelului Maximus. Avea trei bolti si era ziditã din blocuri enorme de marmurã lustruitã322.
Regiunea a XlII-a, dincolo de Cornul de Aur, cunoscutã sub numele de Sycae si apoi de Galata, nu era fortificatã. Comunicatia cu aceastã regiune se fãcea cu luntri, dar Cornul de Aur se trecea pe un pod de lemn, al cãrui capãt de sud era la Blachernae. lustinian va clãdi acest pod din piatrã.
Fortificatia aceasta s-a pãstrat neschimbatã în tot cursul vietii Bizantului. Ea a înfruntat eroic, timp de o mie de ani, asalturile furioase ale atâtor barbari. Resturile acestei formidabile întãrituri, cunoscute sub numele de Zidul lui Theodosius, sunt si astãzi în picioare, aproape în starea în care au rãmas pe urmele cuceririi turcesti, constituind unul din cele mai grandioase monumente ale Bizantului323.
La 4 iulie 414, Theodosius al II-lea ridicã pe sora sa, Pulcheria, la rangul de Augusta. Desi numai în vârstã de 16 ani, ea luã în mâinile sale regenta pentru fratele sãu. Numele lui Anthemios nu se mai întâlneste de acum înainte. E probabil cã nu mai era în viatã,
322  Descrierea amãnuntitã la Bury, op. cit., I, pp. 70-72 si la Van Millingen, Byzantine Constantinopole, p. 46 si urm.
323 A fost un moment vorba, în timpul nostru, sã se dãrâme aceste glorioase resturi si interventia constiintei europene a putut opri impietatea. Ce minunatã ar fi însã si o operã de restaurare a acestui imens monument, spre a-1 apãra de continua ruinã si a-1 asigura împotriva atingerii fatale a timpului si oamenilor! O contributie solidarã internationalã n-ar putea fi refuzatã unei asemenea initiative. Ea poate veni din partea unui congres international al bizantinistilor.
267

fiindcã îi aflãm un succesor si în postul de prefect al pretoriului.
Pulcheria, mai mare cu doi ani decât Theodosius, a dovedit o energie de care n-a fost niciodatã capabil indolentul sãu frate. Ea conduse de fapt imperiul, în numele sãu, aproape 40 de ani. Foarte instruitã, vorbind si scriind greceste si latineste, lucru rar pe atunci la Constantinopol, Pulcheria luã asuprã-si educatia tânãrului basileu, dându-i cei mai buni profesori si instruindu-1 în arta de a guverna. Foarte evlavioasã, închinatã Bisericii, ea se îngriji ca fratele sãu sã fie crescut în principiile crestine. Fiul lui Arcadius n-avea însã posibilitãtile si entuziasmul marilor avânturi ale spiritului si ocupatii inutile îl absorbeau în orele sale libere, îsi petrecea de obicei timpul cu pictura si gravura, îi plãcea a transcrie, într-o frumoasã caligrafie, manuscrisele vechi si a le împodobi cu miniaturi. Pentru aceste înclinatii, el a trecut în istorie cu porecla de „caligraful", KocAAvypacpoc;.
b. Athenais-Eudokia. Pulcheria s-a îngrijit a afla pentru fratele sãu si o sotie, dupã dorinta pe care acesta i-o exprimase.
Cronica lui Malalas ne-a transmis povestea romanticã a acestei cãsãtorii, care înãltã pe tronul Bizantului o frumoasã si instruitã provincialã.
Theodosius cerea surorii sale sã-i afle înainte de toate o fatã de o frumusete fãrã pereche. Nu-1 interesa dacã era nobilã ori de sânge împãrãtesc sau bogatã. O împrejurare neasteptatã aduse la Curtea imperialã minunea care nu putuse fi gãsitã pânã atunci, cu toate cercetãrile fãcute în toate pãrtile: o fatã de o fru-
268
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
musete extraordinarã, inteligentã si foarte instruitã, cu numele Athenais, „fiica filosofului athenian Leontios".
Atena veacului al V-lea era mai cu seamã vestitã prin scolile sale. Toatã viata ei palpita în jurul acestor scoli, în care declamatiile retorilor întretineau încã viu cultul literaturii clasice a Greciei. Studiul antichitãtii stãpânea, în aceastã epocã, întreaga educatie. Academia lui Plato, ultimul refugiu al cugetãrii elene, aduna în jurul sãu la Atena tineri din toate provinciile, atrasi de reveria misticã si de speculatiile subtile ale neoplatonismului. Leontios a fost unul din învãtatii care au ocupat la Atena „tronul sofistilor", cum se spunea învãtãmântului public al artei oratorice. El strânse o avere imensã si se îngriji a da fiicei sale o învãtãturã aleasã.
însusirile deosebite ale fetei, frumusetea ei fãrã seamãn îl fãcurã pe Leontios s-o creadã predestinatã unui viitor strãlucit. Având si doi bãieti, când fu aproape de moarte, pãrintele lãsã acestora prin testament întreaga avere. Athenais avea sã primeascã numai o sutã de monede de aur, „cãci îi ajunge - zicea prin testament tatãl - norocul sãu, care e mai presus de norocul oricãrei femei". Athenais se rugã în zadar de fratii sãi sã nu-i rãpeascã dreptul; acestia furã neînduplecati si o alungarã chiar din casa pãrinteascã. O sorã a mamei o primi la ea si o duse la Constantinopol, la altã mãtusã, sora lui Leontios, si amândouã o îndemnarã sã se plângã la Curte împotriva nedreptãtii ce i se fãcuse. Astfel ajunge Athenais în audientã la Pulcheria. Era de 20 de ani. Frumusetea ei mare, miscãrile-i pline de gratie, inteligenta-i sclipitoare, elocventa cu care-si pleda cauza fãcurã o im-
269
NICOLAE   BANESCU
presie adâncã asupra Augustei. Aceasta puse câteva întrebãri mãtuselor privitoare la copila care-o fermecase, le porunci sã astepte, luã din mâinile lor plângerea si alergã la fratele sãu. Pulcheria trezi curiozitatea tânãrului împãrat prin descrierea entuziastã a frumusetii fiicei lui Leontios, prin admiratia pentru inteligenta si instructia ei. Theodosius chemã pe prietenul si confidentul sãu Paulinos si amândoi se ascunserã dupã o perdea, în apartamentul surorii sale, unde aceasta o introduse pe strãinã. Efectul acestei confruntãri fu decisiv: împãratul se declarã hotãrât a o lua de sotie. Retinutã la Curte, frumoasa atenianã renuntã la cultul pãgân si, botezatã de patriarhul Attikos, primi numele crestin si împãrãtesc de Eudokia, iar în ziua de 7 iunie 421 ea îsi celebrã, cu strãlucirea fastului obisnuit, cãsãtoria cu Thedosius al II-lea.
Athenais-Eudokia nãscu, dupã un an, pe Eudoxia si, în anul urmãtor, fu proclamatã Augusta. Ea trãi multã vreme în armonie cu Pulcheria, care exercita încã marea sa influentã asupra lui Theodosius. în octombrie 437, Eudokia avu bucuria de a-si vedea fiica pe tronul glorios al Romei, prin cãsãtoria sa cu Valentinian al II-lea. Dupã un an, ea pleca în pelerinaj la Ierusalim, însotitã de o suitã strãlucitã, ca sã aducã multumiri la mormântul Mântuitorului pentru norocul fiicei sale. împãrãteasa rãmase acolo timp de un an, vizitând bisericile si adorând moastele pretioase pãstrate în orasul sfânt.
Când se întoarse la Constantinopol, în 439, norocul frumoasei ateniene începu a se întuneca. Neîntelegerea intrase în familia imperialã si Eudokia cãzu în curând în dizgratia împãratului. O intrigã în jurul prie-
270
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
teniei dintre Eudokia si Paulinos, povestitã tot atât de romantic de acelasi cronicar, ne dã singura explicatie a acestei dizgratii. Dar eunucul Chrysaphios, foarte influent pe lângã Theodosius, n-a fost, poate, strãin de aceastã intrigã. Cum presupune Bury, el a putut sã despartã pe cele douã Auguste, pentru a le scoate apoi, pe rând, din afectiunea împãratului si a-si asigura atotputernicia324. Pierzându iubirea si încrederea lui Theodosius, Eudokia ceru voie a se retrage la Ierusalim (443), unde îsi petrece în amãrãciune cei din urmã ani ai vietii sale odinioarã atât de fericitã. Sufletul sãu pasionat aflã adesea motive de agitatie. Ea se aruncã în bratele monofisismului, atât de puternic în acele regiuni, cãutând, poate, în aceasta si o rãzbunare împotriva Curtii, care-i nimicise viata.
în singurãtatea tristã a exilului, Eudokia îsi aflã o mângâiere în operele de caritate si în ocupatiile literare, învãtata fiicã a lui Leontios cultivase cu iubire poezia si avusese la Curte cenaclul sãu de literati, printre care Kyros din Panopolis se distingea prin talentul sãu de poet. Din primii ani ai ridicãrii sale pe tron, Eudokia cântase în versuri eroice biruintele armatelor imperiului asupra persilor. Reluându-si aceste îndeletniciri, basilissa îsi puse acum talentul în serviciul credintei. Ea traduse, în acelasi metru epic, pãrti din Vechiul Testament si un critic de reputatia patriarhului Photios are frumoase cuvinte pentru aceastã operã, caracterizatã ca „vrednicã de laudã pentru o femeie si împãrãteasã". Eudokia traduse apoi Profetiile lui Daniel si Zacharia, compuse asa-numitele „cen-
324 Cf. Cedrenus, I, p. 601 (Bonn).
271
NICOLAE   BANESCU
toane din Homer", povestind episoade din viata Mântuitorului, cu ajutorul versurilor din Homer, combinate în chip ingenios. Dar opera sa de seamã a fost poemul în trei cânturi închinat Sf. Cyprian, povestea minunatã a tinerei crestine Justina si a ispitelor celebrului vrãjitor, spre a o face sã cadã în mrejele iubirii ce apelase la el. Legenda vrãjitorului din Antiochia, convertit la crestinism în puterea credintei, a martiriului ce încununeazã viata sa si a Justinei, trãia în amintirea oamenilor. Ea pare a oglindi, în multe privinte, propria istorie a fiicei de filosof325. Verificând-o, Athenais-Eudokia a pus în ea ceva din propriul sãu suflet. Photios nu pregetã a lãuda mult poemul.
Soarta a fost crudã cu frumoasa Athenais. Dupã ce îi zâmbise atât de radios în splendida-i tinerete, a fã-cut-o apoi sã guste pânã la fund din paharul amãrãciunilor. Supravietuind tuturor catastrofelor familiei sale, ea se stinse din viatã în orasul patimilor lui Christos la 20 octombrie 460. Istoria ne-a pãstrat un amãnunt care pãtrunde ca o razã de dincolo de mormânt în misterul dramaticei cãderi a basilissei: „Când fu sã-si dea sufletul — scrie Malalas326- ea jurã cã a fost nevinovatã de acuzatia pentru Paulinos".                             t
c. Evenimentele politice din Occident, în Orient, domnia lui Theodosius al II-lea avu câteva timp liniste; dar Orientul fusese zguduit de mari tulburãri.
325 F. Gregorovius, Athenais, III AuflL, Leipzig, 1892, p. 248. Cf. Ch. Diehl, Figures byzantines, I-ere serie, Paris, 1909, p- 48. [v. si K. Holum, op. cit., pp. 112-224.]
326 P. 358 (Bonn), Cf. Cedrenus, I, p. 607 (Bonn).
272

înainte de moartea lui Honorius, Galla Placidia, vãduva lui Constantiu al III-lea, izgonitã din Ravenna, în urma disensiunilor din familia imperialã, îsi aflase refugiul, cum am vãzut, împreunã cu copiii sãi, la Constantinopol. Dupã moartea lui Honorius (august 423), se ridicase în Apus un uzurpator, loan (primi-cerius notariorum) si aceasta schimbã cu totul atitudinea Curtii bizantine fatã de Placidia. Theodosius se decise a interveni în favoarea rudelor sale, hotãrân-du-se totodatã si cãsãtoria viitorului împãrat al Occidentului cu fiica celui din Orient, cãsãtorie care avea sã se celebreze, din cauza vârstei lor, mult mai târziu. Theodosius trimise deci în Occident, cu o mare armatã, pe generalii Ardaburius si Aspar, fiul sãu, alani de origine, sefi militari dintre cei mai buni. Placidia si copiii sãi însoteau aceastã armatã. Ajunsi la Tessa-lonic, Valentinian al III-lea fu ridicat la rangul de Cesar (octombrie 424). loan a fost prins la Ravenna. încercând în zadar a câstiga de partea sa pe Ardabur, el fu trimis în lagãrul Placidiei, la Aquileia, unde a fost executat (mai-iunie 425). Câteva zile mai apoi, sosi Aetius, cu însemnate trupe de huni, la care fusese trimis de loan, pentru a primi ajutor. El îsi dãdu seama cã interesul sãu era sã se înteleagã cu Placidia. Hunii, bine plãtiti, furã trimisi înapoi, iar el, primind titlul de comes, fu însãrcinat cu apãrarea Galliei împotriva vizigotilor. La 23 octombrie 425, Valentinian al III-lea fu încoronat la Roma împãrat327.
327 F. Lot, Decomposition de l'empire (395-751), Colectia „Histoire de Moyen Age", Paris, 1928, t. I, p. 52 si urm. Cf. E. Stein, Geschichte des spãtromischen Reiches, I, pp. 428-429.
273
NICOLAE  BANESCU
Galla Placidia conduse ca regentã Occidentul, în primii 12 ani ai domniei lui Valentinian si autoritatea sa n-a fost contestatã. Numai rivalitatea marilor generali i-a creat dificultãti. Comanda militarã supremã de generalisim (magister utriusque militiae) o avu la început Felix timp de patru ani (425-429). Aetius fu apoi învestit de Placidia cu aceastã comandã, pentru succesele sale în Gallia, unde adusese la ascultare pe Theodoric I al vizigotilor. La instigarea sa, se crede, Felix pieri într-o revoltã la Ravenna (429). Aetius, menit a avea o situatie predominantã, era fiul lui Gaudentius din Moesia de Jos (ofiter subaltern al lui Stilicho)328 si ridicarea lui repede în cariera sa se da-toreste relatiilor strânse cu regele hunilor, la Curtea cãruia stãtuse în copilãrie ca ostatic. Legând prietenie cu Rugila si cu urmasii sãi, el putu dobândi la nevoie trupe de huni, cu care îsi câstiga izbânzile. Un alt general de frunte al epocii a fost Bonifaciu, trimis sã cârmuiascã Africa. Devenind suspect, prin intrigile lui Felix, el fu chemat a se justifica si aceasta îl împinge la revoltã (427). Se zice cã atunci ar fi chemat pe vandali din Spania, ca sã-si împartã Africa, dar faptul nu se adevereste. E mai probabil sã fi fost chemati, sã fi apelat la ei, cum presupune Brooks, amândoi beligerantii (Sigisvult, comandantul armatei imperiale, ca si rebelul).
Simpla coincidentã a întâmplãrilor a dus, poate, la aceastã pãrere, cãci doi ani mai târziu avu loc invazia
328 Aetius se nãscuse la Durostorum. [L. Varady, Das letzte Jahrhundert Pannoniens, 376-476, Amsterdam, 1969, pp. 257 si urm., precum si alte titluri în EPLBIP, voi. I, pp. 127-128.]         ;,
274
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
vandalilor în Africa. Destinul lor istoric e cum nu se poate mai bine caracterizat de Bury, când spune cã vandalii, poate cei dintâi care au trecut Baltica dintre popoarele est-germane, au fost ursiti „sã-si afle ultima lor locuintã si mormântul lor în Africa"329.
încã din 409, patru popoare barbare trecuserã Pirineii în Spania, ocupând diferite provincii. Vandalii asdingi, sub regele lor Gunderic, împreunã cu suevii, ocuparã Gallaecia, la nord de Duro; alanii se asezarã în Lusitania (azi Portugalia), iar vandalii silingi în Baetica de Sud. Vizigotii furã apoi adusi si ei în Spania de regele Athaulf. Dupã moartea acestuia, Wallia, care-i urmã, aduse servicii imperiului zdrobind pe silingi, ale cãror resturi, pentru a scãpa, se alipirã as-dingilor. Dupã plecarea vizigotilor în Gallia, vandalii se încaierã cu suevii si interventia comitelui Asterius al Spaniei îi sileste pe vandali sã se coboare în Baetica, unde imperiul nu-i recunoaste330. Gunderic îsi luã titlul de „rege al vandalilor si alanilor"; el cucereste Noua Cartaginã si Hispalis (Sevilla). Murind în 428, fu urmat la tron de Geiserich (în formã romanizatã Genseric), cel mai însemnat si mai abil dintre sefii germani din acel timp. Spania nu multumea ambitia sa. El plãnui, cum fãcuserã mai înainte regii vizigoti, sã treacã în Africa, împrejurãrile trebuiau sã-1 încurajeze: stãpânirea romanã era acolo zguduitã de revoltele maurilor, de schisma ereticilor donatisti si de separatismul guvernatorilor. Genseric nu avea, prin urmare, nevoie -
329 Bury, op. cit., p. 244.
330 Ibidem, pp. 202-209.
275

observã pe drept cuvânt F. Lot - sã fie invitat spre a trece în Africa331.
în mai 429, tot poporul vandalilor si alanilor se îmbarcã si trecu în Africa. Placidia cãutã sã-1 câstige din nou pe Bonifaciu, care primi iarãsi comanda. Ciocnindu-se cu Genseric în Numidia, el fu învins si se închise în Hippo, apãrându-se cu îndârjire timp de un an (430-431). Sfântul Augustin muri acolo la începutul asediului. Genseric ridicã asediul în iulie 431. Forte noi se trimit din Italia si de la Constantinopol, sub conducerea lui Aspar, dar ele furã zdrobite în bãtãlia care avu loc. Bonifaciu se întoarce în Italia si e bine primit de Placidia, care-i dã comanda supremã în locul lui Aetius. Dar acesta nu se supune si cei doi rivali se ciocnesc lângã Ariminum, Bonifaciu fiind învingãtor. El muri însã curând dupã aceea, poate din cauza unei rãni (432). Aetius scãpã în Dalmatia si se duse la Curtea prietenului sãu Rugila, regele hunilor. Cu ajutorul sãu se întoarse în Italia, dictã conditii Curtii din Ravenna si obtinu restaurarea sa în comanda ce i se luase, precum si rangul de patriciu (434). El guvernã douãzeci de ani Occidentul, sub numele lui Valentinian al III-lea.
în timpul acesta, vandalii îsi întind cuceririle în Numidia. Ei s-au purtat cu o ferocitate care a întrecut-o pe cea a tuturor barbarilor. Dorind a-si consolida stãpânirea în provinciile cucerite, Genseric cãuta acum pacea cu imperiul. Astfel se încheie tratatul din
331 Op. cit., pp. 55—56. [C. Courtois, Les Vandales et l'Afrique, Paris, 1955, ed. a Il-a, Aalen, 1964; F.M. Clover, Geiseric and Attila, „Historia", 22 (1973), pp. 104-114.]
276

11 februarie 435, prin care se cedau vandalilor Mauritaniile si o parte a Numidiei. Genseric consimtea a plãti imperiului un tribut anual, recunoscând astfel autoritatea Romei.
Dar acest tratat n-a fost de lungã duratã, în octombrie 439, Carthagina cãdea în stãpânirea lui Genseric, care îsi pregãti în curând o flotã mare, atacând Sicilia. Panormus fu asediat (440), dar se apãrã energic. Flota vandalã se întoarse în Africa, poate din cauza pregãtirilor mari de la Constantinopol pentru a elibera Carthagina. în 441, expeditia bizantinã sosea într-ade-vãr în Sicilia, dar invazia hunilor în imperiu îl sili pe Theodosius sã recheme fortele sale din Occident si s-a încheiat atunci o pace nefavorabilã. Prin tratatul din 442, imperiul pãstra Mauritaniile, Tripolitana si o parte din Numidia; vandalii obtineau regiunile cele mai bogate: Zeugitana cu Carthago, Byzacena si restul din Numidia. Ei s-au asezat în Zeugitana si au fãcut din Carthagina capitala lor. si-au creat o flotã, exercitând, pânã la moartea lui Valentinian (455), pirateria, iar îndatã dupã aceea par a fi ocupat cele douã Mauritanii si a fi anexat Balearele, Corsica si Sardinia. Ca arieni, si-au luat de la început o atitudine ostilã credintei catolice, alungând clerul din Carthagina si confiscând bisericile pentru erezia lor332. Aetius socoti cã cea mai bunã politicã a imperiului fatã de Genseric era sã întretinã cu el relatii prietenesti si el convinse pe Valentinian al III-lea sã consimtã a-si logodi fiica mai mare, Eudokia, cu Huneric, fiul lui Genseric.
02 Bury, op. cit., pp. 257-258.                •! .-••'•- '•>   "- •'"
277

în Gallia, vizigotii furã tinuti în frâu. Theodoric asedie Narbonne, în 436, dar orasul fu eliberat de Litorius, magister militum în Gallia. Burgunzii nãvãlirã în Belgia de Sus si furã nimiciti în 436 de hunii lui Aetius. Se spune cã 20.000 de burgunzi au fost ucisi, împreunã cu regele lor Gundahar. Astfel pieri primul regat burgund din Gallia, cu resedinta la Wbrms. Resturile lor au fost transportate de Aetius în Sapaudia (Savoia), la sud de lacul Geneva.
d. Armenia, Persia si Imperiul Bizantin. Theo-dosius cel Mare fãcuse o mare gresealã fatã de Armenia. Prin tratatul din 387 cu Sapor al III-lea, tratat negociat de Stilicho, Armenia a fost împãrtitã în douã state clientelare, dintre care cel atribuit Persiei (Per-sarmenia) cuprindea patru cincimi ale teritoriului si numai o cincime statul vasal Bizantului. Clientul bizantin Arsaces muri în 390 si guvernul trecu atunci în mâinile a cinci satrapi, împãratul nu impuse nici un succesor, ci încredinta supravegherea asupra satrapilor unui comandant militar, cornitele Armeniei, care se pãstrã pânã în secolul al VI-lea333.
Vechea dusmãnie politicã dintre lumea iranicã si cea romanã era sporitã prin opozitia lor religioasã, în Armenia persanã crestinii furã prigoniti de suverani si de preotii mazdeeni, iar influenta religioasã greceascã energic combãtutã, persii cãutând sã impunã armenilor influenta religioasã sirianã. Dar armenii se împotrivirã cu îndãrãtnicie acestor presiuni si se produse o miscare în timpul domniei lui Theodosius al II-lea
Bury, op. cit., p. 94.
278
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
pentru crearea unei culturi religioase nationale, în fruntea acestei miscãri au fost Mesrob si meritosul catholicus Sahag. Cel dintâi descoperi scrierea armeanã si traduse Biblia în limba tãrii. Curtea bizantinã sprijini din toate puterile scoala de traduceri a acestor initiatori, întemeiatã pe literatura greacã.
lezdegerd se simti dator a înfrâna miscarea plinã de viitor a nationalismului armean, si în 415 el numi rege al Armeniei pe propriul sãu fiu, Sapor. în tulburãrile ce se iscarã, templul focului din Susiana fu ars si fatã de mãsurile aspre luate împotriva lor multi crestini îsi cãu-tarã refugiul pe teritoriul Imperiului bizantin. Pulcheria îi ocroti, refuzând a-i preda, ceea ce aduse rãzboiul între cele douã imperii. Când lezdegerd si Sapor furã îndepãrtati de Bahram, alt fiu al regelui (420), aceasta nu schimbã situatia si generalul bizantin Ardabur deschide ostilitãtile printr-o nãvãlire victorioasã în Arzanene (Armenia de Sud), în august 421. Luptele tinurã un an fãrã vreun rezultat, cãci nici bizantinii nu puturã cuceri Nisibis, nici persii fortãreata de hotar Theodosiopolis, situatã în nordul Armeniei bizantine.
Nãvãlirea peste Dunãre a hunilor în 422 îi sili pe bizantini la tratative cu persii. Se încheie pacea pe o sutã de ani, dar ea nu aduse nici o schimbare teritorialã si nu avu lungã duratã. Cu toate promisiunile persilor, prigonirea crestinilor se va relua, în 428, dinastia nationalã a Armeniei e rãsturnatã si tara incorporatã ca simplã provincie persanã, administratã de functionari trimisi de la Ctesiphon334.
334 Stein, op. cit., pp. 424-425.
279

în ordinea moralã însã literatura de traduceri sprijinitã de Bizant, scoase definitiv Armenia din sfera orientalismului, legând-o de civilizatia greco-romanã, si acesta e meritul domniei lui Theodosius al II-lea fatã de poporul armean.
e. Nãvãlirea hunilor în Peninsula Balcanicã. Attila. [Sãvârsitã de mâna unei cãpetenii hunice de la nord de Dunãre, uciderea lui Gainas arãta încã o datã Imperiului roman proportiile noului pericol hunic, venit din vecinãtãtile Chinei si ajuns pânã la Dunãre, dupã ce în ultimul sfert al veacului al IV-lea îsi croise o stãpânire care îngloba o mare parte din Europa rãsãriteanã, întinsã din Caucaz pânã în Pannonia. Hunii supuseserã pe alani si triburile germanice întâlnite la nord de Marea Neagrã si de Dunãrea de Jos (ostrogoti, gepizi, heruli, rugi si altii), silindu-i pe vizigoti, în rândurile cãrora crestinismul de orientare arianã fãcuse progrese rapide si considerabile, sã solicite instalarea la sud de marele fluviu, chiar pe teritoriul Imperiului, în calitate de federati. Elementul gotic înregistrase astfel prima sa afirmare în viata Imperiului de Rãsãrit si chiar la Constantinopol, cu urmãri deosebit de periculoase pentru stãpânirea romanã. La acestea se adãuga acum revãrsarea hunilor, care la mijlocul ultimului deceniu al veacului al IV-lea trecuserã prin pãsurile Muntilor Caucaz, jefuind teritoriile nord-estice ale Imperiului, ba chiar si Asia Micã, ajungând pânã în Siria si Mesopotamia. în primul sfert al veacului al V-lea, hunii s-au organizat sub o formulã statalã incipientã, sub conducerea lui Rua sau Rugila, astfel
280

cã Theodosius al II-lea a fost silit sã le acorde considerabile subsidii anuale.
Apogeul puterii hunice a fost atins sub regele Attila (434 - 453), fiu al lui Mundiuch, fratele lui Rugila. în prima jumãtate a domniei sale, Attila a cârmuit împreunã cu fratele sãu mai mare, Bleda, pe care 1-a asasinat, rãmânând singur stãpânitor. între timp, printr-un acord favorabil încheiat cu Imperiul la Horreum Margi, acesta din urmã consimtea sã-i plãteascã un tribut anual de cel putin 350 de livre aur pentru ca avansul amenintãtor al hunilor în unele directii ale Peninsulei Balcanice (ajungând în Thracia si chiar în Grecia continentalã, dupã ce au pus mâna pe Ratiaria, Viminacium, Singidunum, Sirmium si Naissus) sã sileascã autoritãtile de la Constantinopol la un tribut de 2100 livre de aur, cãrora li se adãugau initial alte 4000 de livre, cu titlu de arierate.
în asemenea împrejurãri, Thodosius al II-lea a tratat cu hunii prin intermediul mai multor ambasade, cea mai cunoscutã fiind condusã de Priskos (448-449), a cãrui relatiune de cãlãtorie pânã la curtea lui Attila constituie o sursã pretioasã de informatie pentru cunoasterea stãrilor de lucruri de la Dunãrea de Mijloc si chiar de la nordul acesteia: conglomeratul de popoare sau etnii aflate sub stãpânirea hunicã oferã elementele unei civilizatii de mixturã euro-asiaticã, în care limba latinã continuã sã reprezinte o „lingua franca", înteleasã de mai multe etnii, ceea ce înseamnã cã era vorbitã de o populatie din regiune.
Stãpânirea hunicã a premers astfel statele medievale de stepã, dar efemeritatea ei impune rezerve în privinta unor concluzii de prea mare generalizare335.
281
NICOLAE   BANESCU
f. Disputele religioase. Nestorianismul si mono-fizismul. Asaltat de primejdia barbarã din exteriorul, ca si din interiorul sãu, Imperiul cunostea, tocmai în partea de rãsãrit, unde se plasa centrul sãu vital, escaladarea celui de-al doilea val al disputelor cristologice.
însotit de majoritatea migratorilor germanici trecuti la crestinism, arianismul, ca prim val care marcase aceste dispute în veacul al IV-lea, încetase de a mai reprezenta o chestiune de primã importantã pentru statul roman. Dar controversele religioase nu încetaserã câtusi de putin n interiorul sãu, discutii pasionate de dogmã purtându-se în Capitala bizantinã pretutindeni si în toate situatiile, fie ele chiar si din cele mai putin potrivite, conform pãtrunzãtoarei remarci a Sfântului Grigore de Nyssa336. De aceastã datã, disputele vizau natura lui Christ, pe care scoala din Antiohia îl considera drept omul nãscut dintr-o simplã femeie, dar care prin virtutiile sale se dovedise vrednic de a se uni cu Verbul dumnezeiesc, în vreme ce scoala din Alexandria, mult mai aplecatã spre misti- \ cism, sustinea cã în toatã viata sa de pe pãmânt Christos a rãmas Dumnezeu, fãrã nici un amestec cu
335  [Franz Altheim, Geschichte derHunnen, 5 voi. Ed. a Il-a, Berlin, 1969-1975; E. A. Thompson, A History ofAttila and the '' Huns, Oxford, 1948; G. E. Write si O. Maenche-Helfen în BZ, 60 (1967), p. 41-69 si resp., 61 (1968), p. 270-276; L. Varady, Dos let-zteJahrhundertPannoniens, 376-476, Amsterdam, 1969; alte ti- , tluri în EPLBIP, voi. III, Athena, 1998, s.v. „Attila", p. 288.
336  [Hesseling, Essai sur la civilisation byzantine, p. 24; A.A. Vasiliev, Histoire de l'Empire byzantin, voi. I, Paris, 1932, p. 100-101; L. Brehier, Le monde byzantin, voi. I (Vie et mort de ' Byzance), ed. I-a, Paris, 1948, p. 18].                                       , ,
282

firea omeneascã. Atât prima doctrinã, mai rationalistã, cât si cea de a doua, puneau în pericol dogma întrupãrii, asa cum fusese ea definitã prin Conciliul de la Niceea. Rod al scolii din Antiohia, a celor douã persoane si douã naturi, învãtãturã sustinutã de Nestorios, elev al lui Theodor din Mopsuestia, apoi patriarh de Constantinopol în perioada 428-431, a fost condamnatã de cãtre al treilea Conciliu ecumenic de la Ephes (431). Ea nega calitatea de „Nãscãtoare de Dumnezeu (Theotokos) a Maicii Domnului, sustinând cã Mãria era doar mama lui Christos („Christotokos"). Exilat la început în regiunile unde Imperiul se învecina cu lumea arabã, apoi în Egipt, unde avea sã moarã mai târziu (451), Nestorios a avut adepti care i-au dus învãtãtura în Persia sassanidã, creind o bisericã de sine stãtãtoare si rãspândindu-i doctrina pânã în China si Extremul Orient, unde a supravietuit pânã în zilele noastre.
Produs al scolii din Alexandria, doctrina naturii unice a lui Christ, sau monophysitã, a fost sustinutã la Constantinopol de arhimandritul Eutyches. Excomunicat de cãtre un sinod patriarhal (448), acesta a fost însã reabilitat în anul urmãtor de cãtre un sinod ulterior, „tâlhãresc" („brigandajul de la Ephes", august 449), convocat de cãtre Dioscor, urmasul faimosului Kyril al Alexandriei (412-444), care obtinuse la Ephes condamnarea lui Nestorios, având si sprijinul papei Coelestinus. Papalitatea nu s-a lãsat însã sedusã de succesele doctrinare ale scaunului alexandrin, declar-ându-se de acord cu sinodul de la Constantinopol, care 1-a condamnat pe Eutyches (448), iar papa Leon I (440-461) a elaborat celebrul sãu Tom doctrinar, unde
283
NICOLAE   BANESCU
se sustinea cã si dupã întrupare trebuie sã distingem douã naturi perfecte în unica persoanã a lui Christos. Tomul papei Leon I era de fapt o scrisoare dogmaticã adresatã patriarhului Flavian de la Constantinopol (Epistola dogmatica ad Flavianum), prin care s-a pregãtit condamnarea monophysismului de cãtre con-ciliul de la Chalkedon (451), convocat de noul împãrat Marcian si soldat cu un mare triumf al ortodoxiei].
Nestorios venea din cercul teologilor din Antiohia, adversari Bisericii din Alexandria. Dogmaticii secolului al IV-lea au provocat o vie discutie privitoare la christologie. Antiohienii sustineau prezenta a douã naturi deosebite în Christos, una desãvârsit divinã si alta desãvârsit umanã. Dupã aceastã conceptie, numai omul s-a nãscut în Christos din Fecioara Mãria si numai el a suferit pe cruce. Biserica din Alexandria vedea însã în cele douã naturi ale lui Christos, mai ales supranaturalul si dãdea precãdere naturii divine a Mântuitorului, sustinând cã cele douã naturi formeazã o unitate indivizibilã.
Nestorios cãutã sã-i abatã pe credinciosii sãi si clerul de la veneratia exageratã care-i fãcea sã o socoteascã pe Fecioara Mãria „Nãscãtoare de Dumnezeu", OeoroKog; în predicile sale, el nu se sfia a o numi „Nãscãtoarea lui Hristos", XpiaioTOKog. Un preot, Anastasios, adus cu el din Antiochia, proclama, în predicile pe care le tinea, ca nimeni sã nu o mai numeascã pe Mãria „Nãscãtoare de Dumnezeu", cãci Mãria a fost un om si dintr-un om nu se poate naste Dumnezeu, ceea ce produse agitatie în populatia capitalei.                                                 ' \
284

Crestinismul îsi deschisese larg portile credintelor si cultelor similare, cu care convertitii erau obisnuiti, toate religiile - cum observã atât de just Bury - având un fond comun de superstitii. O legiune de sfinti si martiri înlocuiau vechea legiune a zeilor si eroilor337. Tot astfel, fatã de popularitatea ce o avea în lumea pãgânã cultul zeitei naturii, Biserica fãcuse o concesie acestei înclinãri a multimii, dând o însemnãtate deosebitã cultului mamei lui Dumnezeu. Mãria înlocuia, deci, pentru aceastã multime, divinitãtile feminine, în privinta adaptãrii credintelor si ceremoniilor pãgâne la obiceiurile crestine, sunt instructive faptele semnalate de Rev. H.F. Tozer, în editia datã de el operei lui Finlay (Oxford, 1877). El ne aratã cã mai mult de opt biserici în Attica au fost clãdite pe locul templelor pãgâne si numele dedicatiei lor amintesc, de obicei, numele acelor temple. Caracteristic este cã altarul celor 12 zei e înlocuit printr-o bisericã a celor 12 Apostoli; templul zeitei Ilithya este acum biserica Panaghiei Blastike (a Fecunditãtii); o bisericã a Sfântului Nicolae, patronul marinarilor, ocupã locul unde se afla templul lui Poseidon; templul lui Tezeu e închinat Sfântului Gheorghe, sfântul rãzboinic. Pe locul unui templu al lui Asclepios e o bisericã a Sfintilor Anargyri (Cosma si Damian)338.
337 Bury, History..., I, pp. 372-373-
33s p 424_ n. i. [o constatare asemãnãtoare se poate face si pentru biserica Sfintei Fecioare sau a Maicii Domnului de la Ephes, în legãturã cu existenta anterioarã a unui templu pãgân închinat Zeitei-Mame.]
285

Nestorios îsi atrase dusmãnia pioasei Pulcheria, atotputernicã la Curtea lui Theodosius, dar el îsi aflã mai ales un mare dusman în Kyrillos, patriarhul Alexandriei. Disputele religioase ale veacului al IV-lea dãduserã Bisericii metropolei egiptene un mare prestigiu. Sfântul Athanasios avusese un rol însemnat în victoria credintei ortodoxe asupra arianismului, la Niceea. De acest prestigiu se foloseau patriarhii Alexandriei, care, gelosi pe rivalul lor de la Constan-tinopol, râvneau la suprematia Bisericii orientale. Ei aveau o mare autoritate asupra clerului si aflau în cãlugãrii numerosi din mãnãstirile desertului o armatã credincioasã si fanaticã. Kyrillos, om foarte ambitios si autoritar din punct de vedere dogmatic, era un dusman înversunat al christologiei antiohiene si, în conflictul cu Nestorios, cãutã sã dividã familia imperialã, dar nu reusi. El scrise la Constantinopol împãratului, Pulcheriei, Augustei, sustinând cã expresia ©eoroKog e sacrã prin traditie si christologia antiochianã desparte cele douã naturi ale lui Christos. Pulcheria era de pãrerea lui, dar Theodosius si Eudokia spijineau pe Nestorios. în rãspunsul cãtre patriarhul de Alexandria, împãratul îi imputã cã seamãnã discordia în Bisericã si în familia imperialã si-i fãcea cunoscut cã va aduna un Sinod, care sã punã capãt discutiei.
Astfel se întruni, la 7 iulie 431, Sinodul din Efes, numit Al Treilea Sinod Ecumenic339. Candidianus reprezenta la acest Sinod pe împãrat si el avea ordin a
339 [C. Hefele - H. Leclercq, Histoire des conciles, voi. II, Paris, 1907, p. 287-377; P.T. Camelot, Ephese et Chalcedoine, Paris, 1962].
286
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
se abtine de la orice manifestare, lãsând Sinodului deplinã libertate de a decide. Fãrã a astepta sosirea lui loan al Antiohiei si a legatilor papei Coelestinus, Kyrillos deschise Sinodul si 200 de episcopi îl judecarã pe Nestorios si-1 condamnarã ca eretic, excomu-nicându-1 si depunându-1 din Scaunul sãu.
Câteva zile mai târziu, sosi loan al Antiohiei, cu episcopii sirieni si se adunarã în contrasinod, prezidat de Candidianus, se declararã singurul Sinod îndreptãtit si, ca atare, îl excomunicarã si-1 depuserã pe Kyrillos si pe mitropolitul Memnon de Efes. Legatii papei, veniti si ei, trecurã de partea lui Kyrillos. Candidianus a raportat lui Theodosius în favoarea lui Nestorios, dar Kyrillos stiu sã cumpere prin gratificatii si daruri de tot felul pe functionarii palatului, care-1 influentarã pe împãrat. Acesta îi ceru lui Nestorios sã abdice; în acelasi timp, confirmã si depunerea pronuntatã de minoritate împotriva lui Kyrillos si a lui Memnon. Dar, sub influenta celor din jurul sãu, a clerului si populatiei agitate de cãlugãrii lui Kyrillos, împãratul îl sacrificã pe Nestorios si aprobã întoarcerea în Scaun a lui Kyrillos si a lui Memnon.
Nestorios, retras la Antiochia, unde se bucura de popularitate, deveni inoportun patriarhului loan, care ajunsese la întelegere cu Kyrillos, printr-o formulã ce proclama „unirea fãrã amestec a celor douã naturi ale lui Christos". Nestorios fu exilat, în 436, la Petra, în Arabia. Pulcheria îl decise în urmã pe fratele ei a-1 transfera într-o oazã din Thebais, unde fostul patriarh muri în anul 451.
în Biserica Alexandriei, ca o reactie împotriva nestorianismului, îsi fãcu drum un nou curent religios,
287
NICOLAE  BANESCU
care atribuia naturii divine a lui Christos precãderea, socotind cã natura umanã a Mântuitorului se pierde în natura divinã. Un partizan al teologiei alexandrine, arhimandritul Euthyches din Constantinopol, profesând doctrina doketismului (dupã care natura de om a lui Christos e numai aparentã), fu pedepsit de patriarhul Flavian. Papa Leon I cel Mare aprobã, printr-o scrisoare dogmaticã340, mãsura colegului sãu, dar urmasul lui Kyrillos, Dioskoros, tot atât de ambitios, se declarã pentru cel pedepsit. La insistentele sale, Theodosius al II-lea adunã, la 8 august 449, un nou sinod la Efes, care a trecut în istorie, dupã expresia papei Leon I, cu numele de „sinodul briganzilor". Era un nou triumf al Egiptului si el va da extensie doctrinei cunoscute sub numele de monofizitism (juia tpvcrig, o singurã naturã divinã). O mare teroare se dezlãntui împotriva lui Flavian, depus împreunã cu Ibas de Edessa si Theodoret de Kyrros, ca eretici.
340 [Epistola dogmatica ad Flavianum a papei Leon I a fost invocatã si mai târziu ca document cu valoare dogmaticã de cãtre papalitate, spre exemplu în cursul tratativelor de împãcare care au pus capãt schismei akakiene dintre Roma si Constantinopol, la începutul domniei lui Iustin I (518-527), în vremea papei Hormisdas (514-523). în cursul acestor tratative, cãlugãrii „sciti", proveniti adicã din Scythia Minor, au pus în circulatie o nouã formulã de conciliere între ortodocsi si monofiziti; numitã si „theopaschitã", aceastã formulã n-a obtinut însã sustinerea din partea paplitãtii, care avea propria ei formulã de împãcare si avea tot interesul sã o promoveze. Aceastã formulã fusese definitã de papa Leon I tocmai în scrisoarea dogmaticã adresatã patriarhului Flavian de la Constantinopol].
288

Flavian muri pe drumul exilului. Slabul împãrat întãri asemenea decizii.
Aceste delicate, subtile chestiuni religioase au tulburat adânc linistea si autoritatea Statului bizantin în secolul al IV-lea. Dar, cum observã atât de just Ch. Diehl, nu trebuie sã vedem în ele numai certuri de teologi, disputând asupra unor formule dificile si de atâtea ori zadarnice, ci „sub aparentele religioase pare cã se ascund interese, programe, aparitii politice si cã antipatia veche si profundã a Egiptului si Siriei semite împotriva lumii grecesti si a capitalei sale, Constantinopol, a gãsit bucuros în aceste certuri prilejul de a se manifesta". De altã parte, raporturile Bisericii si Statului în Imperiul bizantin si-au avut rolul lor în aceste dezbateri religioase541.
Slãbiciunea împãratului nu putu impune cu autoritate o solutie crizei ce frãmânta Biserica si luptele continuarã. Un an mai în urmã, la 28 iulie 450, Theodosius al Il-lea pãrãsea aceastã lume, lãsând ur-'masului sãu sarcina grea de a concilia pãreri atât de neîmpãcate.
g. Organizarea învãtãmântului superior la Constantinopol. Codex Theodosianus. în timpul domniei lui Theodosius al Il-lea s-au realizat douã lucruri de mare însemnãtate pentru civilizatia bizantinã: întemeierea Universitãtii din Constantinopol si publicarea unei culegeri a edictelor imperiale sub numele împãratului, Codex Theodosianus.
Ch. Diehl, G. Marcais, Le monde oriental, cap. IV, 21-22.
289
NICOLAE  BANESCU
în ce priveste învãtãmântul superior, adevãratul sãu centru în imperiu fusese pânã acum orasul Atena, unde catedrele vestitilor sãi retori si filosofi aveau atâta rãsunet. Triumful crestinismului, în secolul al IV-lea, atinsese în chip serios prestigiul acestui înalt învãtãmânt, din care se împãrtãsea entuziast tinerimea din toate provinciile imperiului. Invazia pustiitoare a lui Alaric, în ultimii ani ai acelui secol, zdruncinase la rândul sãu mult viata intelectualã a metropolei elenismului. Ea primea acum o nouã loviturã, prin Universitatea orânduitã de Theodosius al II-lea la Constan-tinopol.
Strãmutarea capitalei imperiului în orasul întemeiat de marele Constantin atrãsese aici o multime de retori si filosofi, care initiarã, ca mai înainte în atâtea mari centre ale Orientului, învãtãmântul superior. Theodosius dãdea acum acestui învãtãmânt o organizare care-1 consolida.
împãratul publica, în 425, un edict prin care întemeia Universitatea din Constantinopol, fixând numãrul profesorilor la 31. Materiile predate de ei erau: gramatica, retorica, dreptul si filosofia.
Edictul stabilea 10 profesori de gramaticã pentru limba latinã si 10 pentru limba greacã, 3 retori (ora-tores) pentru învãtãmântul în limba latinã si 5 retori sau sofisti (.sophistae) pentru cel în limba greacã. Se înfiinta apoi o catedrã de filosofic si douã de drept342.
i42 Vezi Fr. Fuchs, Die hoheren Schulen von Konstantinopel im Mittelalter, Leipzig, 1926; L. Brehier, Notes sur l'histoire de l'en-seignement superieur ã Constantinople, „Byzantion", 3 (1926), p. 82 si urm. [O serie de aspecte au fost reluate de cãtre P. Lemerle, Le premier humanisme byzantin. Notes et remarques sur en-
290

Crearea catedrelor de limba greacã si numãrul mai mare al retorilor greci aratã rãspândirea pe care o avea aceastã limbã în capitalã si în provinciile din Orient. Noua Universitate fu instalatã într-un loc special, cu vaste sãli de studiu (în bazilica theodosianã, lângã Capitoliu). Profesorii furã opriti de a mai da lectii particulare; ei primeau acum onorarii de la Stat, purtau un costum special si formau o asociatie.
Fundatia lui Theodosius al II-lea, menitã a avea un rol însemnat în viata intelectualã a imperiului, s-a resimtit de multe ori de împrejurãrile grele prin care a trecut statul; ea s-a ridicat însã iarãsi, prin grija marilor suverani, care au reorganizat-o de mai multe ori în cursul veacurilor, punând în fruntea ei învãtati celebri prin vasta lor eruditie si prin activitatea ce au desfãsurat-o.
Domnia lui Theodosius al II-lea ne-a lãsat si o culegere a constitutiilor imperiale, de care adesea se simtise nevoia. Multe constitutii, promulgate izolat, nu se mai pãstraserã sau cãzuserã în uitare, ceea ce pricinuia neajunsuri pentru jurisconsulti. A fost deci nevoie a se remedia nesiguranta în aplicarea dreptului si, înainte de Theodosius, se alcãtuiserã douã culegeri juridice: una, cunoscutã sub numele de Codex Gregorianus, din epoca lui Diocletian (c.300), iesitã probabil din îndemnul acestuia, cuprindea constitu-
seignement et culture ã Byzance des origines au X-e siecle, Paris, Presses Univ. de France, 1971 si P. Speck, Die Kaiserliche Universitãt von Konstantinopel, accentul cãzând însã asupra unei perioade istorice ulterioare.]                                  <> •> -
291

tiile de la Hadrian pânã la Diocletian (294); cealaltã, compusã sub urmasii acestuia, în secolul al iV-lea, era intitulatã Codex Hermogenianus, cuprinzând constitutiile de la sfârsitul secolului al III-lea (296) pânã la 324. Amândouã aceste culegeri nu ni s-au pãstrat; le cunoastem numai din fragmentele ce ni s-au transmis.
Sub Theodosius al II-lea se simtea nevoia unei noi culegeri si împãratul hotãrî a se aduna într-un compendiu edictele împãratilor crestini de la Constantin cel Mare pânã la el inclusiv. Aceastã nouã culegere, Codex Theodosianus, trebuia sã se aplice si în Occident, exprimând astfel unitatea imperiului. Ea fu publicatã în Orient, la 15 februarie 438, de Theodosius al II-lea, împreunã cu Valentinian al III-lea, a cãrui vizitã la Constantinopol, pentru cãsãtoria sa cu fiica lui Theodosius, Eudoxia, a înlesnit aceastã cooperare343. La 23 decembrie acelasi an, la o întrunire a Senatului Romei vechi, Codul, redactat de legistii Romei Noi, a fost recunoscut în mod public344.
Redactat în limba latinã, acest Codex e împãrtit în 16 cãrti, împãrtite, la rândul lor, în titluri (titult). Decretele apãrute dupã publicarea Codexului furã numite novelle (leges novellae).
Codul theodosian e un izvor pretios pentru cunoasterea istoriei interne a imperiului în secolele al IV-lea si al V-lea. El a servit ca bazã legislatiei lui lustinian. Introdus în Occident în epoca invaziilor ger-
343 Cu prilejul acestei vizite, se alipi Orientului si Illyricum occidental (Pannonia si Dalmatia), cu capitala sa Sirmium.
344 Actele oficiale au fost date în traducere de Bury, History..., I, pp. 233-234.
292

mani ce, a exercitat o mare influentã asupra legislatiei barbare. Faimoasa Lex romana visigothorum, destinatã supusilor romani ai regatului vizigot, nu e decât un rezumat al Codului theodosian. E numitã si Breviarium Alariciamim, dupã numele rezumatului publicat de regele vizigot Alaric al II-lea, la începutul secolului al Vl-lea. Importanta acestui Breviarium în viata europeanã a veacului al IX-lea se vede si din faptul cã, la cererea bulgarilor cãtre papa Nicolae I de a H se trimite „legile lumii", acesta a trimis regelui Boris (866) „legile venerabile ale romanilor", care, dupã pãrerea unor învãtati bulgari, n-au fost altele decât vestitul Breviarium^.
4. Marcian
(28 august 450- sfârsitul lui ianuarie 457)
a. întronarea. Politica internã. Problema religioasã: Sinodul de la Chalkedon. Theodosius al II-lea nu lãsase nici un urmas si, la moartea sa, conducerea jumãtãtii de est a imperiului trebuia sã treacã asupra colegului din vest, dar aceasta cu greu ar fi ad-mis-o supusii Bizantului, si Bury socoteste ca probabilã întelegerea împãratului Theodosius cu Pulcheria în privinta alegerii senatorului Marcian. îndatã dupã moartea fratelui sãu, Pulcheria 1-a înãltat pe tron pe Marcian, oferindu-i mâna pentru o cãsãtorie platonicã, spre a-si tine legãmântul ce-1 fãcuse, consacrându-se Bisericii, împreunã cu surorile sale.
345 Vezi A.A. Vasiliev, Histoire de l'empire byzantin, t. I, pp.
130-131.              O   ; .:•:
293
NICOLAE   BANESCU
Unii istorici au vãzut în Marcian întâiul împãrat bizantin încoronat de patriarh, dar W. Ensslin, examinând de aproape izvoarele, infirmã aceastã pãrere si aratã cã Leon I a fost de fapt cel dintâi împãrat încoronat de patriarh si încoronarea lui n-a fost, dupã el, o legitimare, prin calitatea functiei celui ce încoroneazã, si nici o încoronare „bisericeascã", în ce-1 priveste pe Marcian, Ensslin nu exclude posibilitatea ca augusta Pulcheria sã fi tinut locul celui ce încoroneazã3''6. Patriarhul Anatolios a luat, probabil, parte la ceremonie, întrucât Theophanes ne spune cã basilissa a trimis dupã patriarh si Senat si a proclamat ca împãrat al romanilor pe Marcian.
în exercitiul puterii sale, noul împãrat s-a dovedit un bun si energic suveran. Primul sãu act a fost executarea lui Chrysaphios, atotputernic în domnia indolentului Theodosius. în politica internã, Marcian s-a silit a înfrâna cheltuielile, evitând a impune noi sarcini populatiei si iertând si rãmãsitele de platã. El a cãutat a pune capãt sistemului de a se vinde functiunile administrative si a desfiintat impozitul numit follis, ce apãsa asupra proprietãtii senatorilor, multumind astfel si clasa înaltã a societãtii. O mãsurã de interes obstesc a fost si aceea prin care hotãra ca, în loc sã distribuie bani populatiei, consulii trebuiau sã contribuie la reparatia apeductului orasului. Printr-un decret din 454, Marcian a anulat si mãsura lui Constantin cel Mare, prin care acesta interzicea cãsãtoria unui sena-
346 Zur Frage der ersten Kaiserkronung durch den Patriarchen und zur Bedeutung dieses Aktes in Wahlzeremoniell, Wurzburg,
1947. V. si BZ, 42 (1942), pp. 101-115.                                     ..;
294
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
tor cu o sclavã sau cu o femeie de conditie socialã inferioarã.
în problema religioasã, care agita atât de mult societatea, împãratul a stiut sã ia o atitudine hotãrâtã, cãutând a restabili autoritatea compromisã a Statului fatã de Bisericã.
Roma veche îl sustinuse la început pe ambitiosul Cyril, dar, odatã cu ridicarea lui Leon I în fruntea Bisericii romane, situatia se schimbã radical. Marele pontif luase atitudine împotriva ereziei lui Eutyches si, într-o scrisoare dogmaticã, adresatã patriarhului de Constantinopol, Flavian, el fixa doctrina întrupãrii Mântuitorului, proclamând douã naturi într-o singurã persoanã, a cãror actiune era în perfectã armonie. Documentul acesta a fost numit mai târziu Tomul lui Leon. Dupã deciziile Sinodului din 449, Leon I primi favorabil protestul prelatilor condamnati în acel Sinod si rupse orice relatii cu Dioskoros.
Având acum concursul episcopului Romei Vechi, Marcian convocã al IV-lea Sinod ecumenic, la Chalke-don, în ziua de 8 octombrie 451. Acest sinod impuse o mãrturisire a credintei împotriva teologiei alexandrine, adoptând formula christologicã a lui Leon. Sinodul recunoaste un Christos unic în douã naturi, fãrã confuzie sau alteratie, diviziune sau separatie. Dioskoros fu depus, Theodoret si Ibas reintegrati în Scaunele lor, iar cãlugãrii partizani ai celui depus, supusi autoritãtii episcopilor.
Sinodul de la Chalkedon a fost un triumf al papalitãtii; marile ambitii ale patriarhilor alexandrini, râvnind la dominatia Orientului, au fost înlãturate. Iar Sinodul dãdu o loviturã si influentei Romei Vechi în
295

Orient, acordând, prin canonul 28, patriarhului de Constantinopol aceleasi privilegii ca si episcopului roman, întinzând jurisdictia sa în diecezele Pontului, Asiei si Thraciei547.
La Chalkedon a triumfat, de fapt, politica imperialã, care-si impune de acum autoritatea în materie religioasã. Hotãrârile Sinodului avurã însã consecinte politice însemnate pentru Bizant: provinciile Orientului, strâns legate de pãrerile condamnate de Sinod, se înstrãineazã tot mai mult de imperiu348.
b. Atitudinea împãratului în politica externã. Nãvãlirea lui Attila în Occident. Prãbusirea stãpânirii bunice, în ce priveste politica externã, o actiune militarã avu loc, la începutul acestei domnii, la frontiera de Sud a Egiptului, expus la nãvãlirile barbarilor din acea regiune, cunoscuti sub numele de blemmyi si novadae. Theodosius al II-lea, spre a întãri acolo apãrarea, împãrtise în douã provincia Thebais (de Sus si de Jos) si unise în aceleasi mâini puterea civilã si militarã a provinciei de Sus. Florus, comandantul acelei provincii sub Marcian, a respins în pustiu pe acei barbari, care nelinisteau tinutul. Blemmyi au încheiat atunci tratat cu imperiul, acesta permitându-le a vizita insula Philae, pentru a se ruga zeitei Isis349.
Dar primejdia cea mare pentru imperiu erau acum, la frontiera de nord, hunii. Am vãzut de câte ori de-
347 Beck, Kirche, p. 30, n. 4.
348 Vezi Charles Diehl, op. cit., pp. 33-34.
349  Bury, op. cit., pp. 237-238.
296

l
vastarã barbarii lui Attila provinciile din acele pãrti sub Theodosius al II-lea. Marcian avu o atitudine plinã de energie fatã de ei. Când ambasadorii lui Attila se prezentarã, la începutul domniei lui Marcian, spre a-si reclama „tributul", bãtrânul suveran stiu sã rãspundã cu demnitate cã pensia vãrsatã obisnuit cãpãteniei lor nu putea fi socotitã ca un semn de supunere si se mãrgini a trimite lui Attila o ambasadã cu daruri. Orientul scãpã de rãzbunarea regelui hun datoritã împrejurãrilor, care-1 determinarã pe barbar a se arunca de astã datã asupra Occidentului.
Regele vandalilor trimisese multe daruri lui Attila, silindu-se a-1 stârni împotriva vizigotilor. Genseric se temea de rãzbunarea lui Theodosius, pentru tratamentul rusinos al fiicei sale, repudiate de Huneric. Attila, cãruia îi plãceau formele, cãuta pretexte, pentru a porni asupra Occidentului si gãsi unul de ordin sentimental, cu ocazia unui incident de la Curtea lui Valentinian al III-lea.
Justa Grata Honoria, sora lui Valentinian al III-lea, era o femeie ambitioasã, înainte de cãsãtoria fratelui sãu, ea avusese la Curte o situatie însemnatã; acum însã nu mai putea juca decât un rol sters si aceasta o irita. Compromisã în relatii cu intendentul sãu, fu îndepãrtatã de la Curte si logoditã cu sila cu un senator bogat, Herculanus, om linistit, de care împãratul putea fi sigur cã nu va unelti cu sora sa împotrivã-i. Exasperatã de perspectiva acestei cãsãtorii, Honoria recurse la protectia lui Attila, trimitându-i printr-un eunuc credincios, Hyacinthus, o sumã de bani si inelul sãu, cerându-i sã-i vinã în ajutor, s-o scape de cãsãtoria nedoritã.                                            y<
297
NICOLAE   BANESCU
Mesajul a sosit, probabil, în primãvara anului 450. Honoria trimisese inelul sãu pentru a arãta cã mesajul era autentic, dar Attila a preferat a-1 socoti o propunere de cãsãtorie. El o pretinde imperiului ca logodnica sa si cere ca jumãtate din teritoriile peste care domnea Valentinian al III-lea sã fie predate ei350. Cererea fu adresatã împãratului senior la Constan-tinopol si acesta scrise lui Valentinian, sfãtuindu-1 a o da pe Honoria regelui barbar. Dar Valentinian, furios, îl executã pe Hyacinthus, si Honoria scãpã numai prin silintele Placidiei. Attila, auzind de cele întâmplate, trimise o ambasadã la Ravenna, pentru a protesta si a declara cã va veni sã impunã dreptul Honoriei la o împãrtire a imperiului.
în primãvara anului 451, Attila trecu Rinul. Armata sa era compusã nu numai din huni, ci si din fortele tuturor supusilor sãi germani. Erau gepizii, cu regele lor, Ardaric, ostrogotii, sub cele trei cãpetenii ale lor, •,. Walamir, Theodemir si Widimir, rugii din regiunile Tisei de Sus, skirii din apropiere, herulii, turingii, quazii, alanii. Când atinserã Rinul, li se adãugarã bur-gunzii, care locuiau la estul fluviului si o parte a francilor ripuari. Aceastã armatã formidabilã se revãrsã în provinciile belgice. La începutul lui aprilie, Metz fu înconjurat si distrus, mai multe alte orase cucerite.
Aetius nu avea trupe cu care sã înfrunte nãvãlirea. El se grãbi a-si ridica o armatã dintre barbarii federati ai Galliei: francii salieni, unii din ripuari, burgunzii federati si celtii din Armoricum, saxonii de pe Loire si alanii din Orleanais. Dar ajutorul cel mare îl astepta
Bury, op. cit,, pp. 288-290.
298

de la vizigoti si Avitus, bine vãzut la Curtea din Toulouse, fu trimis în misiune la Theodosius si izbuti. tinta lui Attila era Orleans. Se pare cã Aetius cu fortele sale si Theodoric cu vizigotii sãi sosirã la Orleans înainte de Attila si acesta nu îndrãzni sã dea asalt lagãrului lor puternic fortificat. El gãsi prudent a se retrage si apucã drumul spre Troyes. înainte de a ajunge acolo, e silit a se opri, pentru a se opune armatei confederale, care-1 urmãrea de aproape. Astfel se ajunse, în vara anului 451, la memorabila luptã de la Campus Mauriacus, vreo 20 de kilometri la vest de Troyes. Ea începu la amiazã si tinu pânã noaptea. Datã cu o rarã îndârjire de ambele pãrti, lupta a fost un teribil mãcel. Curajul vizigotilor si strategia iscusitã a generalului roman îi zdrobirã pe huni. Regele vizigot Theodoric pieri în încãierare. A doua zi, romanii îl gãsirã pe Attila puternic întãrit în dosul carelor sale. Thorismud, fiul regelui Theodoric, aprins de dorinta de a rãzbuna moartea tatãlui sãu, sta gata sã dea asalt întãriturii, dar Aetius îl opri. El nu avea interes sã distrugã puterea hunilor, de care, în lunga sa carierã, se folosise necontenit în favoarea imperiului. Nu voia, în acelasi timp, sã mãreascã prestigiul aliatilor sãi vizigoti. Convinse deci pe Thorismud sã se întoarcã în grabã la Toulouse, unde, în absenta sa, fratii i-ar putea contesta succesiunea la regat. Convinse de asemenea si pe franci sã se întoarcã îndatã în tara lor351. Aetius îl lãsã astfel pe Attila sã scape cu restul armatei sale, fugãrit pânã în valea Dunãrii, pe unde intrã în Pannonia.
Ibidem, pp. 291-292.          ,      '".
299

în anul urmãtor (452), Attila se întoarse pentru a rãzbuna umilirea ce suferise. Trecând Alpii lulieni, se aruncã de astã datã asupra Italiei, sub pretext de a-si reclama logodnica. Aquileia fu nimicitã, dupã o rezistentã eroicã. Populatia Venetiei cãutã un azil în insulele Adriaticei352.
Valentinian al III-lea nu avea armatã. Marcian expe-die câteva trupe cu care Aetius nu putea risca o bãtãlie, multumindu-se a-i hãrtui pe huni. Toatã Italia de Nord cãzu în mâinile lui Attila, care intrã în Pavia (Ticinum) si Milan (Mediolanum). Drumul Romei era deschis, dar negocieri începurã îndatã. Ambasadori distinsi furã trimisi sã trateze cu barbarii: consularul Avienus, Trygetius, praefectuspraetorio si Leon, episcopul Romei. Ei venirã în lagãrul hunilor, lângã tãrmul sudic al lacului Garda. Dupã întrevederea avutã cu Attila, acesta se retrage imediat din Italia, pentru un tribut anual353. Nu se cunosc consideratiile care au determinat aceastã subitã retragere. S-a vorbit de o teamã superstitioasã a regelui hun, care anevoie se poate întelege - cum observã Bury - la acest pãgân. Alte motive au hotãrât atitudinea neasteptatã a barbarului victorios: armata sa era bântuitã de boli si ea ducea si o mare lipsã de hranã, cãci, în iarna anului 450-451, Italia a suferit greu de foamete354.
352  Legãtura ce se face între fundatia statului venetian si invazia lui Attila nu are bazã istoricã realã. Cum spune Bury (ed. Istoriei lui Gibbon, t. III, Appendix 26), asezãri în lagune au fost si în epoca preistoricã si în epoca romanã.
353 lordanes, Getica, XLII.
300
ÎSTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
Cruntul rege al hunilor era ursit sã-si încheie, curând dupã aceea, viforoasa-i viatã. Intrat în tara sa, între Tisa si Crisuri, el se cãsãtori, la un an dupã expeditia sa în Italia (453), cu o frumoasã germanã, Ildico, si, în noaptea nuntii, muri de o hemoragie. „Pe când, obosit de vin si de somn - scrie lordanes - sta culcat pe spate, sângele ce de obicei îi curgea pe nãri nãpãdindu-1, n-a putut iesi pe cãile obisnuite, ci, apucând pe o cale nenorocitã în gât, 1-a sufocat". Tânãra-i sotie a fost bãnuitã de aceastã moarte nãpraznicã.
Imperiul sãu, o adunare heteroclitã de popoare, tinutã numai prin marea lui personalitate, se prãbusi odatã cu el. între numerosii fii ai lui Attila n-a fost nici unul care sã ia în mâinile sale cu energie mostenirea tatãlui. Vasalii germani profitarã de aceastã împrejurare. Ardaric, cãpetenia gepizilor, conduse în Panno-nia (454) coalitia acestor vasali — gepizi, ostrogoti, rugi, heruli - si-1 ucise pe Ellac, fiul mai mare al lui Attila, pe fluviul Nedao, care n-a putut fi identificat. Hunii fugirã spre Marea Neagrã. Hernac, cel mai mic dintre fiii lui Attila, se stabili la extremitatea Scitici Mici, Dingizech la nordul Dunãrii355.
354  Bury, op. cit., op. 295, n. 4. [R.L. Kohlfelder, Marcian's Gamble. A Reassessment ofEastem Imperial Policy toward Attila, A.D. 450-453, „American Journal of Ancient History", 9 (1984), pp. 54-691.
355  C.A. Macartney socoteste, prin interpretarea pasajului din lordanes (C. 50), cã ei se întoarserã mai târziu în locurile lor si aceasta i-a silit pe goti sã caute refugiu pe teritoriul imperiului, de teamã sã nu cadã iarãsi sub jugul hunilor (The End of the Huns, în „ Byz. Neugr. Jahrbucher", X, 1933, pp. 106 si urm.).
301

Prãbusirea imperiului hun a produs o modificare fundamentalã în asezarea geograficã a barbarilor din regiunea Dunãrii. Gepizii si-au întins stãpânirea asupra Daciei. Marcian profitã de aceastã nouã asezare a barbarilor, spre a-i tine în dusmãnie unii cu altii. El pare a fi fãcut o aliantã cu gepizii, care primirã un subsidiu de la imperiu si a asigurat ostrogotilor o asezare permanentã în nordul Pannoniei, ca federati ai imperiului. Rugii îsi aflarã noi locuinte pe tãrmul de nord al Dunãrii, în fata Noricului, skirii s-au asezat acolo mai departe, la est, si herulii în aceeasi vecinãtate, poate - cum crede Bury - între skiri si rugi336.
învãtatul englez a caracterizat foarte bine functia de mare însemnãtate pe ca a avut-o imperiul hunilor în istoria europeanã. EI a ajutat sã se întârzie întregul proces al dezmembrãrii germanice a imperiului roman. A realizat acest lucru pe douã cãi: în primul rând, prin controlul multora din popoarele germanice de est de dincolo de Dunãre, de care imperiul a avut mai multã teamã; si în al doilea rând, prin constanta ajutorare a generalilor romani cu auxiliari, un nepretuit izvor în lupta cu dusmanii germani. Aceastã întârziere a procesului dezmembrãrii, care a fãcut sã se mentinã stãpânirea imperiului în tãrile destinate în cele din urmã a ajunge regate teutonice, a fost - dupã pãrerea lui Bury - cu totul în interesul civilizatiei.
c. Situatia gravã a Occidentului. Moartea lui Aetius. Aetius apãrase tronul lui Valentinian al III-lea
356 Bury, op. cit., p 297. Cf. Â. Baudrillart, Saint Severin apotre du Norique (453-482), Il-e ed., Paris, Lecoffre, 1908.      >••-_  ......s
302

aproape 30 de ani. Gelos de atâta glorie, nevrednicul suveran 1-a ucis cu propria sa mânã.
Consularul Petronius Maximus era pe atunci un mare personaj la Roma. Influenta si prestigiul sãu se datorau mai cu seamã imensei sale averi. El purta o mare dusmãnie lui Aetius si, ajutat de eunucul sambelan Heraclius, îl convinse pe împãrat de pericolul ce-1 ameninta din partea ilustrului general, dacã nu-1 va suprima el mai înainte, într-o zi, pe când Aetius fãcea raport dinaintea suveranului, acesta sãri deodatã de pe tron, acuzându-1 de trãdare si, trãgându-si sabia, se nãpusti asupra lui, fãrã a-i da timp sã se apere. Atacat, în acelasi moment si de eunuc, marele general fu ucis miseleste (21 septembrie 454).
Asupra lui Aetius s-au exprimat multe pãreri. Contemporanii 1-au pretuit si 1-au lãudat foarte mult. A fost, desigur, un general capabil si un dibaci mânuitor de oameni; trãise ani de zile ca ostatic, pe lângã Alaric si Rugila, si-i cunoscuse bine pe barbari. Fãrã îndoialã, cu el pieri cel din urmã sprijin al pãrtii de Occident a imperiului. Marcellinus îl socoteste magna Occidentalis reipublicae salus157.
Petronius Maximus sperase sã obtinã locul de frunte alãturi de împãrat, dar intriga sambelanului fãcu sã nu reuseascã. El urzi atunci alt complot, atrãgând doi ofiteri barbari, Optila si Traustila, fosti partizani ai lui Aetius, si îndemnându-i sã-si rãzbune stãpânul. Pe când Valentinian se ducea cãlare la curse, în ziua de 16 martie 455, în Campus Martius, cu o micã gardã si însotit de Optila si Traustila, îndatã ce
' Ibidem, p. 300.
303

descãleca, fu atacat de acestia si ucis. Cu moartea sa, familia marelui Theodosius se stinge, nemaifiind nici un membru de sex bãrbãtesc al acestei familii.
A doua zi dupã asasinat (17 martie 455), Maximus fu înãltat pe tron. Pentru a-si consolida situatia, o constrânse pe Eudoxia sã-1 ia de sot si sã-si dea fiica, pe Eudokia, fiului sãu Palladius, ridicat la rangul de Caesar. Eudoxia însã îl ura prea mult, stiind cã instigase la moartea sotului ei si, dupã o traditie poste -rioarã, 1-a chemat pe Genseric, ca sã-1 rãstoarne pe tiran. Apelul la Genseric avea si un motiv particular, cãci stim cã Eudokia, la sfatul lui Aetius de a dezarma ostilitatea regelui vandal printr-o aliantã matrimonialã, fusese promisã fiului acestuia, Huneric. stirea cã Genseric pornise cu flota stârni panicã printre populatia Romei si un exod general se produse. Pãrãsit de garda sa si de prieteni, Maximus se gândi sã fugã. Pe când iesea cãlare din oras, un individ îl lovi cu o piatrã în tâmplã si lovitura îl ucise pe loc. Multimea îl sfâsie apoi în bucãti (31 mai 455).
Trei zile mai târziu, Genseric intrã în Roma. Papa Leon I îi iesi înainte la porti, dar nu reusi sã protejeze orasul împotriva jafului si violentei. Timp de douã sãptãmâni, vandalii prãdarã Roma, metodic. Palatul de pe Palatin fu scotocit peste tot, pretioase opere de artã furã smulse, în prada imensã adunatã de jefuitori se aflau si odoarele de aur aduse de Titus de la templul din Ierusalim. Dupã ce strânserã astfel toatã bogãtia publicã si privatã a Romei, vandalii îsi încãr-carã corãbiile si se întoarserã în Africa, târând dupã ei multime de captivi. Eudoxia si fiicele sale, Eudokia si
304

Placidia, se aflau printre ei. Eudokia se cãsãtori acolo cu Huneric.
Singura fortã în Occident erau vizigotii. Theodoric al II-lea, regele lor, ca federat si aliat, a proclamat împãrat, la Toulose (9-10 iulie), pe Avitus, un nobil si literat, bun prieten cu el. Acesta vine în Italia si Roma îl primeste, fiind acceptat si de împãratul Marcian. Dar nu era bine vãzut la Roma, unde Ricimer, fiul unui print suab, avea comanda supremã si, câstigând o victorie asupra flotei vandale (456), în apele Corsicii, stãpânea situatia. Timp de 16 ani exercitã o autoritate pe care n-o avusese nimeni mai înainte; el fu creator de împãrati în Occident, în acest timp, Theodoric al II-lea trecu în Spania si-i zdrobi pe suevi.
La sfârsitul anului 456, Ricimer, înteles cu un nobil roman, Majorian, îl depuse pe Avitus, care deveni episcop si în curând muri. Majorian fu proclamat împãrat, la l aprilie 457, recunoscut de urmasul lui Marcian, Leon I, care-1 numise generalisim.
Orientul avu multã liniste în vremea în care Occidentul era nãvãlit din toate pãrtile de barbari, împãratul Marcian se stinse din viatã la sfârsitul lui ianuarie 457 si cu el dinastia lui Theodosius îsi încheie destinul358.
Pulcheria murise mai înainte, în 453- Ea trãise o viatã de pietate si de multã caritate, meritând elogiile
358 [B. Croke, The Date and Circumatances of Marcian's Decease, A.D. 457, „Byzantion", 48 (1978), p. 5-9. Nãscut pe la anul 392, Marcian îsi începuse domnia la 25 august 450, încetând din viatã la 27 ianuarie 457 (P. Devos, Saintjean de Lycopolis et l'empereurMarcien, An. Boli., 94 (1976), p. 303-316)].
305

Bisericii, în cursul lungii sale conduceri, a ridicat la Constantinopol mai multe lãcasuri de rugãciune, dintre care trei au fost închinate Maicii Domnului: una, Theotokos din Chalkoprateia (cartierul negustorilor de bronz), aproape de Sfânta Sofia, alta Theotokos Hodegetria („care duce la Victorie"), clãditã pe tãrmul de est al orasului si renumitã prin icoana Fecioarei, trimisã de cumnata sa de la Ierusalim359, si cea mai celebrã din toate, înãltatã la Blachernae, cu putin înaintea mortii sale. Aici se pãstra un vesmânt al Fecioarei, adus de la Ierusalim în domnia urmasului lui Marcian, care a clãdit o capelã specialã pentru a-1
359 Aceastã picturã e atribuitã Sfântului Luca.
360  [Adunarea sau depunerea Cinstitului Vesmânt al Maicii Domnului în Biserica de la Blachernai (sau Vlacherne) ar fi avut loc, potrivit altor opinii, în vremea împãratului Leon I (457-474). Oricum, evenimentul este imortalizat de cãtre Sinaxarul constanti-nopolitan, fiind serbat pânã astãzi la data de 2 iule în calendarul ortodox. Se continuã astfel o traditie atestatã pânã la sfârsitul statului bizantin, între altele si de cãtre disertatiile canonice ale mitropolitului Macarie de Ankyra (cf. V. Laurent, Le trisepiscopat du pa-triarcheMatthieu f (1397-1410). Un grandproces canonique ã Byzance an debut du XV siecle, REB, 30 (1972), p. 155, publicat si în FHDR, voi. IV, Bucuresti, 1982, p. 327, sub numãrul 4).
Referitor la acest aspect, L. Brehier, Civilizatia bizantinã, Bucuresti, Ed. stiintificã, 1994, p. 206 (cartea reprezentând traducerea româneascã a volumului al III-lea al sintezei „Le monde byzantin", care a vãzut pentru prima oarã lumina tiparului la Paris în anii 1948-1950), scria cã „La Constantinopol moastele Fecioarei, patroana orasului, aveau o importantã imensã. La Sfânta Mãria a Blachernelor se pãstrau giulgiul si tunica sa (maphoriori), iar la Sfînta Mariaa din Chalkopratia, centura Sa, ^OOVT). Aceste relicve, privite ca un paladium (subl. ns. - T.T.) apãrãtor al orasului, erau
306
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
primi (77 ãjia aopog). Aceastã sacrã relicvã a fost pentru populatia Constantinopolului, în ultimele zile ale orasului, un fel de Palîadium protector al capitalei360.
plimbate pe metereze ori de câte ori Constantinopolul era asediat, iar aceastã manifestare exercita o influentã binefãcãtoare asupra moralului apãrãtorilor cetãtii" (în traducerea lui N. Spincescu). Brehier fãcea trimitere la J. Ebersolt, Sanctuaires de Byzance, Paris, 1921, p. 44 si urm. Pentru acelasi maphorion sau omophori-on, v. si voi. Rãscoala si statul Asãnestilor, Bucuresti, Ed. Enciclopedicã, 1989, p. 91, n. 95].
307
m.
URMAsII DINASTIEI THEODOSIENE. DISPUTA ÎN JURUL DOGMEI CHALKEDONIENE
1. Leon I„Thracul" (7/ebr. 457- 3febr. 474)
a. încoronarea. Recrutarea trupelor de isau-rieni. Situatia Lazicei. Suprimarea lui Aspar. Cu
stingerea dinastiei lui Theodosius, alegerea unui nou împãrat trebuia fãcutã de armatã si Senat. Aspar, învestit cu rangul însemnat de patricius, sprijinit pe trupele sale germane, avea atunci cea mai mare autoritate în armatã. Fiind arian si un barbar, nu se putea gândi sã urce pe tronul imperiului. S-a multumit deci cu rolul pe care-1 avea în acelasi timp, în Italia, Ricimer, acela de a ridica împãrati pe care sã-i domine, în acest scop, el îl alese pe Leon, originar din Thracia361 si crestin ortodox, care servise ca domesti-cus sub Aspar362. Senatul n-a putut decât aproba
361  Cedrenus, I, 608, (Bonn): ovrot 6 BacnAeug &pât fjv TO yevog, rptjSouvog TTJV ãtiav.
362  Supranumele de „cel Mare", cu care apare la unii istorici, nu poate fi luat în sensul pe care posteritatea 1-a acordat marilor împãrati. Acest titlu îsi are la el originea, cum aratã Bury (op. cit., p. 323, n. 1), în faptul cã, dupã încoronarea nepotului sãu (Leon al II-lea), cei doi Leon au fost deosebiti ca Aecov 6 /xeyag si Aecov 6 niKpoq. Tot asa Theodosius al II-lea era numit „cel mic", fiindcã în copilãrie era cunoscut ca 6 /nxrpot Baaihevg, spre a fi deosebit de Arcadius. [W.E. Kaegi Jr., Byzantium and tbe Decline of Rome, Princeton, 1968, pp. 31-48.]
309

aceastã alegere si Leon fu încoronat în palatul Hebdomon, la 7 februarie 457. Nefiind un Augustus sau o Augusta, pentru a îndeplini ceremonia încoronãrii, ea fu îndeplinitã de patriarhul Anatolios363, fiind, cum s-a mai spus înainte, întâiul împãrat încoronat de patriarh.
Pericolul german, atât de agresiv în timpul lui Arcadius, reînvia acum, desi într-o formã mai putin violentã. Aspar era un alan, dar reprezenta interesele germane (sotia sa era o ostrogotã). Pozitia lui, dupã întronarea lui Leon I, era puternicã. El avea comanda de magister militum inpraesenti, iar fiul sãu, Arda-burius, a fost numit, dupã proclamarea noului împãrat, magister militum per Orientem.
Spre a neutraliza puterea lui supãrãtoare, rãzimatã pe germani si strãini, Leon I îsi recrutã regimente din supusi indigeni si anume din isaurieni, vestiti prin vigoarea si vitejia lor. împãratul îsi apropie în acelasi timp pe unul din conducãtorii lor, numit Tarasi-kodissa364, care veni la Constantinopol si cãruia Leon îi dãdu de sotie pe fiica sa Ariadne (466-467). seful isaurian îsi schimbã atunci numele sãu neobisnuit în acela de Zenon, în amintirea unui cetãtean care a ajuns la mãrire în Statul roman365.
363 Descrierea ceremoniei, dupã Constantin Porphyrogennetos, la Bury, op, cit., pp. 315-316. [Opinie sustinutã si de G. Ostrogorsky, Histoire de l'Etat byzantin, p. 90, n. 2, cf. W. EnsslinJ
3M 'Poucro'DjLijSAaSeroTou (Candidus, p. 473, ed. Bonn), cum sugereazã Brooks: "nãscut din Rusumblada".                                 ;<
365 Hodgkin, op. cit., III, p. 36.                        .   .            ,          .>
310
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
Leon I institui si un nou corp al gãrzii, Excubitorii, cãci îl întâlnim întâia oarã în domnia lui. E probabil sã fi fost recrutati dintre isaurieni, pentru a fi opusi mercenarilor strãini366.
în primii ani ai domniei, o interventie în Lazica îl sili pe regele Gobazes (sau Goubazes) sã abdice în favoarea fiului sãu. Primindu-1 apoi la Constantinopol, Gobazes se declarã supus imperiului, dar fiind atacat de Peroz al Persiei (468), Leon I, ocupat cu expeditia în Africa, nu 1-a putut ajuta si, astfel, autoritatea în Lazica fu pierdutã.
Aspar nu putea vedea cu ochi buni aducerea în capitalã a trupelor de isaurieni si a sefului lor, devotat împãratului. El a încercat, cu soldati de-ai lui Zenon, sã-1 asasineze pe acesta, pe când se afla în Thracia pentru a respinge o nãvãlire a hunilor. Când Zenon, numit magister militum per Orientem, a plecat în Isauria, unde a suprimat un periculos brigand, Indakos, în lipsa lui, împãratul a împlinit o veche promisiune fãcutã lui Aspar, înãltând la rangul de Caesar pe fiul-sãu Patrikios (469-470). Dar ridicarea unui arian la un rang recunoscut ca o treaptã spre tronul imperial, a produs o revoltã generalã la Constantinopol si manifestatii zgomotoase au avut loc la Hippodrom. împãratul a cãutat sã linisteascã multimea, declarând cã Patrikios era gata sã treacã la adevãrata credintã. Noul Caesar a fost logodit cu Leontia, fiica mai micã a împãratului.
366 Bury, op. cit., p. 318. Cf. Brooks, The Eastern Provinces, p.
471.                   ••-•                      -                    ,«, •'       ;;
311

în acest timp, un german, Anagast, magister mili-tumper Thraciam, amenintã cu rebeliunea. Trimisi ai Curtii îl conving sã renunte la întreprinderea sa si el pretinde cã a fost instigat de Ardaburius. în fata atâtor intrigi, Zenon se întoarce în grabã la Constantinopol, unde se hotãrãste distrugerea lui Aspar si a familiei sale (471). Aspar si Ardaburius au fost ucisi de eunuci în palat. Caesarul Patrikios a fost numai rãnit. Pentru aceastã faptã, Leon I a fost stigmatizat cu porecla de makelles (mãcelarul)367.
b. Situatia în Occident. Rãzboaiele cu vandalii si ostrogotii. Majorian, ales în Pars Occidentalis, la l aprilie 457, a fost un împãrat de seamã, iubitor al binelui public, în scurta-i domnie de patru ani, el a dat o legislatie însemnatã. Fatã de barbari a avut o atitudine energicã: a pacificat Gallia, a trecut în Spania si a voit sã se îmbarce pentru recuperarea Africii. Dar flota romanã fu capturatã si proiectul sãu zãdãrnicit. Când se întoarse în Italia, în 461, însotit de putine trupe, între Genova si Pavia fu învãluit de oamenii lui Ricimer, care se temea de el si, dupã câteva zile, de-
367 (J.B. Bury, LRE, voi. I, Londra, 1923, p. 529-534; E. Stein, Geschichte des spãtromiscbem Reichhes, voi. I, Viena, 1928, p. 316-320; A. Kozlov, Osnovnye napravlenija politiceskoj oppozicii pravitel'stvu Vizantii v 50 - nacale 70-h gg. V v., ADSV, 20 (1983), p. 29-30; bibliografia privitoare la Aspar si la fiul sãu Ardaburius existã în EPLBIP, voi. III, Athena, 1998, p. 252 si resp. p. 150].
363 Vezi F. Lot, Decomposition de l'empire (395-751) (în „L'histoire du Moyen Age", par Lot, Pfister et Ganshof, t. I-er), Paris, 1928, p. 82 si urm.                                                               i'"*>
312

capitat368. în fruntea imperiului fu pus un om obscur, Libius Severus. Constantinopolul nu-1 recunoscu. El domni pânã în noiembrie 465, când muri. A urmat un lung interregn de doi ani, dupã care Leon I îl trimite ca împãrat pe Anthemios, descendent al lui Proko-pios, vãrul lui Iulian, care-i disputase imperiul lui Va-lens. Bunicul sãu fusese vestitul Anthemios din timpul adolescentei lui Theodosius al II-lea. Alesul era cãsãtorit cu Euphemia, fiica lui Marcian; putea fi deci considerat un reprezentant al familiei lui Theodosius, pentru a fi opus lui Olybrius, sotul Placidiei, candidatul lui Genseric. Mai trebuia însã si consimtãmântul lui Ricimer, fãrã care nu se putea nimic în Occident. Acest consimtãmânt a fost asigurat prin cãsãtoria barbarului atotputernic cu Alypia, fiica lui Anthemios. Noul ales sosi în Italia si fu proclamat împãrat în ziua de 12 aprilie 467.
Genseric relua ostilitãtile contra Italiei, flotele sale debarcau si prãdau. Diplomat, spre a dezarma Orientul, el trimise la Constantinopol pe Eudokia si Placi-dia. Cea din urmã se cãsãtori acolo cu senatorul Anicius Olybrius, cu care era logoditã înainte de cucerirea Romei.
Dar regele vandalilor rupse în curând pacea cu Orientul, în 467 el fãcu o incursiune în Peloponez. Vandalii amenintau astfel comertul Mediteranei. Leon I se hotãrî a porni o actiune decisivã, pentru a-i nimici pe vandali, în unire cu fortele Italiei si Dalmatiei.
369 G. Finlay, History ofGreecefrom its conquest by the Romans to thepresent time, ed. H.F. Tozer, Oxford, 1877, I, p 178.
313

Expeditia fu organizatã pe o scarã vastã (468), cea mai costisitoare si mai puternicã întreprindere navalã pe care au pregãtit-o romanii: flota numãra nu mai putin de 1113 corãbii369. Din nefericire Leon, sub influenta Verinei si a lui Aspar, puse în fruntea ei ca sef pe Basiliskos, fratele sotiei sale, Verina, un om incompetent si nesigur. Aspar, pentru a nu întãri pozitia lui Leon printr-o victorie atât de mare, impusese aceastã numire.
Planul era sã-i atace pe vandali din trei pãrti: Basiliskos avea sã meargã direct la Carthagina, generalul Heraclius cu fortele Egiptului avea sã debarce în Tripolitana si sã meargã pe uscat asupra Cartaginei; Marcellinus, magister militum Dalmatiae, cu fortele italiene, trebuia sã-i atace pe vandali în Sardinia si apoi sã se uneascã la Carthagina cu ceilalti. Heraclius si Marcellinus si-au executat fãrã dificultate misiunea, dar Basiliskos, împrãstiind flota lui Genseric în apropierea Siciliei, în loc sã loveascã imediat Carthagina, s-a oprit într-un port, la oarecare distantã si a dat câteva zile lui Genseric, în care acesta a putut scoate altã flotã si ataca prin surprindere, nimicindu-i jumãtate din flota imperialã. Basiliskos fugi cu restul flotei în Sicilia si de acolo la Constantinopol. Urât de populatie, el s-a retras la Herakleia370.
Cãtre sfârsitul domniei sale, Leon I avu de lucru cu ostrogotii, care se revãrsarã din Pannonia în imperiu . si   devasteazã   tinuturile   de   la   Dunãre   pânã   în Thessalia.
Edw. Gibbon, Decline and Fãli, ed. Bury, t. IV, pp. 37-40.
314

Am vãzut cã, dupã lupta de la Nedao, ostrogotii îsi dobândirã neatârnarea. Ei apar împãrtiti în trei grupe, sub trei frati din neamul regesc al amalilor: Walamer, Widimer (Widemir) si Thiudimer (Theodemir). Cu ei puterea regalã e întâia oarã divizatã la goti si T. Hodgkin, în pretioasa-i operã asupra nãvãlitorilor Italiei, presupune cã aceastã diviziune a puterii a fost încurajatã, dacã nu poruncitã, de Attila, ca sã aducã natiunea într-o stare de slãbiciune si dependentã. Cel mai mare dintre frati, Walamer, avea un fel de suprematie asupra fratilor sãi mai tineri371. Ei au luptat cu credintã sub stegurile lui Attila, în marea bãtãlie din Campus Mauriacus, dar, dupã moartea puternicului suveran hun, luptarã la Nedao, scuturând jugul hunilor si umplurã golul lãsat de ei în Pannonia. împãratul Marcian îi admisese ca federati.
lordanes nu e clar în descrierea împãrtirii acestei provincii între frati. Dupã Hodgkin, Walamer a ocupat Slavonia, Croatia de Nord între Drava si Sava, Thiudimer, o lungã regiune între Dunãre si lacul Pelso (Platen See, Balaton), iar triunghiul de nord-vest, între lacul Pelso, Sava si Dunãre, a fost atribuit fratelui mai tânãr, Widimer372.
Theodoric, care avea sã joace un rol atât de mare în Italia, se nãscu tocmai în momentul în care Thiudimer primea vestea biruintei lui Walamer asupra hunilor, care încercaserã a se întoarce în locurile de
371  Italy and her invaders (476-535), ed. a Il-a, Oxford, 1896, t. III, pp. 10-11.
372 Ibidem, p. 13.
373  Datã admisã în general pentru nasterea lui Theodoric.
315

unde fuseserã alungati (454)373. Când el era în vârstã de 7 ani, fratii ostrogoti descoperã cã indemnitatea, pe care sub eufemismul de strenuae sau strenae („dar de anul nou"), o primeau de la Bizant, era în întârziere si trimit o ambasadã la Constantinopol, ca sã lãmureascã lucrurile. Rãspunsul adus n-a fost multumitor.
La Curtea din Constantinopol era atunci un sef got, Theodoric, fiul lui Triarius, supranumit Strabo (Sasiul), nepotul sotiei lui Aspar. Acest got e probabil sã fi fost, cum presupune Hodgkin, în legãturi de prietenie cu Leon I, pe timpul când acesta era un simplu subaltern al patronului comun. Coborâtor dintr-un neam inferior, fãrã nici o legãturã cu neamul regesc al Amalilor, se bucura totusi de prietenia Bizantului si îsi primea regulat onorariul anual, în timp ce Amalii erau lãsati în sãrãcie si dispret374. Indignati, ei ridicã armele, nãvãlesc în Moesia si o devasteazã în lung si în lat. Leon I s-a vãzut silit a încheia pace cu ei (461), plãtin-du-le rãmãsita subventiei dintr-o datã si garantând-o pentru viitor. Ostrogotii, la rândul lor, s-au obligat a nu mai cutreiera regiunile din sudul Dunãrii si, drept garantie a fidelitãtii lor, au trimis ostatic la Constantinopol pe cel mai în vârstã dintre mostenitorii Amali, pe Theodoric, fiul lui Thiudimer, un copil de 7 ani. Bine înzestrat, acest copil s-a fãcut repede iubit de Leon I.
374 „Missa legatione ad imperatorem Walamir ejusque Germani... vident Theodericum Triarii filium... omnino flo-rentem cum suis, Romanorumque amicitiis junctum et annua solennia consequentem et se tantum despici" (lordanes, citat de Hodgkin, loc. cit., p. 76, n. 2).
316

Timp de zece ani, cât a stat Theodoric la Constan-tinopol, ostrogotii au pãstrat cu credintã pacea. Ei au purtat unele lupte cu vecinii de la nord si est; atacati de Dingizech, care trecu Dunãrea cu hunii sãi, ostrogotii îi bat strasnic si-i alungã din Pannonia. Au avut apoi lupte cu suevii. O parte dintre ei trecuserã mai înainte, am vãzut, cu vandalii si alanii, în Spania. Suevii cu care aveau acum de a face locuiau în coltul sud-vestic al Germaniei, în regiunea cunoscutã azi sub numele de Pãdurea Neagrã. Ei erau amestecati cu ala-mannii. Pentru a prãda în imperiu, suevii au fost nevoiti sã treacã peste ostrogoti, jefuindu-le vitele. Ostrogotii i-au atacat noaptea în lagãr, lângã lacul Pelso (Balaton), capturându-1 pe regele Hunimund si târând în sclavie mare parte din armatã. Dupã moartea lui Hunimund, au dat drumul fiului sãu si captivilor, trimitându-i în patria lor, Suabia, fiindcã era greu sã-i hrãneascã sau socoteau riscant a robi un popor asa de mare375.
Dupã un timp, probabil pe la 470, fiul lui Hunimund, spre a rãzbuna înfrângerea suferitã, i-a atacat pe ostrogoti, aliindu-se cu skirii. Walamer, aruncat de pe cal în timpul bãtãliei ce avu loc lângã Sava, fu strãpuns de lãncile suevilor si lordanes afirmã cã ostrogotii au sters de sub soare numele skirilor. Oamenii lui Walamer au recunoscut acum autoritatea lui Thiudimer. Acesta dãdu o luptã sângeroasã cu suevii si skirii care aveau o confederatie si cu gepizii,
375 Hodgkin, op. cit., pp. 18-22.
376 Ibidem, pp. 22-23.
317
NICOLAE   BANESCU
rugii si sarmatii. Aceastã mare confederatie fu învinsã de ostrogoti, rãzbunând moartea lui Walamer376.
în 471, Thiudimer întreprinse o altã campanie, iarna. Trecând Dunãrea, strãbãtu Moravia si Boemia si îi lovi din spate pe suevi si pe confederatii lor alamanni. Când se întoarse din aceastã campanie, Thiudimer îl aflã acasã pe fiul sãu Theodoric, un tânãr de vreo 17-18 ani, întors de la Constantinopol. împãratul Leon I îl pusese în libertate, încãrcat de daruri.
Theodoric se pregãti îndatã pentru întâia sa faptã de arme. Strânse în jurul sãu o trupã de vreo zece mii de oameni si se strecurã, fãrã stirea tatãlui, smulgând Sirmium din mâinile regelui sarmat Babai, care fu ucis.
Nu mult înainte de moartea lui Leon, ostrogotii, socotind Pannonia prea strâmtã pentru ei, cereau sã fie dusi la rãzboi. Widimer si Thiudimer hotãrârã sã plece. Thiudimer, ca mai puternic, îsi luã sarcina mai grea de a se stabili pe teritoriul Imperiului bizantin, lãsându-1 pe Widimer sã nãvãleascã în Italia.
Thiudimer trecu Sava cu o armatã considerabilã, care impuse sarmatilor de la frontierã neutralitatea, o apucã pe valea Moravei si ocupã Naissus (Nis). Theodoric fu trimis într-un mars rapid spre sud. El trecu peste Balcani în valea fluviului Axios (Vardar). Stobi, Monastir, în Macedonia, posibil si Larissa, în Thessalia, cãzurã în mâinile sale. Aflând de succesele fiului sãu, Thiudimer porni de la Naissus spre Thessalonic (primãvara anului 473). Patriciul Hilarianus, comandantul de Thessalonic, vãzându-se asediat, negociazã cu seful ostrogot si se încheie o conventie prin care barbarii se obligã a înceta jafurile, primind în schimb o regiune fertilã, cu o grupã de orase, lângã Marea Egee.
318

Curând dupã aceste evenimente, Thiudimer muri (474)377 si Theodoric, un tânãr de 20 de ani acum, luã succesiunea ca rege, iar împãratul trebui sã-i cedeze altã regiune, Moesia de Jos cu Novae, unde cantonase, 75 de ani mai înainte, Alaric.
Widimer porni în 473 cãtre Italia, dar, abia ajuns acolo, se îmbolnãvi si muri. Glycerius nu fu în stare sã lupte cu ostrogotii si intrã în tratative cu ei, plãtindu-i pentru a trece, ca federati, în Gallia. Fiul lui Widimer îi conduse si, renuntând la demnitatea regalã, si-a unit fortele cu ale lui Euric, regele vizigotilor378.
c. Anthemios si Ricimer. Politica religioasã a lui Leon L Moartea sa. Pacificarea Galliei era o problemã tot atât de gravã pentru Anthemios cum fusese pentru Majorian. Situatia era acum si mai rea. Euric, regele vizigotilor, se gândea a-si întinde stãpânirea asupra întregii Galii si asupra Spaniei. Vãzând primejdia, galo-ro-manii cerurã protectia lui Anthemios, trimitând la Roma o deputãtie. Cunoscutul literat Sidonius Apollinaris fãcea parte din misiune, si el a compus un panegiric împãratului, cu ocazia consulatului sãu. Anthemios a cãutat a-si asigura concursul burgunzilor împotriva gotilor, dar n-a putut rezista agresiunii lui Euric.
între Anthemios si Ricimer erau acum relatii dusmãnoase. Italia era împãrtitã în douã, în 472 împãratul domnea la Roma, iar patriciul la Milan. Olybrius, pe atunci la Constantinopol, fu trimis de Leon I la Roma, ca sã-1 împace pe Anthemios cu
377 Datã indicatã de Stein, Geschichte..., p. 528. ™ Ibidem, pp. 25-27.
319

Ricimer. Dar împãratul trimise si un mesager lui Anthemios, cu o scrisoare în care îl îndemna sã-1 suprime pe Olybrius. Scrisoarea cãzu în mâinile lui Ricimer, care-1 proclamã în aprilie pe Olybrius împãrat, asedie îndatã Roma si o cuceri cu usurintã. Anthemios fu prins si decapitat, la 15 iulie 472379. Dar Ricimer nu supravietui nici douã luni socrului sãu: el muri de hemoragie, la 18 august, în noiembrie se stinse si Olybrius, de hidropizie. Tronul Romei fu ocupat de Glycerius, proclamat împãrat la Ravenna.
în chestiunea religioasã, Leon I a îmbrãtisat ortodoxia stabilitã de Sinodul de la Chalkedon, continuând astfel politica înaintasului sãu. Dupã moartea lui, evenimente grave s-au întâmplat în Biserica Alexandriei. Patriarhul Proterios, fiindcã servea interesele adversarilor, fusese ucis de alexandrini, care-1 înãltaserã în Scaun pe Timotheos, zis Aeluros, partizan zelos al lui Dioskoros. Leon I nu tolera acest lucru. El îl scoase pe uzurpator din Scaun, luând avizul episcopilor din fiecare eparhie si-1 exila la Gangra, apoi de acolo la Cherson, unde muri. în locul sãu fu numit alt Timotheos, zis Basilikos, care a fost un prelat blând si tolerant380.
Leon I trecu din viatã în ziua de 3 februarie 474. Temându-se a-1 declara ca succesor pe Zenon, din cauza impopularitãtii isaurienilor, lãsã imperiul nepotului sãu Leon al II-lea, de vreo sase ani, fiul lui Zenon si al Ariadnei, asociat mai dinainte la tron. Dar acesta, la îndemnul mamei sale, îl asociazã pe tatãl sãu la domnie,
379  Bury, History, I, p. 377, si urm.
380 Theoph., pp. 172-173 (Bonn).
320
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
punându-i pe cap diadema imperialã în Hippodrom (9 februarie 474). Tânãrul împãrat muri dupã nouã luni si Zenon rãmase în fruntea imperiului singur.
2. Zenon (9 februarie 474-9 aprilie 491)
a. Uzurparea lui Basiliskos. Revoltele lui Mar-cian si Illos. Zenon era un om lipsit de însusiri. Mal-chos ne spune cã nu avea în firea sa cruzimea lui Leon I, nici mânia neîmpãcatã care-1 stãpânea pe acesta încontinuu, dar în multe era ambitios „si cele ce le sãvârsea, le fãcea pentru glorie si pentru a-si atrage admiratia, mai mult din ostentatie decât cu adevãrat". Nici experienta afacerilor publice n-o avea, nici stiinta prin care domniile pot fi conduse în siguratã381. Finantele se aflau în cea mai mare penurie, cãci cele pe care le lãsase Leon I, când a murit, în tezaurul public, toate se goliserã iute de Zenon, „multe fiind dãruite de el amicilor, la întâmplare"382. Dacã la acestea adãugãm cã trupele de isaurieni, pe care el se sprijinea, se fãcuserã tuturor nesuferite prin violentele si grosolãnia lor, întelegem lipsa de popularitate a noului împãrat si multele rebeliuni ce-i disputarã atâtia ani tronul.
El si-a inaugurat totusi domnia cu un mare succes, punând capãt rãzboiului vandal atât de pãgubitor. Ultimul act al acestui rãzboi a fost ocuparea orasului Nicopolis, curând dupã moartea lui Leon. Zenon îl trimise pe Severus sã trateze pacea si acesta, refuzând
382
Ibidem, pp. 275-276 (ed. Bonn). Ibidem, p. 275.
321

darurile ce i se fãceau, spuse cã cel mai bun dar ar fi libertatea captivilor. Genseric i-a predat atunci pe toti captivii sãi si ai fiului sãu si i-a îngãduit lui Severus sã rãscumpere câti a putut dintre ceilalti, îndatã dupã aceea s-a încheiat o pace perpetuã (474), care a fost confirmatã, dupã moartea lui Genseric (477), de fiul
383
sau
Abia începuse, sub aceste bune auspicii, domnia lui Zenon si o conspiratie se urzi împotriva sa, condusã de împãrãteasa vãduvã Verina (475-476). Ambitioasã, ea nu putea suferi sã se vadã aruncatã pe planul al doilea si se gândi a ridica la tron pe favoritul sãu Patrikios, mai înainte magister officiorum. Verina-1 atrase în conspiratie si pe fratele ei Basiliskos, iar acesta izbuti a-i câstiga de partea lor pe isaurianul Illos si pe fratele sãu Trocundes, oameni de încredere ai împãratului. Când toate pregãtirile furã gata, Verina îl convinse pe Zenon cã Senatul si poporul s-au unit în hotãrârea de a-1 rãsturna si cã singura sa scãpare e fuga. Speriat, împãratul îsi ia sotia si mama, bani din tezaurul imperial si, însotit de putini isaurieni, se strecurã dincolo de Bosfor, la Chalkedon (9 ianuarie 471), îndreptându-se spre patria sa Isauria, unde se simtea mai în sigurantã, regiunea, situatã la poalele muntelui Taurus, fiind greu de strãbãtut de armate.
Verina nu rãmase, cum sperase, stãpânã pe situatie. Basiliskos, tot atât de ambitios ca si ea, fu proclamat de Senat si încoronat împãrat. El o încoroneazã îndatã pe sotia sa, Zenonis, ca Augusta, si ridicã pe fiul sãu
383 E.W. Brooks, The Eastem Provinces, p. 472.
384 Zonaras, t. III, p. 128 (Bonn); Bury, I, pp. 390-391.
322
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
Marcus la rangul de Caesar, încoronându-1 apoi si Augustus. Ca precautie împotriva intrigilor Verinei, îl suprimã în acelasi timp pe Patrikios384.
Dar Basiliskos nu se putu mentine mult timp. El ajunse cu totul impopular, sprijinind monofizitismul. Trimitându-1 pe Illos cu fratele sãu împotriva lui Zenon, acestia îl înving un timp, dar deodatã trec de partea lui, fie ademeniti de banii si promisiunile lui Zenon, fie primind scrisori de la Senat, informându-i cã nebunia lui Basiliskos e insuportabilã si îndemnân-du-i sã ajute la întoarcerea lui Zenon. Acesta, unin-du-si fortele cu ale lor, se îndreptã cãtre Constan-tinopol. Zenonis, o femeie foarte frumoasã, avea si ea un favorit, pe Harmatios, nepotul sotului sãu. Sub influenta ei, Harmatios fusese numit magister militum în Thracia. Basiliskos îl trimite acum sã-i întâmpine pe adversari în Asia. La Niceea, unde se afla cartierul lui Zenon, Illos reuseste sã-1 despartã pe Harmatios de Basiliskos. Armatele unite merg la Constantinopol si Zenon intrã astfel fãrã rezistentã în vechea sa resedintã (august 476). Basiliskos, împreunã cu familia sa, fiind scos din Sfânta Sofia, unde se refugiase, a fost exilat într-o fortãreatã din Cappadocia. închis într-un turn a cãrui poartã a fost ziditã si turnul dat în paza unei trupe sigure, rebelul pieri acolo de foame, cu sotia si copiii sãi385.
384
Zonaras, t. III, p. 128 (Bonn); Bury, I, pp. 390-391. 385 Zonaras, III, pp. 129-130. Dupã Bury, ei au fost decapitati. [E.W. Brooks, The Emperor Zenon and the Isaurians, „English Historical Review", 8 (1893), pp. 209-238.]
323

Dupã vreo trei ani se produse a doua încercare de a-1 rãsturna pe Zenon, aceea a lui Marcian. El era, dupã mamã, nepot al fostului împãrat cu acest nume si fiul lui Anthemios, împãratul din Occident, deci fiu de împãrat. Cãsãtorit cu Leontia, fiica mai micã a împãratului Leon I, o porphyrogenetã, nãscutã dupã ce tatãl sãu se urcase pe tron, pe când Ariadne fusese nãscutã înainte de domnia lui Leon, Marcian se socotea mai îndreptãtit sã ocupe tronul. Ca atare, el îsi ridicã trupe si împreunã cu fratele sãu, Prokopios, atacã palatul cumnatului sãu si casa lui Illos. O bãtãlie crâncenã avu loc si victoria era aproape câstigatã, dar Marcian nu sustinu mai departe atacul si amânã pânã a doua zi rezultatul final, în acest timp, Illos trecu Bosforul cu isaurienii sãi si risipi armata lui Marcian, în parte atrãgând-o prin daruri. Marcian trebui sã-si caute azil la Sfintii Apostoli, de unde fu scos, surghiunit în Asia Micã si hirotonisit preot. Leontia se retrase si ea într-o mãnãstire.
Cel din urmã revoltat împotriva domniei lui Zenon, ceva mai târziu, a fost cel mai de seamã si mai nobil dintre dusmanii sãi, concetãteanul sãu Illos. Zenon îi datora o deosebitã recunostintã pentru serviciile ce-i fãcuse, ajutându-1 sã-si recapete tronul. Dar femeile din familia imperialã îl urmãreau cu nepotolita lor urã. De trei ori viata îi fusese în primejdie prin uneltirile lor. Verina era cea mai vinovatã dintre toate, între altele, ea îl îndemnase pe prefectul pretoriului Epinikos sã-1 asasineze si acesta, exilat în Isauria, îi fãcu aceastã
Hodgkin, III, pp. 52-52.
324
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
destãinuire. Illos se retrase atunci de la Curte. Dar fu rechemat în curând si împãratul îi iesi înainte cu o suitã impunãtoare, dincolo de Bosfor386. Mai înainte de a intra în capitalã, probabil la sfârsitul anului 478, Illos îi descoperi lui Zenon intrigile Verinei împotriva vietii sale, declarându-i cã nu se simtea niciodatã în sigurantã cât timp aceastã femeie va rãmâne în Constantinopol. Zenon o pãrãsi la discretia lui Illos, care o trimise cu o mare suitã în Isauria, silind-o a se cãlugãri în biserica din Tarsos387, apoi o închise în fortãreata din Dalisandos.
Printre însotitorii lui Illos, în acea zi de triumf, se gãsea si un om cu multã reputatie printre contemporani, egipteanul Pamprepios din Panopolis, în Thebaida, întrunind în persoana sa calitatea de gramatic, poet si filosof. Dupã ce predase literele la Panopolis, apoi la Alexandria, el se dusese la Atena, unde studiase filosofia la scoala neoplatonismului mistic a celebrului Proclus. Atenienii 1-au considerat cel mai eminent dintre discipolii divinului maestru.
Hodgkin ne-a schitat în câteva pagini cariera acestui interesant tip al pãgânismului388. Dar un studiu excelent asupra lui, de o informatie impresionantã, pe care n-a avut-o savantul englez, ne-a dat Henri Gregoire389. Acest studiu, atât de sugestiv, probeazã
Kd'âiepoî,'
387  loan de Antiochia:ev Tt? Katã Tapaov Lf ap. Hodgkin, III, p. 53, n. 1.
388  P. 53 si urm.
389 H. Gregoire, Au câmp d'un Wallenstein byzantin. La vie et Ies  vers de Pamprepios  aventurier paien,   în   „Bulletin   de l'Association Guillaume Bude", nr. 24 din iulie 1929, pp. 22-38.
325
NICOLAE   BANESCU
cooperatia elenilor pãgâni, atrasi de Pamprepios, la revolta lui Illos, cu speranta de a revedea, multumitã omului de încredere al acestuia, „zilele lui Libanios si Iulian". Pamprepios îsi asimila artele secrete ale magiei, ale profetiei si theurgiei. El cuceri mâna unei ateniene si o catedrã de filologie390, având un mare protector în arhontele Theagenes, adevãratul „Mecena" al Universitãtii ateniene. Arhontele era însã un mare înfumurat si pretindea de la protejatii sãi o adu-latie permanentã, neadmitând nici o independentã. El avu cu Pamprepios un „conflict de amor propriu" -cum îl caracterizeazã, învãtatul belgian - iar filosoful nostru demisiona si pãrãsi Atena, plecând la Constantinopol.
în acest oras plin de crestini, el nu fãcea un secret din pãgânismul credintei sale, ci în toatã libertatea si-1 manifesta391, încât duse la bãnuiala cã stie si alte lucruri „ale întelepciunii secrete", într-o împrejurare înregistratã de Suidas, dupã Damascius, Pamprepios îl cunoscu pe Illos, de care îsi legã apoi viata. Generalul, un iubitor de literaturã, aflându-se odatã cu oameni învãtati, dori sã audã vorbindu-se despre suflet. Multi dintre cei prezenti filosofarã, fiecare în felul sãu, asupra acestui delicat subiect, dar discutia a lãsat confuzie în spirite din pricina contradictiilor. Atunci Marsos, prieten intim al lui Illos, spuse cã Pamprepios, un sofist egiptean despre care se spun
390  Ibidem, p. 24.
391  Suidas, s, v., pasaj din Malchos: To '
iat; OVK L%ov vnoKpiaiv, SeiKvvfievov.
vrov Tg nappr\Giaq Jipo8r\)i(og
326
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
minuni, poate lãmuri fãrã gres chestiunea în discutie, si-1 aduse la Illos. Pamprepios a tinut cu mare elegantã despre suflet un discurs mult meditat. Fermecat de cele auzite, Illos 1-a proclamat „mai întelept decât toti profesorii din Constantinopol, prin îngrijitã lui vorbire fluentã392 si 1-a numit profesor, cu un mare salariu plãtit de Stat. El fu ridicat de atotputernicul sãu prieten la înalta functie de quaestor al palatului sacru. Creditul lui Pamprepios se întemeia pe prezicerile ce le fãcea ministrului protector.
Ca si dascãlul sãu Proclus, Pamprepios era un grec, deci un pãgân în credinta sa si invidiosii uneltirã a-1 compromite, arãtându-1 ca practicând magia si profetiile, neferindu-se a-i face lui Illos preziceri împotriva împãratului. Ei îl convinserã pe Zenon si Verina sã-1 exileze. Illos trimise dupã el si-1 luã în Isauria, fãcân-du-1 sfetnicul sãu, cãci era plin de întelepciune politicã (?ccd TJV jap noÃiriKfjg avvâaewq e/i^Aeog)393.
Dupã loan de Antiochia, disensiunea dintre Zenon si Illos a fost începutã de cel dintâi, împãratul cerând cu insistentã eliberarea fratelui sãu Longinus, închis de Illos de mai multi ani într-o fortãreatã din Isauria.
Ariadne ceru si ea stãruitor lui Zenon rechemarea mamei sale, dar împãratul îi spuse s-o cearã lui Illos. Acesta neînduplecându-se, Ariadne câstigã pe unul din garda scholarilor sã-1 asasineze, dar atentatorul nu reusi decât sã-1 rãneascã, tãindu-i o ureche. Illos ceru
392 Suidas, s.v.-. (pevaKia&eig "7/Uoug /iL/zLpi/iv?#fLvj7 Ao/tfflTepov    avmv    nâvucav    eicpivs    tâv    naiSsvrâv KcovoTavrivov.
•TO Ibidem.      ''''"'"                                ' '   •       '
327

sã meargã în Orient spre a se reface si Zenon îl numeste magister militum per Orientem. Illos se instaleazã la Antiochia, urmat de credinciosul Pamprepios si de alti prieteni si aderenti. Era în 481-482. între el si suveran mocnea acum dusmãnia si un conflict era inevitabil. Dar înainte de a lua ofensiva, Illos cãutã sã-si creeze o partidã în imperiu. Pamprepios, prin abilitatea si relatiile sale, era omul care sã realizeze acest proiect. S-a negociat cu dusmanii Bizantului: în Orient cu persii, în Occident cu Odovakar. S-a cãutat a se atrage toti nemultumitii. Elenii sperau o reînviere a epocii lui Iulian, catolicii, rãsturnarea ereziei monofizite triumfãtoare a Edictului de unire al lui Zenon.
Pânã la începutul anului 484, împãratul, prins în ostilitãtile cu ostrogotii, nu putu lua nici o mãsurã, dar când avu mâinile mai libere, îi ceru lui Illos sã-1 libereze pe Longinus. La refuzul sãu, Zenon îl revocã din comandamentul Orientului, înlocuindu-1 cu loan Scitul, în acelasi timp, el îi expulza din Constantinopol pe prietenii rebelului, confiscându-le proprietãtile. Astfel se dezlãntui rãzboiul care tinu patru ani394.
Illos îl scoate din închisoare pe Marcian si-1 proclamã împãrat; se aliazã apoi cu Verina, pe care o aduce din fortãreata isauricã în care zãcea, si ea, în costum imperial, ca dispunând de coroanã, îl proclamã, la Tarsos, împãrat pe patriciul Leontios, ales de Illos. La 27 iunie 484, uzurpatorul intrã solemn în Antiochia395. Pamprepios e înãltat de acesta la însemnata demnitate de magister officiorum.
! Bury, I, pp. 395-396. ' Gregoire, st. cit., p. 29.
328
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
împotriva isaurienilor, Zenon îi mobilizeazã pe barbarii lui Theodoric Amalul, auxiliari rugi comandati de fiul lui Aspar, Ermenric. în bãtãlia care avu loc, isauriefiii sunt învinsi. Rebelul se închide atunci în fortãreata isauricã Cherreas (Cherris) împreunã cu aderentii sãi principali: Leontios, Marsos, Pamprepios, împãrãteasa Verina. Fortãreata sustinu un asediu eroic timp de patru ani si cãzu în cele din urmã prin trãdarea sotiei lui Trocundes, în 488. Ea s-a oferit împãratului în acest scop si, sub cuvânt cã aduce o propunere de iertare, se introduce în cetate si deschide portile dinaintea trupelor imperiale. Verina murise curând dupã începerea asediului. Marsos murise si el; Pamprepios pierise cu trei ani mai înainte, ucis din ordinul lui Illos, pentru trãdare. Textul unui horoscop anonim al lui Pamprepios, stabilit dupã loviturã, nu lasã nici o îndoialã în aceastã privintã396. Illos si Leontios furã decapitati si capetele lor trimise la Constantinopol, unde furã purtate în vârful unor prãjini în Hippodrom. Cu aceasta, seria revoltelor se încheie definitiv. Situatia grea în care 1-au pus pe împãrat, 1-a împiedicat sã intervinã în Africa în ajutorul crestinilor, prigoniti de fanatismul arianului Huneric.
396 H. Gregoire, an.cit., p. 31; cf. loan din Antiochia, ed. Carolus Muller, HG, voi. V, Paris, Firmin Didot, 1870, fragm. 214, pp. 27-28. [D. Pingree, Politicul Horoscopes from the Reign of Zeno, DOP, 30 (1976), pp. 133-150.]
329
NICOLAE   BANESCU
b. Politica internã a lui Zenon. Reforme administrative. Noul formular al credintei (ffenotikori).
în politica internã, Zenon nu avea pregãtirea necesarã pentru a conduce Statul. Oamenii de care se înconjurase, în mare parte isaurieni, neavând nici ei vreo cunostintã de administratie, împãratul a fost nevoit a încredinta prefectura pretoriului, „marea masinã pentru procurarea banilor", cum o caracterizeazã E. Stein397, unui om priceput în afaceri. Asa se explicã îndelungata functiune a lui Sebastian în acest însemnat post, el fiind deosebit de dibaci în materie de finante, desi punea la mezat functiunile si guvernãmintele398. Zenon introduse însã în administratie unele inovatii care aveau sã rãmânã. El a creat noua demnitate aulicã de consul onorar sau ex-consul, ano VJKXTCOV, conferind astfel calitatea fictivã de consul persoanelor care nu exercitaserã de fapt consulatul. Acesti „fosti consuli" au format timp de secole o clasã de demnitari bizantini, care a supravietuit disparitiei consulatului propriu-zis. Rangul lor era inferior numai patriciatului. Cu timpul, s-a depreciat însã din ce în ce mai mult. în sarcina lor era întretinerea conductelor de apã ale capitalei.
Zenon a modificat apoi jurisdictia senatorialã. Când cei distinsi cu rangul de clarissimi si aproape toti spectabiles au pierdut dreptul de a lua loc în Senat, li s-a permis a rezida afarã din capitalã. Prefectul orasului nu mai avu asupra lor jurisdictia civilã si o nouã jurisdictie fu stabilitã de acum pentru senatorii vinovati
397 Hist. du Bas-Empire, t. II, p. 7.
398 MaJchos, p. 276: Kan^evcav, coanep e| atOpãq, ãnavta,
rai
ãnpcc'cov eâv ev Tt\ paaiÃâcog ccvÃfj 5ianpãTTLO"&cci
330

de un delict grav: Senatul din Constantinopol participã în largã mãsurã la jurisdictia asupra membrilor sãi. Stein a stabilit cã, la începutul secolului al V-lea, Consistoriul imperial, ale cãrui sedinte se numesc silentia, si Senatul, ale cãrui sedinte se cheamã con-ventus, se întrunesc într-o sedintã comunã, silentium et conuentus, consacratã uneori procesului unui membru al Senatului399.
Faptul cel mai însemnat al domniei lui Zenon, în ce priveste politica internã a fost încercarea de a restabili pacea în sânul Bisericii. Provinciile Orientului fuseserã pierdute pentru imperiu, prin politica religioasã a predecesorilor. sefii Bisericii simtiserã nevoia de a le readuce în sânul ei si a cãuta, prin urmare, o formulã împãciuitoare. Patriarhul Akakios propuse atunci o nouã formulare a credintei, pe placul monofizitilor. La îndemnul sãu, Zenon dãdu celebrul Edict de unire, 'EVGJTIKOV (482).' Scopul principal era de a nu jigni nici pe monofiziti, nici pe ortodocsi cu privire la unirea celor douã naturi ale lui Christos. Noul formular al credintei fu semnat, în timpul pãstoririi lui Akakios si a urmasului sãu Anastasios, de toti episcopii Orientului. Acest Henotikon plãcu mai cu seamã egiptenilor. Se expune în el, în mod exact, doctrina catolicã asupra întrupãrii, fãrã a adopta si fãrã a respinge termenii particulari sau opiniile sectelor vrãjmase. O anatemã solemnã se pronuntã împotriva lui Nestorios si a lui Eutyches, împotriva tuturor ereticilor care îl împart sau
399 Op. cit., p. 70 si urm.
*° Duchesne, Histoire ancienne de l'Eglise, t. III (1911), p. 500 si urm.
331

îl confundã pe Christos. Se hotãra cã Mântuitorul e de aceeasi naturã cu Tatãl, în natura Sa divinã, si de aceeasi naturã cu noi, în natura Sa de om. Se ocoleau însã expresiile „o naturã" si „douã naturi"400. Deciziile celui de al patrulea Sinod de la Chalkedon se eludarã si, astfel, aceastã nouã formulare a credintei putea strânge la un loc pe prietenii si pe dusmanii Sinodului al IV-lea. Patriarhii monofiziti de Alexandria si Antiochia au prilejul de a intra iarãsi în sânul Bisericii imperiului. Numai papa vechii Rome, Felix al III-lea, se desparte de ea. E cel dintâi act al schismei dintre Occident si Orient si, dupã câteva decenii, Bizantul va cãuta iarãsi apropierea de Roma.
c. Politica externã, începutul dezagregãrii stãpânirii romane din Apus. Luptele cu gotii. Odovakar si Theodoric. Regatul ostrogot. Fapte politice de o gravitate exceptionalã se întâmplã în aceastã domnie în jumãtatea de apus a imperiului.
Orestes, roman din Pannonia, fost în serviciul lui Attila, intrase în Italia si fusese înãltat la rangul de generalisim (magister militum). El merse asupra Ravennei, alungându-1 pe Nepos (impus de Leon I) la Salona si proclamându-1 augustus pe fiul sãu, Romulus (29 octombrie 475), zis Augustulus, din cauza tineretii sale.
Armata Italiei era în acest timp compusã din elemente barbare, recrutate din micile popoare de la Dunãre, eliberate de jugul hunilor si sfãrâmate de os-
*° Duchesne, Histoire ancienne de l'Eglise, t. III (1911), p. 500 si urm.                               ,            ,...... . ,-, ,       ,....,   .,„,
332

trogoti: rãmãsitele skirilor, herurilor, turkilingilor, la care se adãugau rugii refugiati în Italia. Trupele barbare erau cantonate în Liguria, în câmpia fluviului P6, gãzduite de locuitori si hrãnite din magaziile Statului. Ele nu erau multumite de aceastã situatie, invidiau soarta federatilor ostrogoti, vizigoti, burgunzi, vandali, cãrora li se distribuiserã pãmânturi si care îsi pãstrau legile, sub autoritatea regelui de natiunea lor.
Nemultumirea era atâtatã de un ofiter, Odovakar (Odoacru), un skir, fiul vestitului Edecon, regele skirilor, consilierul favorit al lui Attila. Când poporul sãu fu nimicit de ostrogoti (pe la 470), el veni în Italia si luã serviciu în garda imperialã. Originea sa regalã îi dãdea o mare autoritate asupra armatei. Pe la mijlocul verii anului 476, trupele reclamarã lui Orestes o treime din pãmânturile Italiei. Cererea fu respinsã si îndatã izbucni revolta. Orestes se închide în Pavia, care e cuprinsã si arsã. El fugi la Piacenza, unde fu prins si decapitat (august 476). Fratele sãu Paul e ucis în Ravenna. Odovakar crutã pe tânãrul Romulus Augustulus, multumindu-se a-1 despuia de purpurã si a-i hotãrî ca resedintã, cu familia sa, vila lui Lucullus din Campania401, cu o pensie de 6000 aurei.
Armata barbarã îl alese pe Odovakar rege, nu al Italiei, ci rege al natiunilor, al mercenarilor refugiati în Italia. El îsi luã prenumele de Flavius, care apartinea dinastiei imperiale.
101 Hodgkin a propus identificarea acestei viile cu Castel dell'Ovo de la Neapole, pe vremea aceea întins si pe continent, cuprinzând o parte din cartierul modern Santa Lucia (Op. cit., III,
p. 173).    ..,,.,..  ,,,...                              >   ......-. , -•••<- . i
333
NICOLAE  BÂNESCU
Evenimentele din 476 au fost de obicei socotite drept „cãderea Imperiului de Apus", expresie pe care Bury o considerã cu dreptate ca inexactã si nefericitã, cãci, dupã cum afirmã el, „nici un imperiu n-a cãzut în 476 si nu era un imperiu de Apus care sã cadã. Era numai un Imperiu roman, care uneori era guvernat de doi sau mai multi augustf. Situatia creatã în 476 a fost similarã celei a domniilor împãratilor ridicati de Ricimer. Apusul a ajuns în cele din urmã, cum s-a mai întâmplat temporar, sub unica suveranitate a împãratului din Orient.
Revolutia italianã din 476 a fost un eveniment însemnat, afirmã învãtatul englez, fiindcã reprezintã un stadiu important în procesul dezmembrãrii imperiului. „El apartine - adaugã Bury - aceluiasi catalog de date cronologice care cuprinde anul 418, când Honorius i-a asezat pe goti în Aquitania, si anul 435, când Valentinian a cedat tãrile Africii vandalilor, în 476 acelasi principiu al dezintegrãrii a fost întâia oarã aplicat Italiei. Asezarea germanilor de est ai lui Odovakar, cu consimtãmântul lui Zenon, începu procesul prin care pãmântul italian avea sã treacã în mâinile ostrogotilor si longobarzilor, ale francilor si normanzilor"402.
Odovakar s-a dovedit un cârmuitor inteligent. El si-a dat seama cã fortele sale militare (vreo 15.000 de oameni) nu-i puteau da autoritatea de a stãpâni aristocratia italianã si relatiile cu strãinii. De aceea, cãutã sã trãiascã în bunã întelegere cu vecinii. El distribui a
im Op. cit., pp. 408-409.
334

treia parte a pãmânturilor italiene (.tertia) soldatilor sãi, ceea ce refuzase guvernul imperial; dar numãrul proprietãtilor ce puteau fi împãrtite în toatã Italia era considerabil si multe rãmãseserã nedistribuite. O treime a veniturilor financiare a fost atunci încasatã în naturã pentru cheltuielile militare, probabil, cum so-coate Stein, pentru acordarea unei solde anuale soldatilor (donativum).
Fatã de Senat avu o atitudine binevoitoare. El îi restitui puterile monetare de odinioarã si, din ordinul Senatului, s-au bãtut atunci monede de aramã curatã. Odovakar dãdu de asemenea celui mai vechi ex-con-sul, numit prior sau caput senatus, anumite atributii, desfãcute în parte din prefectura urbanã403. Stein vede în aceastã mãsurã intentia de a-1 reînvia pe princeps senatus al Romei republicane, voind, poate, a face din Senat un sprijin al stãpânirii sale, împãrtind cu el mostenirea puterii imperiale a Occidentului si sã facã oarecum autoritatea sa legitimã. El trimisese, la sfârsitul anului 476, o ambasadã la Constantinopol, ca sã ducã acolo insigniile imperiale, declarând cã, în împrejurãrile de fatã, un singur împãrat e de ajuns pentru Occident si Orient si sã cearã lui Zenon sã-1 numeascã pe Odovakar patrikios si sã-i încredinteze guvernarea Italiei404. La Curtea din Constantinopol se afla atunci si o solie a lui lulius Nepos, venitã din Dalmatia ca sã cearã sã-1 ajute pentru restaurarea sa. Verina, înruditã cu el, sprijinea aceastã cerere. Zenon fu însã prudent. El nu-i acordã nici un sprijin efectiv,
403 E. Stein, Histoire du Bas-Empire, II, p. 44.
404 Malchos, p. 235.
335

dar spuse ambasadei lui Odovakar cã împãrat al Occidentului era Nepos si seful ei de la acesta trebuie sã cearã titlul de patrikios. Dar, în scrisoarea ce-i trimise, Zenon îl numeste patrikio^.
în 479 pozitia lui Odovakar se întãrise. El nu se întelesese cu Nepos; Verina fusese închisã si Illos era puternic la Curte. Zenon se decise deci a recunoaste lui Odovakar anumite prerogative imperiale, mai ales dreptul de a numi functionarii. De la 480 înainte, barbarul numi un consul care fu recunoscut si în Orient406. Odovakar a tinut seamã de principiul în virtutea cãruia baterea monedelor de aur era rezervatã împãratului.
Nepos dispãru în curând, asasinat în primãvara a-nului 480 de doi din oamenii sãi, care uzurparã stãpânirea Dalmatiei.
Apãrarea Italiei a fost asiguratã. Dacã pierduse Proventa meridionalã cu Arles si Marsilia, cedatã lui Eurik al vizigotilor, Odovakar încheie cu Genseric al vandalilor un tratat favorabil, prin care acesta îi lãsa, în schimbul unui tribut, Sicilia, afarã de fortãreata Lilybea. Aprovizionarea Romei era, prin aceasta, în sigurantã. El reusi a recupera si Dalmatia, executând pe asasinii lui Nepos si fãcu o campanie împotriva rugilor din Noricum, care furã aproape exterminati. Regele lor, Feva (s. Feletheus) fu luat captiv si executat. Aceasta contribui la cãderea lui Odovakar, cãci Frederic, fiul lui Feva, fugi în Moesia inferior la ruda sa, Theodoric, si-1 atâtã împotriva aceluia.
405 406
Ibidem, p. 236.
E. Stein, op. cit., p. 47.
336

Ostrogotii se revãrsau neîncetat din locuintele lor din Pannonia si erau din nou un pericol pentru imperiu. Un got, pânã atunci în serviciul imperiului, Theodoric, fiul lui Triarius, supranumit Strabo (Sasiul), pustia Thracia, la sfârsitul domniei lui Leon I. Acesta îi dãdu cantonamente, o pensie anualã si postul de magister militum in praesenti, cu titlul de rege al gotilor. Pentru a se apãra împotriva gotilor, Zenon a cãutat sã punã în conflict pe cei doi Theodoric. El trimise pe Theodoric Amalul împotriva lui Strabo. Acesta stiu însã a-1 convinge cã face jocul romanilor, care urmãresc distrugerea lor. Amalul se împacã atunci cu el si amândoi trimit ambasadori la Bizant. Strabo cerea sã i se îndeplineascã cele stabilite cu Leon I, Amalul pretindea concesia unui teritoriu pentru poporul sãu si grâu pentru armata sa pânã la epoca recoltei, avertizând cã, dacã cererea sa nu va fi satisfãcutã, el nu-i va putea opri pe ai sãi de la jafuri. Zenon încearcã a atrage pe Theodoric Amalul de partea sa, fãgãduindu-i 1.000 de livre de aur si 40.000 livre de argint si, deosebit, un venit anual de 10.000 nomisma-ta si mâna unei fiice a lui Olybrius si a Placidiei sau a altei nobile din oras, dacã va face rãzboi omonimului sãu407. Dar promisiunile n-au folosit si Theodoric devasta pãrtile Thraciei din vecinãtatea muntelui Rodope. împãratul se întoarce atunci iarãsi spre Strabo si încheie cu el un acord. Amalul, nemultumit de aceastã
407 Malchos, pp. 240-241. [A. Karamaloude, Ol CTTTJV ;roAm?aj TOV Zfivcovog nerã TT)V nrcbar] rov SVTIKOV 'PcofiaiKov Kpâmvt... (476-481), „Symmeikta", 6(1985), pp-73-90.]
337

atitudine fatã de adversarul sãu, se strecurã prin Rodope în Macedonia si se opri în fata Thessalo-nicului, unde îl ajunse un ambasador al lui Zenon, cu propuneri de tratative. El ceru un plenipotentiar si împãratul îl trimise pe Adamantios, spre a oferi gotilor un teritoriu în Pautalia (Kiistendil) si 2.000 de livre aur pentru acel an. Theodoric trimise mesaj lui Sidimund, un ostrogot fost în serviciul lui Leon si care trãia la proprietatea sa lângã Dyrrachion, îndemnându-1 a pune mâna pe cetate. Acesta izbuti a evacua orasul, în acest timp Theodoric avu întrevederea cu Adamantios lângã Dyrrachion. Ambasadorul bizantin îi fãcu imputãri pentru purtarea sa si-i atrase atentia asupra pericolului la care se expune, înconjurat cum este din toate pãrtile de forte romane, sfãtuindu-1 la o atitudine prietenoasã fatã de împãrat, pãrãsind Epirul si orasele acestei regiuni si mergând în Dardania, unde se aflã un mare teritoriu, cu pãmânt bogat, suficient pentru întretinerea armatei sale. Theodoric, pretextând oboseala trupelor, ceru sã petreacã iarna la Dyrrachion si sã plece în Dardania în primãvarã, dând ostateci si declarându-se gata a face rãzboi lui Strabo si a-1 restaura în Dalmatia pe Nepos. Adamantios plecã sã-1 consulte pe Zenon pentru toate acestea si, între timp, Sabinianus, care comanda Illyricum, repurta o victorie asupra unei pãrti din armata lui Theodoric. El exagera victoria sa, trimitând vorbã împãratului sã nu încheie acordul408. Sabinian îi tinu pe goti în frâu în Epir, timp de un an si jumãtate; din nefericire, el fu asasinat de un sef ingrat, în 481.
Malchos, pp. 245-258.
338
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
Cu prilejul revoltei lui Marcian, celãlalt Theodoric se apropie de Constantinopol, simulând cã vrea sã-1 ajute pe împãrat si, intrând din nou în conflict cu imperiul409, Zenon îi aduce împotriva lui pe bulgari, care sunt însã bãtuti (481).
Moartea neasteptatã a lui Strabo schimbã iarãsi situatia. El coborâse cu sotia, cu fiul sãu Recitach si cu 30.000 de goti spre Grecia; dar pe Via Egnatia, Ia locul numit Staulul lui Diomede, într-o dimineatã, calul sãu îl aruncã într-o lance pusã cu vârful în sus, lângã cort. Accidentul i-a fost fatal (481)""°. Aceastã întâmplare îl apropie din nou pe Zenon de Theodoric, fiul lui Thiudimer. în 482, acesta prãda Macedonia si Thessalia si ocupa Larissa. împãratul se hotãrî a face cu el o nouã întelegere. El dãdu ostrogotilor pãrti din Moesia si Dacia Ripensis, iar apoi (484) fu numit ma-gister militum in praesenti (483); Theodoric fu ridicat la rangul de consul si-1 asistã pe împãrat împotriva rebelului Illos.
Dar o nouã rupturã avu loc, iar Theodoric devasta Thracia (486) si se îndreptã cãtre Constantinopol (487). Regiuni fu ocupat, Melantias, de asemenea si capitala, amenintatã. Apoi, la interventia surorii sale, care se afla în Constantinopol, se retrase în Moesia, la Novae, pe care avea sã-1 pãrãseascã pentru totdeauna, cãci, în 488, la apelul poporului sãu, care suferea de foame si cerea alte cantonamente, barbaria se trezi în el si se decise brusc a-si aduna o armatã si a porni
409 Ibidem, pp. 258-259.
410  Fiul sãu, care luã conducerea, sãvârsind prãdãciuni, cãzu, la rândul sãu, ucis de celãlalt Theodoric, trei ani mai în urmã.
339
NICOLAE   BANESCU
asupra Constantinopolului, prãdând totul în calea sa. O idee trecu atunci prin mintea lui Zenon sau a sfetnicilor sãi: cã 1-ar putea pedepsi pe Odovakar si elibera provinciile illyrice de amenintarea ostrogotilor, dând lui Theodoric însãrcinarea de a-1 înlãtura pe guvernatorul Italiei. O întrevedere avu loc cu împãratul, o conventie se încheie si Theodoric obtinu concesia „tãrii Hesperiei". Zenon era bucuros a se scãpa de un barbar greu de îmblânzit; el îsi rezerva drepturile teoretice ale suveranitãtii imperiului4".
Reputatia lui Theodoric si natura expeditiei trezirã o înflãcãrare generalã. Toti alergarã sub steagurile sale. Aventurierul ducea cu sine nu numai armata, ci tot poporul ostrogot, împreunã cu resturile rugilor lui Frederic. Marsul sãu trebuie privit, dupã expresia lui Gibbon, ca emigratia unui întreg popor, cu femeile, copiii, bãtrânii si averea lor. Cele douã mii de care pierdute într-o singurã actiune rãzboinicã dau o idee despre bagajele ce urmau armata ostrogotilor în aceastã campanie a Italiei412.
în toamna anului 488 Theodoric se puse în miscare, apucând drumul Pannoniei, pe cursul Dunãrii. tinutul acesta era ocupat de gepizi, instalati la Sirmium. Regele lor, Traustila, încercã sã se opunã, dar fu zdrobit si pieri în luptã. Biruind toate obstacolele, Theodoric trecu Alpii lulieni. Odovakar îl astepta pe Sontius (Isonzo), lângã ruinele Aquileei, unde se dãdu prima bãtãlie (28 august 489). învins, el fugi la Verona. La sfârsitul lui septembrie, avu loc o
411  Bury, I, pp. 416 si urm.
412  Gibbon, Decline and Fãli, ed Bury, t. IV, p. 190 si urm.
340
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
nouã bãtãlie, sângeroasã, pe Athesis (Adige), lângã Verona, pierdutã de Odovakar dupã un mare mãcel. El se închise atunci în Ravenna, care nu putea fi cuceritã decât printr-un lung asediu. Theodoric preferã a supune rnai întâi Italia de Nord. El intrã fãrã greutate în Milan, apoi se închise în Ticinum (Pavia), a cãrei pozitie era mai puternicã. Odovakar se întoarce asuprã-i, cuprinde Cremona si Milan si asediazã Pavia. Ajutat de vizigoti, Theodoric scapã de asediu, în 490, el iesi din Pavia si Odovakar se retrase în spatele râului Adda, la est de Milan, unde se desfãsurã a treia bãtãlie înversunatã (11 august 490). învins din nou, Odovakar se închise în Ravenna. Acolo e asediat de ostrogoti câtiva ani. Ca sã sfârseascã, Theodoric îi propune împãrtirea puterii. Ostrogotii furã primiti la Ravenna, în baza unui tratat (5 martie 493) si sefii dusmani consimtirã, sub jurãmânt, a guverna provinciile Italiei în comun, dar zece zile mai târziu, Odovakar e ucis de mâna chiar a lui Theodoric, la un banchet, sub pretext de complot, si familia sa e exterminatã413.
Stãpân pe situatie, Theodoric se îngriji mai întâi sasi aseze poporul sãu în tarã, acordând gotilor o treime a domeniilor romane. Se gândi însã a nu-i risipi în toatã peninsula, masând cea mai mare parte la nord de P6. El îsi luã resedinta la Ravenna. Timp de sase ani împãratul Anastasios, care urmase lui Zenon, a sovãit a defini situatia noului stãpân al Italiei. Mai
413 L. Schmidt, Gesch. der deutschen Stdmme bis zum Ausgang der Volkerwandeung. Die Ostgermanen, II. Aufl., Miinchen, 1941, pp. 295-296. , ,.;-.. -;,. ,.,, : , .              (:{
341
NICOLAE   BANESCU
multe ambasade trimise din Roma n-avurã nici un rezultat. La rândul sãu, Theodoric s-a abtinut a lua vreo mãsurã care sã fie incompatibilã cu pozitia unui vicerege, sau care sã fi îngreuiat o recunoastere ulterioarã, în cele din urmã se ajunse la o întelegere, în 497. împãratul Anastasios tratã cu emisarul regelui, Festus, prior senatus, stabilind definitiv raporturile de drept public între regatul Italiei si imperiu. Theodoric fu recunoscut ca generalisim roman (magister utriusque militiae) si guvernator al Italiei, sub anumite conditii, care determinarã pozitia sa constitutionalã. Prin aceastã întelegere, Italia rãmânea parte a imperiului, într-un sens, Theodoric era un cârmuitor independent, dar puterea sa avea anumite limite, care implicau suveranitatea împãratului si pe care el le-a observat cu loialitate.
Pozitia regelui ostrogot ca delegat reiese din faptul cã n-a uzat de anii domniei sale în datarea oficialã a documentelor. Reiese apoi din faptul cã n-a pretins dreptul de a bate modedã decât ca subordonat al împãratului. Numele acestuia continua a figura pe avers; pe revers era gravatã numai monograma lui Theodoric, nu efigia sa. Pozitia subordonatã a regelui reiese înainte de toate din faptul cã nu avea puterea de a face legi, rezervatã ca prerogativã supremã împãratului. Ordonantele lui Theodoric nu erau leges, ci edicta. Dreptul de a numi consuli, acordat de Zenon lui Odovakar, fu transferat acum lui Theodoric, dar cu restrictia cã nu putea numi un got, ci numai un roman. Excluderea se întindea si la toate functiile civile (Prefectul pretoriului, vicarul Romei, guvernatorii provinciilor, magister officiorum, cei doi ministri ai fi-
342
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
nantelor, questorul palatului). Gotii erau exclusi si de la demnitatea onorificã de patrikiostU.
Theodoric se arãtã binevoitor fatã de lumea romanã, fãrã concursul cãreia nu putea administra. Senatul fu tratat cu respect; el continuã a functiona ca mai înainte, în schimb, posturile militare erau încredintate numai gotilor. Calitatea lor de soldati strãini determinã caracterul Curtilor de judecatã a ostro-gotilor: curti militare erau instituite pentru dânsii. Lângã, guvernatorul civil roman era în fiecare provincie unul militar got: comes Gothorum provinciae si, în fiecare oras, pe lângã defensorul si curatorul roman, se afla câte un comandant de piatã got, comes Gothorum civitatis. Pe lângã acesti comitesprovincia-rum si comites civitatum, un corp de officiales goti era alcãtuit din asa-zisi saiones (sing. saio), echivalent gotic al curierilor imperiali, acei agentes in rebus, care executau ordinele emanate de la suveran415.
Pe lângã titlul sãu de magister utriusque militiae, fatã de armata ostrogotã Theodoric era si regele poporului sãu. El a adoptat titlul de Rex (nu Rex Gothorum), fiindcã strãini în Italia nu erau numai os-trogotii, ci si germanii rãmasi ai lui Odovakar si rugii, care recunosteau toti regalitatea lui.
d. Guvernãmântul lui Theodoric. Politica sa externã. Personalitãtile literare ale epocii. Elementul roman a predominat în Statul lui Theodoric; el a pre-
414 Bury, op. cit., I, p. 453 si urm.
415  Stein, Hist. du Bas-Empire, II, p. 122. Cf. Hodgkin, t. III, pp. 253-254.
343

dominat chiar în personalitatea regelui416. Pe când în Gallia, în Spania, în Africa, barbarii stãpâni rãmân credinciosi traditiilor lor nationale, în Italia, zice un savant francez, se vede un got silindu-se a sustine vechiul edificiu imperial, care se clatinã din toate pãrtile417.
Theodoric a fost un rege constructor, îngrijindu-se a repara ruinele Italiei. A construit palate la Ravenna, therme la Pavia si Verona; a împrejmuit aceste douã orase cu ziduri noi si a restaurat apeductele de la Ravenna si Verona. La Ravenna a secat bãltile pentru a planta arbori fructiferi, a clãdit bisericile Sân Apollinare Nuovo a palatului lui Theodoric si Santa Mãria in Cosmedin, precum si Mausoleul sãu, mãrturii ale avântului artistic pe care orasul 1-a cunoscut în domnia lui418.
în primãvara anului 500, celebrând la Roma tricen-nalia, treizeci de ani de domnie, a acordat cu acest
416 Vezi L. Schmidt, Theoderich, romischer Patricius undKonig derGoten, în „Zeitsch. f. schweizerische Gesch.", 19 (1940), pp. 404-414. Aceeasi pãrere e împãrtãsitã si de W. Ensslin, Das Romerreich   unter germanischer  Waltung   von  Stilicho   bis Theoderich, în „Das neue Bild der Antike", Bd. II, Rom-Berlin, 1942, pp. 411-432. Urmãrind etapele influentei germane, sporite în continuu de la Constantin cel Mare, autorul aratã cum toti sefii militari germani, pânã la regele got, au rãmas legati de idea imperiului.
417 L. Halphen, Les barbares (Peuples et civilisations), V, IlI-e ed., Paris, 1936, chap. IV.
418 Asupra bisericilor clãdite la Salona, v. art. lui Ejnar Dyggve, L'influence des Goths ã Salone, „Byzantion", t. XIX (1949), pp. 73-77,                    ,          ,                                .....
344

prilej 200 de livre de aur pe an pentru întretinerea zidurilor si a anticului palat imperial, unde a descins. A acordat apoi poporului din Roma distribuirea gratuitã a 1.20.000 de modii (10.500 hi) de grâu anual.
Pe plan religios, puse capãt agitatiilor ce stãpâneau de câtiva ani populatia romanã, dupã moartea papei Anastasius al II-lea (498), în legãturã cu alegerea urmasului sãu. Theodoric îl impuse în cele din urmã pe Symmachus, înlãturat mai înainte (502), din cauza plângerilor primite împotriva vietii sale scandaloase, desi fusese ales de majoritatea alegãtorilor419.
în politica externã dovedi energie, consolidând situatia Italiei. Reluã Proventa de la vizigoti si Dalmatia de la uzurpatori si anexã Pannonia Secunda, în Spania si Septimania exercitã o dominatie efectivã, ca bunic al lui Amalaric, fiul minor al ginerelui sãu, Alaric al II-lea. Theodoric a asigurat o lungã perioadã de pace, cãutând a-si întãri situatia prin aliante matrimoniale. Cu Clovis, agresivul rege al francilor salieni, stabili legãturi de familie, luând-o în cãsãtorie pe sora lui, Audofleda. O fiicã a lui Theodoric îl luã de sot pe regele vizigotilor, Alaric al II-lea; alta, Ariana, se cãsãtori cu Sigismond, regele burgunzilor. Thrasamond, regele vandalilor, o luã de sotie pe sora lui Theodoric, Amalafrida. în sfârsit, o nepoatã a regelui ostrogot, Amalaberga, se cãsãtori cu regele turingilor.
Dupã Anonymus Valesianus, Theodoric era un agramat care se folosea de un sablon pentru semnãturã, ceea ce nu e verosimil, datã fiind cresterea ce o
419 Stein, Hist. du Bas-Empire, II, p. 132 si urm.
345
NICOLAE   BANESCU
primise la Constantinopol, unde a stat atâta vreme ca ostatic. E mai probabil cã pasajul acesta se referã, cum socoate Ensslin, la împãratul Iustin I, al cãrui nume a putut fi înlocuit mai târziu, în chip arbitrar, cu al regelui got420.
Lunga sa domnie a fost ilustratã de câteva distinse personalitãti literare. Magnus Felix Ennodius a fost u-nul dintre ei. Nãscut în sudul Galliei, si-a trãit copilãria în Italia de Sus. Nobil de origine, a trebuit sã intre, din cauza sãrãciei, în clerul din Milan, la îndemnul lui Faustus. Episcopul de Milan, Laurentiu, ajutat de Theodoric, s-a silit a face din acest oras un centru intelectual. Ennodius a fost reprezentantul sãu principal. El a desfãsurat o activitate variatã pe terenul literelor si s-a deosebit mai cu seamã în arta epistolarã.
între devotatii lui Theodoric se numãrã si Cassio-dorus (Flavius Magnus Aurelius), fiul ministrului Cassiodorus al lui Odovakar, servindu-1 apoi credincios si pe Theodoric. Adept al politicii regelui ostrogot, Cassiodorus a scris douã opere istorice închinate regalitãtii si trecutului poporului got: l. O cronicã scurtã, în care prezintã stãpânirea lui Theodoric si trecutul gotilor în lumina cea mai favorabilã; 2. Istoria gotilor, din care s-a pãstrat numai un fragment tradus de lordanes, originar din Balcani, poate el însusi got4".
Anicius Manlius Severinus Boethius a fost un opozant al regelui ostrogot. El împãrtãsea cu socrul sãu, Symmachus, antipatia, care stãpânea în mediul
420 Rex Theodoricus inlitteratus ?, în „Hist. Jahrbuch", 1940, pp. 391-396.
421  Hodgkin, op. cit., t. III, p. 284 si urm.             •-......
346

lor, din motive nationale si sociale, fatã de goti. Amândoi erau reprezentantii cei mai autentici ai romanitãtii pe care Theodoric voia s-o asocieze la opera sa. Dar cu toate cã acesta se sili a-i câstiga covârsindu-i de onoruri, ei pãstrarã o atitudine rece. Symmachus a fost prior senatus, dar n-a exercitat sub Theodoric nici o functie publicã. Boethius a fost consul în 510 si, în 522, îndeplini functia de magister officiorum.
Boethius cunostea limba greacã la perfectie. El trecea drept omul cel mai învãtat al epocii sale, din punctul de vedere al istoriei ideilor. Stein îl situeazã exact în pragul Evului mediu, „cãci se poate zice cã stiinta medievalã din Occident a avut ca bazã tratatele sale de aritmeticã si de teorie muzicalã, comentariile sale asupra diferitelor opere filosofice ale antichitãtii si mai ales traducerea operelor lui Aristotel privitoare la logicã"422.
El plãti cu viata nobila sa atitudine fatã de barbarii uzurpatori. Murind papa Hormisdas, la începutul lui august 523, amic politic credincios al lui Theodoric, loan I a fost ales ca succesor. Regele got nu s-a amestecat în alegere, dar n-a putut fi multumit de rezultat, loan fiind prieten personal al lui Boethius. în corespondenta ce se tinea de obicei cu Occidentul, cu prilejul alegerii, s-au interceptat scrisori cãtre împãrat de la senatorii cei mai de vazã si care fãceau sã fie bãnuit Albinus, prefect al pretoriului si consul, ca favorizând proiecte îndreptate împotriva guvernului os-trogot. Albinus fu citat dinaintea regelui, ca sã se apere împotriva acuzatiei de înaltã trãdare. Boethius,
122 Op. cit., p. 131.
347

în calitatea-i de magister officiorum, încercând a clasa afacerea care ameninta sã-1 compromitã pe Albinus, a fost acuzat la rândul sãu si arestat. Pânã sã se hotãrascã sentinta, Boethius compuse în celebrul turn din Pavia, unde fusese închis, vestita sa lucrare asupra mângâierilor filosofici, De consolationephilosophiae, vrednicã de meditatiile antichitãtii. Punctul ei de plecare e problema a cãrei expresie celebrã e Cartea lui Iov: cum se acordã ideea Provindetei cu faptul cã de atâtea ori pe pãmânt triumfã cel rãu si cel bun e covârsit. Rãspunsul dat de Boethius nu e contrariu învãtãmântului Bisericii. Originalitatea operei stã mai cu seamã în stilul si în compozitia ei.
La sfârsitul anului 524, Boethius a fost condamnat la executia capitalã si confiscarea bunurilor. Symma-chus, socrul sãu, fiindcã se declarase solidar cu el, a fost executat de asemenea. Aceste acte de cruzime întunecã domnia lui Theodoric, apreciatã, de altminteri, elogios de un istoric ca Prokopios423.
3. Anastasios I (11 aprilie 491 - 9 aprilie 518)
a. Alegerea. Personalitatea sa. Când Zenon muri de dizenterie, în ziua de 9 aprilie 491 si se procedã la alegerea viitorului împãrat, s-a putut constata puterea simtului dinastic ce stãpânea populatia. Alegerea e povestitã în toate amãnuntele sale în lucrarea Despre Ceremonii a împãratului Constantin al Vll-lea Porphy-rogenetul.
Debellogoth., I, 1.
348

înaltii demnitari, membrii Senatului si patriahul s-au adunat în porticul dinaintea Marelui Triklinos, iar poporul si soldatii (gãrzile palatului) în Hippodrom. Demnitarii au fost de pãrere ca Augusta Ariadne sã meargã la Hippodrom si sã vorbeascã poporului, împãrãteasa a apãrut atunci în Hippodrom, în hlamida imperialã, cu suita ei, si multimea a primit-o cu aclamatiile obisnuite, cerându-i sã dea imperiului un împãrat ortodox: op&oSotov âacnÃea tr\ oîjcou/ievrj! Augusta a rãspuns, prin vocea unui libellisios, aflând frumoase cuvinte pentru devotamentul si ordinea bunã a poporului fatã de maiestatea imperialã. Multimea a izbucnit din nou în aclamatii, cerând un împãrat roman si Ariadne rãspunse cã, înainte de a auzi cererile ei, a poruncit factorilor constitutionali sã aleagã „un crestin, roman si plin de toatã virtutea imperialã". Dar Senatul si demnitarii nu se pot întelege asupra persoanei împãratului si atunci Urbicius, praepositus Augustae, îi sfãtuieste sã-1 trimitã pe patriarh pentru a cere Augustei sã aleagã ea însãsi pe viitorul împãrat, ceea ce se admite. Ariadne se pronuntã în favoarea unui bun functionar al Curtii, silentiarul424 Anastasios, si toti furã bucurosi de aceastã alegere si-1 aduserã pe Anastasios, care fu aclamat de popor si armatã'125, în ziua de 11 aprilie 491, noul ales fu încoronat de patriarhul Euphemios, dupã ce-i luã mai întâi în scris un document prin care se lega cu mari jurãminte a pãstra credinta neatinsã, a nu schimba nimic în Bisericã. Documentul a fost depus în Arhivele
424  Pãstrãtorul ordinii în procesiunile si adunãrile împãratului.
425  De Cerim., cap. 92. [R.-J. Lilie, Die Kronung des Kaisers Anastasios I, BS1, 56(1995), l, pp. 3-12.]
349

Marii Biserici, în grija lui Macedonios, conservatorul tezaurului sacru (o'KsvcxptiÂ.cct;). Noul basileus se cãsãtorea apoi, în mai, cu împãrãteasa vãduvã Ariadne. Anastasios nu era un personaj prea mare; corpul silentiarilor din care fãcea parte avea un personal de mâna a doua. Originar din Dyrrachion, era de 60 de ani când s-a urcat pe tron, si cunoscut pentru pietatea sa, pasionat pentru chestiunile religioase. Era, ca sã întrebuintãm expresia lui Duchesne, ceea ce se chema la Constantinopol un SiaKpivonsvog, „unul din acei scrupulosi cu tendinte monofizite, care nu primeau fãrã ezitare comuniunea patriarhului, ortodoxia oficialã neoferindu-le suficiente garantii"426. Anastasios, înalt de talie, avea o înfãtisare plãcutã si o particularitate a ochilor, unul fiind negru, celãlalt albastru, motiv pentru care i s-a zis Sitcopog (ceacâr)427. El se bucura de o bunã reputatie; un scriitor de la mijlocul secolului al Vl-lea îl laudã pentru întelepciunea, educatia bunã si generozitatea sa428.
b. Frãmântãri si lupte interne. Politica religioasã a lui Anastasios. Domnia noului ales, în comparatie cu a lui Zenon, a fost mai linistitã; n-a fost totusi scutitã de rãzboaie si de serioase tulburãri interne. De la început, ea avu sã înfrunte rãscoala isaurienilor, care a frãmântat provinciile Asiei Mici mai bine de sase ani; iar atitudinea împãratului fatã de Bisericã i-a
«s M-gr. L. Duchesne, L'Eglise au Vl-e siecle, Paris, Fonte-moing et C-nie, 1925, p-5.
427 Zonaras, t. III, p. 133 (Bonn).
428 Lydos, Demagistr., t. III, 46, 49, 51. uUu< ,icti A'
350

atras ostilitatea populatiei capitalei, punându-i uneori tronul în primejdie. Conflictul religios continuu dintre împãrat si supusii sãi a înlesnit revolta lui Vitalian, care urmãri cu tenacitate gândul de a smulge lui Anastasios imperiul.
Trupele de isaurieni pe care se sprijinise Zenon ajunseserã, prin protectia acestuia, atotputernice, terorizând populatia. Ele erau acum o adevãratã primejdie pentru imperiu si împãratul se vãzu nevoit a se scãpa de o tutelã periculoasã, îndepãrtându-i pe isaurieni din capitalã, retrãgându-le si dotatia anualã pe care o primeau din timpul predecesorului sãu. Trupele se revoltarã, atâtate de sefi, si dezlãntuirã un crâncen rãzboi civil, purtat în pãrtile sudice ale Asiei Mici. în fruntea revoltei, care luã un caracter national, se aflau sefi dintre cei mai populari: Linginines (Lingis), guvernator al Isauriei, Longines din Cardala, un alt Longinos, din Selinus, Athenodor si episcopul de Apamea, care înlocuise Evanghelia cu sabia si avea sã piarã în aceste sângeroase hãrtuieli. Trupele imperiale, conduse de loan Gotul si de loan Kyrtos (Ghebosul), repurtarã asupra rebelilor o mare biruintã la Kotyaeion, în 492. în acele regiuni de munte rãzboiul se transforma însã într-un rãzboi de guerillã si de asedii. Imperialii câstigã câteva mari victorii, în care sefii rebeli cad în mare parte, iar în 498 loan Gotul pune mâna pe ultimii sefi si-i decapiteazã, trimitând împãratului la Constantinopol capetele lor, care furã purtate dinaintea multimii în Hippodrom. Cu aceasta, Isauria a fost supusã definitiv; o bunã parte a populatiei sale fu strãmutatã în Thracia si de atunci puterea sa politicã n-a mai însemnat nimic429.
351

Politica religioasã a lui Anastasios i-a creat, în tot cursul domniei, mari dificultãti. Sinodul de la Chalkedon fusese un triumf al politicii imperiale si papale, dar el stârni în provinciile de est, unde mono-fizitismul era în crestere, o luptã aprigã în jurul credintei si ea dãinui o lungã perioadã de timp. Cum observã, cu destulã dreptate, un recent cercetãtor al politicii religioase a lui Anastasios, împãratul si-a dat seama mai mult decât predecesorii sãi cã interesele vitale se aflau pentru imperiu în est, si aceasta a determinat întreaga sa politicã religioasã430.
Anastasios era, de altfel, cunoscut pentru sentimentele sale monofizite înainte de a fi fost ales împãrat si aceasta explicã atitudinea hotãrâtã a patriarhului, silindu-1, spre a-1 încorona, a-i preda promisiunea scrisã cã nu va schimba nimic din credintã si va respecta deciziile Sinodului de la Chalkedon431. Legãturile avute apoi ca împãrat cu corifeii doctrinei monofizite, cu Philoxenos (Xenaias), episcop de Hierapolis432, si Severos din Sozopolis, în Pisidia, eruditul teolog al monofizismului433, 1-au întãrit în aceste
429 Brooks, The Eastern Provinces, pp. 479-480.
430  peter charanis,  Church and State in the Later Roman Empire. The Religious Policy ofAnastasius the First (491-518), Madison, Wisconsin, The University of Wisconsin Press, 1939-Prefata. [O a doua editie a lucrãrii a fost realizatã de cãtre Centrul de Studii bizantine din Thessalonic, 1974, în cadrul colectiei „Byzantina Keimena kai Meletai", 11.].
431  M-gr. L. Duchesne, L'Eglise au Vl-e siecle, Paris, Fon-temoing et C-ie, 1925, p.5-
432  Numit de obicei Philoxenos de Mabbugh, dupã numele sirian al orasului sãu.                               /.                i,-1 ,\ ;    : ,
352

sentimente. Doctrina ce o profesa el reiese în chip evident din negocierile cu papa Gelasius.
în 492, Theodoric, regele ostrogot, trimise o ambasadã la Constantinopol, condusã de senatorul Faustus, ca sã negocieze cu împãratul în privinta situatiei lui politice în Italia. Gelasius profitã de aceastã ocazie si scrise lui Faustus sã discute cu împãratul si aspecte religioase. Ambasadorul n-a uitat a pune chestiunea si, dupã câte a relatat, Anastasios a fost bucuros s-o asculte. Charanis, de la care luãm aceste amãnunte, crede cã împãratul ar fi sugerat un compromis rãmas necunoscut434. Fiindcã nu obtinuse recunoasterea sa ca rege al Italiei, Theodoric trimise la Constantinopol, în 496, o nouã ambasadã, cu aceeasi misiune, condusã de senatorul Festus. O solie papalã fu expediatã în acelasi timp, ducând împãratului o scrisoare a papei Anastasius al II-lea (urmasul lui Gelasius), propunând reluarea negocierilor pentru înlãturarea schismei. Festus obtinea recunoasterea lui Theodoric si dãdea împãratului promisiunea cã-1 va face pe papã sã accepte decretul de uniune, Henotikon. Aceasta ar fi însemnat însã recunoasterea de cãtre papã a dreptului ce-1 avea împãratul de a hotãrî politica si doctrinele Bisericii prin edict si asa ceva, cum vom vedea, nu era cu putintã.
împãratul se asteptase ca Gelasius sã-i trimitã cu prima ambasadã a regelui o scrisoare de salut, ceea ce
433  E. Stein, Histoire du Bas-Empire, II, p. 157 si urm., care cuprind  o  expunere  luminoasã  a  politicii  religioase  a  lui Anastasios.
434 Charanis, op. cit., p. 19. [=ed. a Il-a, Thessalonic, 1974, p. 48.]
353

nu fãcuse. De aceea, când acea ambasadã plecase la Constantinopol, împãratul insistase ca Faustus sã cearã papei sã-1 onoreze cu o astfel de scrisoare. Gelasius a rãspuns atunci dorintei împãratului si, la începutul anului 494, îi trimise scrisoarea asteptatã, un „document extraordinar", cum o calificã pe drept cuvânt Charanis, care o reproduce în lucrarea sa. Pretentiile papale privitoare la autoritatea spiritualã si temporalã sunt precizate lãmurit în aceastã scrisoare. Suprematia spiritualã a Scaunului roman era atestatã de canonul pãrintilor si de traditie; ceva mai mult, autoritatea sa spiritualã implicã pe cea temporalã: „Fiindcã, de fapt, sunt, împãrate auguste - scria Gelasius -, douã lucruri de care aceastã lume e mai cu seamã guvernatã: autoritatea sacrã a pontifului si puterea regalã. Dintre acestea, autoritatea preotului e mult mai mare... stii, de fapt, prea clementul meu fiu, cã, desi întreci în demnitate restul omenirii, totusi, ca un om al cuceririi, în lucruri ale credintei îti pleci grumazul tãu prelatilor si de la dânsii astepti cauzele mântuirii tale, iar în primirea si administrarea sacramentelor ceresti tu stii cu dreptate cã trebuie sã fii supus orânduirii religiei mai degrabã decât sã o prezidezi... si dacã e drept ca inimile pline de credintã sã fie supuse tuturor preotilor care trateazã lucruri drepte divine435, cu atât mai mult se cuvine sã i se
435 [Traducerea mai precisã a textului „Et si cunctis generaliter sacerdotibus recte (subl. ns. - T.T.) divina tractantibus fidelium convenit corda submitti", adicã si dacã se cuvine ca inimile credinciosilor sã se supunã îndeobste tuturor preotilor care profeseazã în chip drept lucrurile dumnezeiesti, aratã cã Gelasius se
354

arate aceeasi consideratie prelatului acestui Scaun, pe care Preaînalta divinitate 1-a rânduit ca sã predomine asupra tuturor preotilor si care, în consecintã, a onorat pietatea întregii Biserici'"136.
Anastasius al II-lea, urmasul lui Gelasius (decedat în noiembrie 496), nu admise a devia de la politica înaintasilor sãi, implacabili fatã de edictul lui Zenon, iar dupã moartea sa (noiembrie 498), partida dusmanã acestui edict triumfã la Roma în persoana papei Symmachus si în tot cursul domniei lui Anastasius nu mai putu fi vorba de o întelegere cu Roma. în interior însã împãratul se sili a-si impune doctrina, lovindu-se de o statornicã opozitie pe care n-a pregetat a o înãbusi prin mãsuri extreme. O serie de patriarhi cãzurã victime acestor mãsuri.
Cel dintâi a fost Euphemios, patriarhul de Constan-tinopol, adept fervent al Sinodului din Chalkedon. Când o revoltã serioasã izbucni în 491, la Hippodrom, si statuile împãratului si sotiei sale au fost smulse de pe piedestalul lor si târâte pe strãzi de multime, insti-gatia revoltei a fost atribuitã trupelor de isaurieni, iar ei au fost îndatã expediati din capitalã, în timpul îndelungatului rãzboi ce a urmat, patriarhul, care si-ar fi exprimat regretele pentru lunga campanie împotriva
dovedea nu numai un apãrãtor al ortodoxiei, în confruntarea acesteia cu orientãrile heterodoxe si mai ales cu monofizismul protejat de împãratul Ariastasios I, ci si un promotor al doctrinei numite „gelasiene" de cãtre istoriografie, pe care a urmat-o papalitatea în decursul evului mediu (în acest sens, v. F. Dvornik, Pope Gelasius and emperor Anastasius, BZ, 44 (1951), p. 111-116; C. Capizzi, L'imperatore Anastasia I(491-518), Roma, 1969)]. 436 Ibidem, p. 22. [ed. a Il-a, p. 51.]
355

isaurienilor437, a fost suspectat de simpatie fatã de rebeli, ceea ce a mãrit antipatia dintre el si împãrat. Euphemios era apoi si în posesia documentului prin care împãratul garanta deciziile Sinodului de la Chalkedon si acest lucru a fost socotit ca una din cauzele de cãpetenie ale frictiunilor dintre ei438. Anas-tasios tinea sã-si exercite în plinã libertate judecata sa asupra conditiilor religioase în imperiu. El ceru sã i se restituie documentul si nu-1 obtinu decât cu forta, în privinta Sinodului din Chalkedon, suveranul pare a fi insistat cã nu trebuie sã fie proclamat si nici înlãturat în mod public439, în cele din urmã, bãnuiala intrigilor patriarhului cu sefii isaurieni pare a-1 fi determinat pe Anastasios sã nu-1 mai tolereze, în noiembrie 495, un Sinod al episcopilor adunati în Constantinopol gãsi cã doctrinele lui Euphemios nu erau strãine de nestorieni si-1 depuse din Scaun. Macedonios, conservatorul tezaurului sacru (.skevophylax) al Marii Biserici, fu numit succesorul sãu440. El semnã îndatã, în interesul pãcii religiei, edictul Henotikon. Relatiile noului patriarh cu împãratul au fost un timp bune. Ostilitatea cãlugãrilor chalkedonieni din capitalã, din cauzã cã
437 A. Fliche et V. Martin, Histoire de l'Eglise, t. 4. (De la mort de Theodose â l'election de Gregoire le Grand), 1937, p. 304.
438  Evagrius afirmã acest lucru. Cf. Duchesne, op. cit., p. 12, n. 1: „Evagrius, dans un endroit ou son recit est singulierement rapide (III, 32), raconte que Macedonius (sic!) requis de restituer le document signe par Anastase au moment de son couron-nement s'y serait refuse et que depuis lors l'empereur lui aurait voulu tout le mal possible".
439 Cf. Charanis, op. cit., p. 27.
440 Theoph., 140 (de Boor); cf. Charanis, op. cit., 27.
356

semnase edictul lui Zenon, îl decise a tine, în 499, cu permisiunea împãratului, în speranta împãcãrii cãlugãrilor, un Sinod local în Constantinopol, care confirma doctrinele Sinodului din Chalkedon „corect formulate". Dar cãlugãrii nu s-au împãcat, unele doctrine fiind, dupã dânsii, rãu formulate (iivã KO,KK>C,
în acest timp Egiptul denunta oficial Sinodul de la Chalkedon, politicã initiatã de Mongos si mentinutã credincios de urmasii sãi. împãratul a intervenit cât mai putin în afacerile religioase ale Egiptului si, când a intervenit, a întrebuintat o politicã a moderatiei, având în vedere tendintele hotãrât monofizite din Egipt.
Siria era în schimb sfâsiatã de partide. Situatia religioasã era acolo cea mai grea pentru Anastasios. Politica sa în acea regiune a fost o politicã de energie, favorabilã monofizitilor. Cu înãltarea lui Flavian în Scaunul Antiohiei, lupta religioasã în Siria ia o formã violentã. Partida monofizitilor era condusã de Philoxenos. Rãzboiul cu Persia, între 502-505, suspendã pentru un timp lupta. Monofizitii fugiti din Persia, unde erau urmãriti, au întãrit opozitia din Siria si împãratul, vãzând în ei o apãrare împotriva pericolului persan, îi ocrotea441.
în 507, Philoxenos fu invitat de împãrat la Constantinopol, poate în legãturã cu situatia religioasã din Siria. El avu însã parte de o primire ostilã în capitalã, unde monofizitul agresiv era foarte urât de cãlugãri si de populatie; la rândul sãu, patriarhul n-a acceptat a-1
Charanis, op. cit., pp. 30-31.
357

primi si împãratul a trebuit sã-1 strecoare în secret afarã din capitalã, în anul urmãtor, un cãlugãr, Nephalios, de la patriarhatul din Ierusalim, fost monofizit, dar acum aderent al Sinodului din Chalkedon, stârni, probabil cu consimtãmântul patriarhului Elias, o persecutie aprigã a cãlugãrilor monofiziti din Palestina, alungându-i din mãnãstirile lor. Când instigatorul veni la Constantinopol, patriarhul îl primi cu simpatie, aprobându-i actiunea. Cãlugãrii prigoniti hotãrârã a se plânge împãratului si, înainte de sfârsitul anului, un numãr de douã sute dintre ei furã condusi de Severos în capitala imperiului. seful monofizit stãtu trei ani la Constantinopol (508-511), lucrând împotriva persecutorilor si influentând cursul evenimentelor, cãci avea mare trecere pe lângã împãrat, a cãrui politicã religioasã coincidea cu interesele religioase ale lui Severos. Anastasios îi primi cu cinste pe cãlugãrii condusi de Severos si se întretinu cu acesta despre starea Bisericii.
Interventia insistentã a împãratului în lupta religioasã din Siria avu o serioasã repercusiune în capitalã. Patriarhul Macedonios n-a putut privi indiferent strânsa legãturã a iui Anastasios cu sefii monofiziti; el anatemizeazã pe Flavian pentru slãbiciunea atitudinilor sale. Monofizitii sirieni, socotind pe Macedonios nestorian, îi cer o profesiune de credintã în scris, împãratul le sustine cererea si patriarhul îi supuse, în vara anului 511, profesiunea de credintã prin care recunoaste primele douã sinoade, trecând sub tãcere pe cele din Efes si Chalkedon. Era deci o nouã confirmare a edictului Henotikon, dar, dupã izvoarele monofizite, Macedonios ar fi mers mai departe, condam-
358

nând public Sinodul din Chalkedon, fapt confirmat si de Evagrios. Charanis socoteste cu multã probabilitate cã, fatã de presiunile împãratului, patriarhul a putut face concesii însemnate, care au pãrut extremistilor din ambele pãrti ca o condamnare a Sinodului din Chalkedon"2. în urmã, îngrijorat de alarmarea cãlugãrilor ortodocsi ai capitalei, Macedonios a repudiat profesia de credintã datã împãratului declarând în mod public, în mãnãstirea lui Dalmatius, cã rãmâne credincios Sinodului din Chalkedon, iar cei ce-1 resping sunt eretici. Aceasta-1 decide pe Anastasios sã-1 depunã pe Macedonios. Mai întâi îi cere protocoalele originale ale acelui Sinod, dar el refuzã a le preda si, pentru sigurantã, sigileazã manuscrisul depus în altarul Marii Biserici443, de unde le ia apoi Kalopodios, economul Marii Biserici si le duce împãratului, care le distruge. La 27 iulie 511, Anastasios adunã Sinodul si reuseste sã câstige sprijinul membrilor sãi. La 7 august dã ordin lui Celer, magister officiorum, sã-1 aresteze pe patriarh si sã-1 deporteze din capitalã. Marele demnitar îl duse, în puterea noptii, la Chalkedon, ca sã evite tulburãrile în capitalã si, spre a da o sanctiune legalã depunerii patriarhului, un Sinod local, tinut la Claudiopolis, din porunca împãratului, îl depune formal. Macedonios a fost apoi exilat la Euchaita si în locul sãu a fost înãltat ca patriarh Timothei, presbiter si schevophylax al Marii Biserici, un monofizit.
Flavian, patriarhul Antiohiei, cãzu si el în urma noii ofensive monofizite, în 508-509, el tinu, la cererea îm-
442  Op. cit., p. 40.
443  Duchesne, op. cit., p. 24.
359

paratului, un Sinod local în Antiochia, la care au participat si cãpeteniile monofizitilor, care au suferit însã o mare înfrângere: partida lui Flavian a iesit în acest Sinod învingãtoare. Desi patriarhul subscrise din nou la Henotikon si recunoscu primele trei sinoade ecumenice, trecând sub tãcere pe cel de la Chalkedon, desi denuntã pe marii teologi compromisi în erezii si introduse patru capitole ce dãdeau impresia cã era împotriva Sinodului din Chalkedon, în general, si a expresiei „douã naturi" în particular, monofizitii n-au fost multumiti. Ei voiau respingerea fãrã limite a Tomului lui Leon si a actelor de la Chalkedon, concretizate de dânsii sub forma unui Typos, trimis de împãrat lui Flavian spre a-1 semna. Patriarhul încearcã a evita acest lucru printr-o nouã profesiune de credintã; nu 1-a putut însã multumi pe împãrat si pe monofiziti, încât, la presiunile suveranului, a anatemizat Sinodul atât de contestat. Dar era prea târziu; adversarii au determinat depunerea lui. împãratul le porunci sã procedeze conform cu planurile lor. Philoxenos îsi asumã conducerea si intrã în Antiochia cu o multime de cãlugãri, încãierãri mari avurã loc între populatia ortodoxã si cãlugãrii monofiziti adusi de cãpetenia lor în oras. Multi îsi pierdurã viata în aceste încãierãri. Flavian fu avizat sã pãrãseascã orasul pânã la restabilirea ordinii. El plecã, dar nu se mai întoarse niciodatã, petrecându-si restul vietii la Petra, la capãtul extrem al Palestinei, în 512, la 6 noiembrie, Severos fu hirotonit patriarh al Antiohiei.
Capitala imperiului a fost zguduitã adesea de revoltele populatiei indignate de politica religioasã a îm-
360

paratului. De douã ori tronul sãu a fost amenintat de aceste revolte în chip serios.
întâia oarã când grupa cãlugãrilor veniti cu Severos, întãritã de alti solitari, din jurul Antiohiei, mai exaltati decât cei palestinieni, în duminica de 4 noiembrie 512, intercala în Trisagion, cântat la Sfânta Sofia, clauza monofizitã 6 aTavpcotfeiq 81' 77/iâg(„care ai fost rãstignit pentru noi"), ceea ce stârni o mare emotie în publicul ortodox444, care rãspunse cântând acelasi imn în forma ortodoxã. O încãierare se produse apoi, în care unii îsi pierdurã viata. Tulburãrile se repetarã a doua zi în biserica Sfântul Theodor, iar în ziua urmãtoare, 6 noiembrie, ziua alegerii lui Severos ca patriarh al Antiohiei, miscarea luã caracterul unei periculoase revolutii, punând în mare primejdie tronul lui Anastasios. Un adevãrat lagãr ortodox se instala în Forum Constantini, pãzit energic de cãlugãri. Multimea strãbãtea furioasã orasul, sfãrâmând orice rezistentã, smulgând statuile împãratului de pe piedestalul lor si târându-le pe strãzi. Senatorii Celer si Patricius, trimisi de împãrat sã potoleascã dezordinea, abia scãparã cu viatã; prefectul orasului, Platon, fugi si se ascunse. Multimea se nãpusti asupra casei lui Marinos445 si, gãsind acolo un cãlugãr sirian fãrã ajutor, îi tãie capul, îl înfipse într-o prãjinã si-1 purtã prin oras, strigând în bãtaie de joc: „Iatã conspiratorul împotriva Treimii!". Casa lui Marinos fu incendiatã si lucrurile de pret împãrtite
444 Cedrenus, I, 631 (Bonn).
w [Marinos era ministrul de finante al lui Anastasios I (cf. Charanis, op. cit., ed. a Il-a, Thessalonic, 1974, p. 78)].
361
NICOLAE   BANESCU
populatiei. Apoi, în strigãtul: „Alt împãrat pentru romani !", gloata fãrã frâu se opri în fata casei lulianei Anicia Olybria, cunoscutã ortodoxã, fiica împãratului Olybrius si a Placidiei celei tinere, unind în persoana sa traditiile familiilor Anicia si Theodosius. Sotul sãu, Areobindos, era reclamat zgomotos sã îmbrace purpura, dar acesta, prudent, fugi peste Bosfor.
în cele din urmã, împãratul, convins cã violenta rãscoalei face imposibilã restabilirea ordinii cu forta, se decise la un gest îndrãznet, într-un costum foarte simplu, fãrã coroanã pe cap si fãrã însemnele suveranitãtii, apare fãrã veste în loja imperialã a Hippo-dromului, rãsunând de strigãtele populatiei: unii intonau Trisagion în forma ortodoxã, altii vociferau pentru viata lui Marinos si a lui Platon. Prin glasul unui crainic, Anastasios declarã cã e gata sã renunte la tron, dar adãugã, în acelasi timp, cã numai unul poate fi ridicat la împãrãtie si urmeazã deci sã-si aleagã un împãrat. Aceste cuvinte neasteptate ale bãtrânului suveran dezarmarã furia multimii, care îl invitã a-si relua coroana, îi promise a se purta bine de acum înainte si se împrãstie apoi în liniste446.
Dar un an mai târziu o nouã primejdie amenintã iarãsi tronul lui Anastasios.
Vitalian, originar din Scythia (Dobrogea actualã)447, exercitând functia de comes foederatorum (el comanda o parte din regimentele federale stationate în dieceza Thraciei), se ridicã, în 513, din provinciile de la Dunãre, în fruntea trupelor sale de huni si bulgari si
446 Bury, History, I, pp. 438-439; Duchesne, op. cit., pp. 21-22; Charanis, op. cit., pp. 49-50.
362
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
apare sub zidurile Constantinopolului pentru a-1 rãsturna pe împãrat. Spre a-si câstiga simpatia populatiei, el declarã cã vine sã apere hotãrârile Sinodului de la Chalkedon.
loan din Antiochia ne-a schitat în câteva trãsãturi caracteristice portretul fizic al ambitiosului rebel: „un omulet scurt, cu voce bâlbâitã si cu extremitãtile pleoapelor aprinse, fiu al lui Patriciolus"448.
Anastasios, abil diplomat, începu tratative cu rebelul. El îl trimite pe Patricius, magister militum in praesenti, un general ce se distinsese în rãzboiul cu persii, sã negocieze. Acesta se întâlneste cu Vitalian si se înteleg ca ofiterii sefi ai acestuia sã vinã în capitalã, sã trateze direct cu împãratul, în ziua urmãtoare, ofiterii intrã în Constantinopol si aflã un împãrat binevoitor care-i copleseste cu daruri si promite a satisface doleantele trupelor lui Vitalian (Anastasios voise a reduce proviziile federatilor - annonae foeder-
447  Unii 1-au socotit got, dar E. Stein aratã (.Hist. du Bas-Empire, II, p. 178, n. 2) cã, dacã e numit de Marcellinus Comes Scytha, aceasta înseamnã cã era originar din Scythia (Dobrogea actualã). Tatãl sãu are un nume (Patriciolus) care n-are nimic gotic. Evagrios îi zice lui Vitalian 0pa| si expresia indicã, dupã Stein, pe unul din autohtonii latinizati din Balcani. [Pentru o serie de aspecte ale politicii lui Anastasios I în Scythia Minor, care în multe privinte a fost precursoarea celei duse de lustinian I la linia Dunãrii, v. I. Barnea, Contributions to Dobrudja History un-der Anastasius I, „Dacia", n.s., 4 (1960), pp. 363-374.]
448 XpoviKã, ed. C. Muller, FHG, t. V, pars prior, Paris, 1870, fragm. 214 e: Av&pwniaKoc, Ppaxvg Kai rpauAog TT)V qxovrjv Kai tdg    ãitpaq    roîv    BÃe<pccpoiv    vxoKLKaviJ.Lvo<;,    vîog    âv
363

aticae), a îndrepta greselile lui Hypatios""9 fatã de dînsii si a ajunge la întelegere cu papa în problema religioasã. Multumiti, ofiterii jurarã credintã împãratului si pãrãsirã capitala. Vitalian n-avu altã alternativã decât sã se retragã si sã astepte urmãrile.
Anastasios însã nu se mai gândi sã-si tinã promisiunile. Hypatios fu rechemat de la comanda în Thracia si în locul sãu fu trimis Kyrillos, un illirian cu multã experientã, care fu asasinat, pe când dormea, de Vitalian, corupându-i pe paznici, împãratul ceru senatului sã-1 declare pe Vitalian dusman public al Statului roman si o armatã mare fu trimisã împotriva lui, sub comanda lui Hypatios. Dupã un prim succes, armata imperialã se întãri la Akra, pe tãrmul mãrii, unde, atacatã, luptã cu bravurã, dar, covârsitã de masa barbarilor de „huni", suferi o înfrângere dezastruoasã. Hypatios si alti sefi cãzurã prizonieri si a fost nevoie de expedierea unei ambasade pentru rãscumpãrarea lor, dar ambasadorii furã prinsi la Sozopolis si banii rãscumpãrãrii (1000 pfunzi de aur) confiscati, într-acestea, o revoltã se întâmplã la Constantinopol, când împãratul interzise celebrarea unor anumite festivitãti. Sperând a se folosi de nemultumirea populatiei, Vitalian se decide a ataca din nou capitala, pe uscat si pe mare. El echipeazã o flotã de 200 de corãbii si o trimite, în 514, în Bosfor, iar armata de uscat, pe care o
449 [Cum reiese si din expunerea ulterioarã, Hypatios detinea comanda trupelor din Tracia; avea sã lupte ulterior cu Vitalian, mai apoi sã întreprindã un pelerinaj la Ierusalim, iar în vremea rãscoalei „Nika" (532) a sfârsit în chip tragic, fiind proclamat împãrat, în calitate de nepot al lui Anastasios I].
364
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
conducea el însusi, veni de-a lungul coastei, la Con-stantinopol. Având si nemultumirea internã, Anas-tasios fu silit a negocia si-1 expediazã pe loan al Vale-rianei, care stabileste împreunã cu rebelul termenii pãcii, aprobate de împãrat. Hypatios fu eliberat în schimbul unei importante rãscumpãrãri si Vitalian, numit comandant al Thraciei. Anastasios se obliga apoi sã-i recheme pe episcopii depusi si sã adune un Sinod general la Herakleia Thraciei, în iulie 515, pentru unirea Bisericilor. Vitalian se retrase linistit.
în iulie 514, pontiful Romei, Symmachus, neînduplecat adversar al politicii religioase a lui Anastasios, îsi încheia viata, urmând-i în scaun Hormisdas. Cu el deschise împãratul negocierile, în acord cu promisiunea fãcutã lui Vitalian. La sfârsitul lui decembrie 514, împãratul îi expedie o scrisoare destul de simplã, in-vitându-1 a astepta Sinodul ce avea sã fie convocat la Herakleia Thraciei. Scrisoarea a ajuns în mâinile papei dupã patru luni si jumãtate, iar pânã atunci a doua scrisoare a împãratului, trimisã la 12 ianuarie 515, scrisã în alt ton, a sosit papei în martie 515, înainte de cea dintâi (împãratul vorbea acum de mijlocirea ce poate face în privinta tulburãrilor din Scythia, în urma cãrora a crezut potrivit sã se adune un Sinod, „ca prin aplanarea disputelor, sã se poatã restabili unitatea Bisericii")- Singura explicatie satisfãcãtoare a sosirii atât de târziu a primei scrisori, dupã Charanis, este cã ea „a fost plãnuitã"450. Când a fost predatã papei, era prea târziu ca sã facã pregãtirile spre a asista la importanta adunare. Hormisdas rãspunde, ca urmare, la a
P. Charanis, op. cit., ed. a H-a, p. 88.
365
NICOLAE   BANESCU
doua scrisoare a împãratului, cerând sã fie mai exact informat asupra obiectului Sinodului asteptat. Apoi scrise din nou pentru cea dintâi, înstiintând cã a decis a trimite o ambasadã sã negocieze cu împãratul, si-j cerea a da toatã atentia instructiunilor pe care le aveau ambasadorii.
Conditiile aduse de legati erau pentru Anastasios inacceptabile. Papa cerea neted acceptarea Sinodului din Chalkedon si a Tomului lui Leon, condamnarea în mod public a memoriei unei lungi serii de prelati, rechemarea episcopilor catolici exilati, spre reexaminare de cãtre Scaunul roman, semnarea de cãtre împãrat si episcopii din Est a unui Libellus adus de legatii papali, a cãrui acceptare ar fi însemnat absoluta supunere fatã de papã.
Anastasios era interesat de pacea internã a imperiului si nu putea, pentru satisfacerea papei, sã provoace o mare discordie a populatiei, între altele, rãspunde lãmurit cã Nestorius si Eutyches au si fost anatemizati mai înainte; nu poate fi însã de pãrerea papei în ce priveste condamnarea celorlalte persoane, inclusiv Akakios: o anatemizare publicã a acestora ar provoca desigur tulburãri si vãrsare de sânge si „unitatea Bisericii, sãvârsitã cu valuri de sânge, nu poate fi plãcutã lui Dumnezeu". Respingând astfel propunerile papei, împãratul n-a închis totusi poarta negocierilor, ci promitea a scrie din nou, angajându-se cã o ambasadã alcãtuitã din persoane de rang ecclesiastic va fi trimisã pentru a discuta cu pontiful Romei451.
451 Ibidem, p.92.
366
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
în 516 capitala avu sã înfrunte a treia revoltã a lui Vitalian. El a fost înlãturat în acest an de la comanda Thraciei. Motivul acestei mãsuri nu se cunoaste. Anastasios stia cã între Hormisdas si Vitalian a fost o corespondentã si cã Theodoric se afla în legãturi prietenesti cu el. în 515 s-a întâmplat un fapt care a putut determina pe împãrat la mãsura luatã. Hunii sabiri nãvãlirã în provinciile pontice si le prãdarã în acelasi timp. Unii istorici moderni au conchis cã parte dintre huni au servit în armata lui Vitalian în timpul primei sale rebeliuni si erau acum încurajati sã devasteze provinciile din Est, în momentul când el se pregãtea sã atace în Vest. Pretextul lui Vitalian era cã Anastasios nu-si îndeplinise promisiunile religioase din 514. Revolta sa a fost de data aceasta scurtã, împãratul încredinta operatiile militare lui Marinos, care nu mai era prefect al Pretoriului. La intrarea Cornului-de-Aur, Marinos obtinu o izbândã decisivã asupra flotei rebelului compusã din goti si huni,-nimicitã aproape total printr-o compozitie chimicã similarã focului grecesc de mai târziu452, iar armata de uscat îi fu zdrobitã la Sykai (Galata). Vitalian se refugie, cu sfãrâmãturile armatei sale, la Anchialos. Trei din principalii sãi aderenti cãzurã în mâinile imperialilor, printre care si hunul Tarrach, care-1 asasinase cu propria-i mânã pe Kyrillos. Ei furã executati la Constantinopol. Vitalian
452 Aceastã compozitie chimicã a fost procuratã lui Marinos, dupã câte relateazã (pp. 402-405) Malalas, de un învãtat atenian numit Proclus (nu neoplatonicianul). Cronicarul bizantin o numeste „sulf natural" (t9efov ãitvpov). Cf. Bury, op. cit., p. 452, n. 1; Charanis, op. cit., pp. 63-65.
367

fu depus din comanda sa asupra Thraciei. Slãbit mult dupã aceastã înfrângere, el a fost silit sã stea de acum linistit453.
Scãpat astfel de pericolul din afarã, Anastasios reia negocierile cu papa. Situatia din Illyricum si Grecia, unde episcopii se desfãcuserã de Thessalonic si cereau papei sã-i ia înapoi în sânul Bicericii romane, îl îndemna pe împãrat sã dea toatã atentia problemei religioase. El decise sã se adreseze si senatului, în speranta cã-1 va determina prin influenta sa pe papã, sã primeascã un compromis. Doi ambasadori furã trimisi la Roma cu douã scrisori: una adresatã papei, alta senatului, datate 28 iulie 516. Dar senatul era sub influenta papei, care se bucura si de sprijinul lui Theodo-ric, încât ambasadorii n-au putut ajunge la nici o întelegere, împãratul continuã prin urmare schisma. Cât pentru Hormisdas, acesta cãutã a exploata situatia din Siria, nemultumitoare imperiului.
Un numãr de epicopi din Siria si Palestina refuzarã a-1 recunoaste pe Severos ca patriarh al Antiohiei. Doi dintre ei 1-au depus chiar din Scaun. Dificultãtile acestea îl fãcurã pe Anastasios sã cheme Sinodul de la Tyr al episcopilor orientali, între octombrie 514 - 30 septembrie 515454, în care rolul principal îl avu Severos. El interpretã edictul Henotikon ca o adevãratã abrogare a Sinodului de la Chalkedon. în august 516, Elias al Ierusalimului fu exilat la Aila, fiindcã nu-1 recunoscuse pe Severos, si înlocuit cu loan. Cãtre sfârsitul acestui
453 E. Stein, op. cit., p. 184; Ch. Diehl, Hist. du Moyen Age, t. III, „Le monde oriental", 1944, p. 45.
Chabanis, op. cit., p. 76.
368

an, cãlugãrii din Syria Secunda, nemultumiti de persecutiile lui Severos, apeleazã la papã, recunoscându-1 de cãpetenie a lor. în Peninsula Balcanicã situatia nu era mai bunã. Cum am vãzut, multi episcopi din Illyricum si Grecia iesiserã din comuniunea episcopului de Thessalonic, Dorotheos si apelaserã la papã. încurajat de aceastã situatie, papa se decide a trimite a doua ambasadã la Constantinopol. Ennodius, episcop de Pavia, si Peregrinus, episcop de Misenum, plecarã din Roma în primãvara anului 517. Ei duceau o scrisoare cãtre împãrat, dar si un numãr de scrisori ale papei menite a crea în Orient o opinie publicã favorabilã pozitiei romane. Anastasios, neizbutind a-i atrage pe delegati, îi expedie înapoi sub gardã, cu ordinul strict de a nu se opri în vreun port al imperiului. Scrisorile papei furã însã rãspândite de cãlugãri ortodocsi în orasele Orientului, fapt pentru care împãratul îi scrise (11 iulie 517), condamnând apucãturile sale trufase.
c. Administratie si reforme. Dacã politica religioasã a lui Anastasios a tulburat imperiul în cursul lungii sale domnii, administratia avu însã într-însul un excelent cârmuitor si o serie de reforme salutare se leagã de numele sãu.
Politica sa financiarã a asigurat statului o prosperitate fãrã de care s-a putut zice cã apogeul puterii si civilizatiei bizantine din secolul al Vl-lea n-ar fi fost cu putintã. Fãrã buna administratie a lui Anastasios, isto-
E. Stein, op. cit., p. 192.
369
NICOLAE   BANESCU
ria bizantinã n-ar fi cunoscut rãzboaiele glorioase ale lui lustinian, nici uriasa operã a constructiilor sale455. El a lãsat la moartea sa, observã atât de just Stein, cel mai mare tezaur înregistrat de istoria financiarã a Bizantului: 320.000 livre de aur (adicã 23.040.000 de nomismata), cu toate cã a usurat sarcinile fiscale care apãsau asupra celor sãraci si a executat însemnate lucrãri publice. E de subliniat mai întâi faptul cã împãratul a redus cheltuielile personalului de prisos al Curtii. El a fixat un nou tarif pentru taxele pe care vasele ce treceau prin Hellespont si Bosfor le plãteau flotilei imperiale însãrcinate a supraveghea aceste strâmtori. A promulgat apoi ordonante pentru provinciile limitrofe din dieceza Orientului si pentru Libia, scãzând în parte sumele pe care soldatii limi-tanei trebuiau sã le verse autoritãtilor militare.
Anastasios a realizat si o însemnatã reformã monetarã, aducând moneda de cupru, follis, care suferise mari deprecieri, într-un raport stabil fatã de aur si argint. El a demonetizat toate monedele conventionale ce invadaserã piata si a reluat baterea monedei de bronz456.
Introduse, de asemnea, o reformã de ordin financiar, dupã care grija strângerii impozitelor n-o mai aveau curialii, cu totul sãrãciti, ci ea trecu în fiecare
456 învãtatul numismat român M. Soutzo, în comunicarea fãcutã la Congresul de studii bizantine de la Belgrad, a expus în amãnunt sistemul monetar al lui Anastasios si împrejurãrile care 1-au impus (.Les origines du sesterce et du miliarense et leur conti-nuite jusqu'aux temps byzantins, în „Buletin de la section his-torique de l'Acad. Roum.", XIII (1927), pp. 54-58. [Vezi si Ev. Chrysos în „Byzantina", 3(1971), pp.93-102.]
370
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
civitas asupra unui functionar, vindex, numit de prefectura pretoriului. Atributiile sale furã mult lãrgite.
Altã reformã însemnatã a fost abolirea, în 498, a impozitului cunoscut sub numele de cbrysargyron, vechea auri lustralis collatio, impozit plãtit în aur si argint. De la începutul secolului al IV-lea acest impozit lovea comertul si toate profesiile, fãrã a-i excepta pe servitori, pe prostituate si cersetori'157. Oficial, el se ridica la fiecare trei ani, dar, de fapt, administratia îi dãdea un caracter arbitrar si neregulat. Abolirea lui a fost primitã cu o bucurie generalã în tot imperiul. Atât de hotãrât a fost Anastasios în mãsura ce-o luase, încât panegiristul sãu afirmã cã, spre a împiedica si în viitor „impozitul odios" (.cpopog Tig 5vaxLpr\Q, cum îl calificã, împãratul a dat pradã focului orice înscris privind acest impozit, nimicind astfel si amintirea celor suferite458. Dar, spre a compensa golul produs, Anastasios introduse, în locul acestui impozit, Xpvaoiekeia (impozitul de aur), care intra în casa prefectului pretoriului, pentru cerintele armatei si el apãsa greu asupra populatiei rurale.
O institutie care avu o mare aplicare în aceastã epocã a fost asa numita coemptio. Contributiile în naturã pentru annona se puteau înlocui prin bani, ceea ce a fãcut ca primirile în naturã sã nu mai fie suficiente pentru cheltuielile în naturã, printre care se afla în primul rând întrtinerea armatei. Situatia era agravatã de problema locurilor sterile459. Spre a preîn-
457  Bury, History, I, p. 49; A.A. Vasiliev, Hist. de l'Empire Byzantin, t. I, p. 144.
458  Prokopios din Gaza, Panegiricul lui Anastasios, 13, p. 505 (Bonn).
371
NICOLAE  BANESCU
tâmpina acest neajuns, se recurse la un mijloc foarte simplu: statul îi obliga pe supusi, în cazuri de nevoie extraordinarã, sã-i vândã mãrfuri la preturi fixate de autoritate. O astfel de cumpãrare se numea coemptio. Desi în principiu ea nu trebuia aplicatã decât exceptional, ajunse, de fapt, sã fie repetatã în fiecare an. Anastasios luã si în aceastã privintã mãsuri. El permise rãscumpãrarea în bani, adãugând ceva la annona. Nimeni nu putea fi însã constrâns a transporta la biroul de receptie produsele ce i se cumpãrau sau a plãti cheltuielile de transport si aceastã mãsurã fu primitã cu multumire de contribuabili.
Semnalãm si alte reforme de ordin financiar, împãratul, doritor a pãstra pe cât posibil unitãtile fiscale existente, a decretat cã acei arendasi, care pânã atunci nu fuseserã încã legati de brazdã, nu mai puteau pãrãsi pãmântul unde rezidau fãrã întrerupere de mai mult de 30 de ani, dar sublinia sã statutul lor de oameni liberi rãmânea intact*50.
De asemenea, pentru a nu pierde unitãti fiscale, guvernul lui Anastasios se sili a face cât mai eficace institutia adiectio sau emfioÃri, fãrã a permite totusi ca ea sã devinã insuportabilã, încã din epoca anterioarã se fãcea distinctie între adiectio în interiorul marilor domenii (ejiif$okri o/io5ouAwv) si adiectio în teritoriile oraselor (em[loÂ,ri q^OK^vcrov), astfel încât nu se putea atribui unei seniorii funciare pãmânturi necultivate apartinând curialilor sau tãranilor liberi, nici unei proprietãti de curial sau de tãran liber pãmânturi seniori-
Bury, op. cit., pp. 444-445.
Stein, Histoire du Bas-Empire II, pp. 207-208.
372

ale necultivate. Dispozitiile edictate de Constantiu al II-lea în 361 par a fi la baza acestei distinctii461. Ea avea, poate, la origine, si scopul de a opri progresul marii proprietãti în paguba celei mici. A fost însã ineficace, marii proprietari funciari având si alte mijloace de a-si mãri proprietãtile.
Trebuie sã adãugãm la acest capitol cã mãsurile împãratului Anastasios nu s-au mãrginit la asigurarea prosperitãtii finantelor. Unele privesc ordinea moralã a societãtii, ca interzicerea traficului functiunilor publice, practicat pe o scarã atât de întinsã pe timpul împãratului Zenon462. Tot astfel Anastasios interzise, în 499, luptele sângeroase cu animalele sãlbatice în circuri463, precum si rãmãsite ale pãgânismului, ca sãrbãtorile numite Brytae, care se celebrau cu executãri de dansuri de origine cultualã si erau adesea prilej de lupte aprige ale factiunilor Hippodromului. Ele furã suprimate în anul 502464
d. Politica externã a lui Anastasios. Rãzboaiele. Moartea sa. în ce priveste politica externã, popoarele barbare aciuate dincolo de Dunãre încep a trece fluviul în imperiu, devastând provinciile de nord. Anastasios a avut sã înfrunte de multe ori lupte grele cu acesti barbari.
461  Stein, op. cit., p. 209- Cf. Piganiol, L'impot de capitation, 1916, 32, 46 si urm., la care autorul trimite.
462  Prokopios din Gaza, Panegiricul, 11, pp. 502-503.
463  Ibid., 15, pp. 506-507: -&eaq ãnav$p<nnovq le numeste panegiristul.
464 Stein, op. cit., p. 81    ,
373
NICOLAE   BANESCU
în anii 493, 505, 507, izvoarele pomenesc de incursiunile „getilor", sub care se înteleg grupuri eterogene de popoare, între care se crede cã se aflau probabil si unele triburi slave, preludiul marii lor imigratii din secolul al Vl-lea. Armatele imperiului n-au putut opri pe nãvãlitori si ei au pãtruns pustiitor în Thracia, Macedonia si Tessalia. în acelasi timp bulgarii, popor hunic (turco-tãtar), veniti întâia oarã în atingere cu bizantinii sub domnia lui Zenon, care-i aduse împotriva ostrogotilor, trec acum Dunãrea în imperiu în 499. Ei repurtarã o victorie asupra bizantinilor la fluviul Tzurta si în 502 devastarã Thracia.
în natiunea bulgarã a acestei epoci se aflau reuniti, cum au stabilit cercetãrile mai noi, huni occidentali alungati din câmpia Ungariei si elemente turcesti venite din Asia centralã încã de la mijlocul secolului al V-lea. Kutrigurii, în Rusia meridionalã, si utigurii, între Don si Cucaz, erau rude foarte de aproape ale bulgarilor465.
Aceste incursiuni slave si bulgare în Peninsula Balcanicã pe timpul lui Anastasios n-au avut, în afarã de jefuirea populatiei, alt rezultat, cum vor avea mai târziu, fiindcã bandele lor, oricât de numeroase, dupã ce devastau o bucatã de vreme tinuturile, se întorceau în locurile de unde veniserã. Dar împãratul simti nevoia sã-si protejeze capitala amenintatã de barbarii de la nord, care de multe ori ajungeau pânã sub zidurile ei. El construi în acest scop „prea marele zid si întrecând orice închipuire" (TO /leytorov KCCI xpentov Jtãarig evvoiag reî^og) întins „de la o mare la
*' Stein,  op. cit., p. 6l; Gy. Moravcsik,   Ungar. Jahrb., X (1930), pp. 52-90.
374

cealaltã", cum îl caracterizeazã panegiristul lui Anastasios4615, si cunoscut la scriitori sub numele de „Zidul cel Lung" ^aKpov TEi^ot)467. Sãpãturile fãcute la Constantinopol si în împrejurimi (de la 1936 pânã la 1951), al cãror rezultat a fost publicat de E. Mamboury468, ne dau interesante informatii, scoase dintr-un articol dat publicitãtii de Feridan Dirimtekin469 asupra constructiei si stãrii actuale a acestei faimoase apãrãri, ruinate cu totul astãzi. Zidul lui Anastasios avea o lungime de aproape 52 km si se afla la 50-60 km de centura vechilor zidiri ale lui Theodosios. El începea de la Marea Neagrã la Avcik Iskelesi si se termina la vest de Silivri (v. Selymbria), la capul Karinca, pe Marmara. Zidul era construit din pietre patrunghiu-lare legate cu ciment si nu mai are nici un turn, desi în 1898 învãtatul german Schuchardt numãrase multe turnuri, a cãror înãltime atingea 10 metri. Se vãd încã locurile unor porti si douã lagãre întãrite, care înconjurau în interior douã treceri din cele mai importante, într-un loc, un segment din zid prezintã încã o înãltime de 5,25 metri si o grosime de 3,15 metri, care permit sã ne dãm seama de vechea stare a împrej-
*6 Prokopios din Gaza, op. cit., 11, pp. 502-503.
467  Stein, op. cit., p. 89, n. 4, crede cã Anastasios a restaurat si întãrit numai zidul care ar fi existat de mai înainte, cum a probat Ed. Schwartz.
468   Les fouilles   byzantines  ã  Istanbul  et  ses  environs, „Byzantion", XXI (1951), 425-459. Voir p. 442: 1947 - Le mur anastasien. [Constructia zidului ar fi început prin 503-504, cf. B. Croke în GRBS, 23 (1982), p. 73 si urm.]
469 Membru al Comisiei pentru conservarea monumentelor istorice, care a cercetat acest zid în 1947.
375

muirii. Dar, afarã de câteva crâmpeie asemãnãtoare, ce mai existã, zidul lui Anastasios merge spre disparitia sa totalã. Un sat, Kurfalli, spune Feridan, a fost în întregime clãdit cu pietre din zid, care de multã vreme a devenit o adevãratã carierã de piatrã. S-au întrebuintat pânã si la constructia drumurilor. Ce pãcat cã nu se gãseste mijlocul de a se cruta de la distrugere urmele arheologice ale unui mare trecut, de mai bine de un mileniu!
Cu mult mai însemnat a fost rãzboiul purtat de Anastasios cu persii (502-506). Interesele acestora se atingeau în Caucaz cu ale Bizantului. Zenon a fost cu persii în neîntreruptã pace, desi le suprimase plata pentru întretinerea fortificatiilor caucaziene, suspendatã încã de Leon I.
în fruntea Statului persan se afla acum unul din cei mai destoinici sasanizi, Kavadh I, fiul lui Peroz (Firuz), urcat pe tron dupã moartea indolentului Valakh (Balas), în 488. El a avut multi ani de luptat pentru restaurarea autoritãtii regale, mãrginite de magi si de nobilimea latifundiarã. Imensele proprietãti ale nobilimii se bucurau de mari privilegii, iar puterea centralã nu se putea exercita nemijlocit asupra lor. Aceastã situatie se datora structurii imperiului si armatei sale, cãci atâta timp cât regele era redus pentru purtarea rãzboiului la chemarea nobilimii latifundiare, drepturile ei nu puteau fi atinse470. Kavadh I n-a mai
470 F. Altheim u. R. Stiehl, Staatshausha.lt der Sasaniden, în „La Nouvelle Clio", Bruxelles, t. V, N-os 5-6 (mai-juin 1953), p. 281 si urm.
376

voit sã suporte tutela acestei nobilimi si o împrejurare ce-1 putea ajuta s-o zdrobeascã era rãscoala popularã provocatã tocmai atunci de un comunist cu numele Mazdak si de aderentii sãi împotriva clasei înalte. tãranii, atâtati de ei, erau partizanii naturali ai regelui contra nobilimii, cãci asupra amândurora apãsa greu jugul clasei care dobândise puterea. Dupã câte ne relateazã Tabari471, mazdakitii cereau împãrtirea egalã a averilor; ei voiau sã ia de la bogati, ca sã dea sãracilor. Cererile se întinserã la bani si la proprietate, la femei si unelte, în scurt timp, mazdakitii, a cãror chemare a fost urmatã de mase, furã atât de puternici, încât ei intrarã în casele nobililor si luarã femeile si banii. Urmãrile acestei comunitãti a femeilor si bunurilor au fost dezastruoase pentru nobili.
Kavadh era prea slab pentru a face fatã în acelasi timp si nobililor si mazdakitilor. El se mãrgini a arunca pe cei din urmã împotriva celor dintâi. A fost o luptã de câtiva ani, ale cãrei amãnunte nu se cunosc. Nobilii au izbutit a-1 închide pe rege (496) în vestitul „Turn al tãcerii" (Lethe). Dupã vreo doi-trei ani, prin siretenia sa, Kavadh izbuti sã scape din închisoare si fugi la heftaliti. Dupã o lungã asteptare, câstigând interventia sotiei haganului, obtinu de la acesta o armatã de heftaliti, care sã-1 ajute, întorcându-se cu acest ajutor (498 sau 499), regele îsi reocupã tronul, asigurându-si suprematia. Predominarea nobilimii feudale fusese zdrobitã de mazdakiti. Ea nu mai era în stare a opune nici o rezistentã si Kavadh putu initia
471 Ibidem, cap. IV, p. 300 si urm.
377
NICOLAE  BANESCU
marea reformã a impozitului funciar pe baze mai sigure si mai juste472.
Când se simti destul de tare, Kavadh se întoarse împotriva sectei mazdakite antisociale, pe care, de asemenea, o zdrobi, spre a-si asigura întreaga autoritate regalã. Pentru aceea el ridicã la succesiunea tronului pe al treilea fiu al sãu, Chosroes, izgonindu-1 pe cel mai mare, care trecea drept adept al lui Mazdak. Chosroes îi doborî sângeros pe mazdakiti, în ultimii ani ai lui Kavadh.
Astfel a fost prezentat interesantul episod al sectei lui Mazdak, precursoare a comunismului473. Dar cercetãri ulterioare au adus multe si noi precizãri în aceastã privintã. Pretioasa contributie a învãtatilor Franz Altheim si Ruth Stiehl, Mazdak und Porpbyrios, apãrutã în revista „La nouvelle Clio" de la Bruxelles474, aratã lãmurit fazele acestor interesante cercetãri. Th. Noldeke are meritul de a fi vãzut în Mazdak un reformator, care se deosebeste de toti urmasii prin caracterul sãu religios, iar A. Christensen, cu multã perspicacitate a mers mai departe, prin descoperirea scrierilor originale maniheice în Turchestanul chinez si mai cu seamã prin rezultatele deosebit de interesante ale cercetãrii maniheice. El subliniazã cã doctrina lui Mazdak e clãditã pe fundamentul pus de Mani, cã sistemul sãu reprezintã numai o dezvoltare specialã a celui maniheic475.
472  Ibidem, pp. 268-269 si 305.
473 Asa si de cãtre Bury, Historyll, pp. 9-10.
474 Tomul V, Nr. 7-10 (iulie-dec. 1953), pp. 356-376.
378
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
De mare însemnãtate a fost descoperirea unui fragment original dintr-o scriere a lui Mazdak, unicul ce ni s-a pãstrat, în traducere arabã. Christensen 1-a analizat si Altheim-Stiehl adaugã consideratiile lor erudite, lãmurind pe deplin caracterul actiunii lui Mazdak. Acesta a avut un precursor în maniheul Bundos, care, despãrtit de doctrina lui Mani, propovãduia la Roma, în epoca lui Diocletian, lupta si biruinta Dumnezeului bun asupra principiului întunericului din sistemul dualist al lui Mani.
Se probeazã cã fragmentul lui Mazdak oglindeste si ideile lui Porphyrios din scrierea sa asupra Soarelui. Acesta ocupã la el acelasi loc pe care îl are Stãpânul Luminii la Mazdak.
Programul lui Mazdak e gândit mai mult religios decât social, în fragment aflãm înnoiri hotãrâtoare fatã de doctrina lui Mani si ele sunt determinate de neoplatonism, care si-a avut influenta sa în lumea iranicã. Cea mai înaltã posibilitate a omului e sã devinã asemenea lui Dumnezeu. Atingerea acestui ideal presupune ca el sã se dezbare mai înainte de particularitatea sa proprie, sã se elibereze de Rãu, de amestecul cu întunericul, ceea ce înseamnã mortificarea Individualitãtii. Rãul, amestecul cu întunericul, Individualitatea sunt, ca si Condradictia, Ura si Lupta, tot atâtea piedici, a cãror pricinã Mazdak o vedea de cele mai multe ori în femei si proprietate. Oamenii aveau
^5 L 'Iran sous Ies Sasanides (1944) si Le regne du roi Kavadh I et le communisme mazdakite, „Kgl. Danske Vidensk. Selsk., hist.-filol. Medd." IX, 6.
379

deci sã se împãrtãseascã de femei si proprietate în acelasi chip ca de apã, de foc si pãsune.
Kavadh I avu o lungã domnie (488-531) si a fost un mare suveran, îndatã ce-si consolida autoritatea regalã în interior, deschise diferendul ce-1 avea de lãmurit cu Bizantul. El ceru împãratului reluarea plãtilor stipulate prin tratatul din 442, pentru întretinerea fortãretelor din Caucaz, apãrarea comunã împotriva barbarilor de dincolo de munti. Anastasios întelegea sã acorde regelui un împrumut, dar acesta nu vru sã renunte la ceea ce socotea un drept al sãu. Kavadh deschide deci ostilitãtile, în vara anului 502 si cucereste Theodosiupolis (Karin, Erzerum), capitala Armeniei romane. La începutul anului 503, cade în mâinile persilor si Amida, fortul principal la granita Mesopotamiei, dupã un asediu de trei luni. Lupte necontenite avurã loc, pustiind crunt Mesopotamia bizantinã si cea persanã, în cele din urmã Anastasios puse în fruntea unei armate puternice pe Celer, un il-lyrian priceput, care, secundat de alti buni comandanti, devasta tinuturile persilor si asedie Amida, silin-du-1 pe Kavadh la încheierea unui armistitiu, în 505, prin care se îngãduia persilor sã pãrãseascã Amida. în 506 se încheia si tratatul de pace pe sapte ani476, împãratul obligându-se a plãti anual persilor 550 de livre de aur.
Anastasios profitã de încurcãturile ce le aveau persii cu hunii la nord, pentru a termina puternica cetate Dara, la cinci kilometri de frontierã. Ea trebuia sã tinã în respect Nisibis, pierdutã de bizantini.
Pentru detalii, v. Brooks, op. cit., pp. 481-483-
380
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
Vorbind despre aceastã cetate „mare si puternicã a Mesopotamiei, asezatã între hotarele romanilor si persilor", Cedrenus adaugã cã Anastasios „fãcu acolo bisericã si magazii de grâne, cisterne, tribune (rostre) si douã bãi publice", o numi Anastasiopolis si-i dãdu privilegii de oras477. Resedinta ducelui de Mesopo-tamia fu transferatã de la Constantina în noua cetate, împãratul completã si întãriturile de la Martyropolis si Theodosiupolis.
în privinta relatiilor cu Occidentul, am vãzut cã Anastasios, dupã sase ani de sovãire, spre a defini situatia regelui ostrogot Theodoric, îl recunoscu ca delegat al imperiului pentru guvernarea Italiei si-i întoarse însemnele imperiale trimise de Odovakar. Clovis îsi constituise regatul franc în Gallia, pe teritoriul care nominal era al imperiului. Anastasios îi acordã titlul de consul478, un fel de recunoastere a legitimitãtii puterii sale. Amândouã aceste acte sunt o afirmare a ideii unitãtii imperiului.
în noaptea de 9 spre 10 iulie 518479, dupã o lungã domnie plinã de mari osteneli, se stinse din viatã, în vârstã de optzeci de ani. Basilissa Ariadne murise cu trei ani mai înainte. El nu lãsa nici un fiu si n-a luat nici o mãsurã spre a asigura succesiunea, desi ar fi putut ridica pe unul din cei trei nepoti: Probus, Pompeius si Hypatios.
4771, p. 630, (Bonn).
478  [Pentru surse si bibliografia discutiilor privitoare la consulatul lui Clovis, v. Ev. Chrysos în DOP, XXXII (1978), p. 56].
479  Stein, Histoire du bas-Empire, II, pp. 216-217.
381

IV.
VIA tA INTELECTUALÃ DE LA CONSTANTIN CEL MARE PÂNÃ LA IUSTINIANI
1. Literatura crestinã
în aceastã primã perioadã a istoriei bizantine, literatura crestinã tine un loc însemnat. Nu trebuie sã credem însã cã aceastã literaturã e strãinã de spiritul elenismului. Autorii crestini se folosesc de forme ale literaturii grecesti, ei acceptã si rãspândesc idei din literatura profanã480.
a. Istoriografia e reprezentatã prin Eusebios din Caesarea (în Palestina), unde s-a nãscut (c. 265) si unde a exercitat episcopatul de la 313 pânã la moartea sa, în 340. El este întemeietorul istoriografiei bisericesti si izvorul principal pentru domnia lui Constantin cel Mare, de încrederea cãruia întotdeauna s-a bucurat.
Eusebios a scris o Cronicã, în care schiteazã pentru fiecare popor succesiunea cronologicã a marilor evenimente ale istoriei sale pânã la 325, si desface din diferitele serii de fapte sincronismul care era obiectul ultim al lucrãrii sale. Din aceastã operã ni s-au pãstrat
480 Schmid-Stãhlin, Griechische Litteratur, cap. IV, „Christliche Schriftsteller, Einleitung". [între completãrile ce se pot face, din seria aparitiilor mai recente, se pot mentiona W.E. Kaegi, Byzantium and the Decline of Rome, Princeton, 1968; Al Cameron, Literature and Society in the Early Byzantine Period, Londra, 1985; Z.V. Udai cova, Idejno-politieeskaja bor'ba v ran-nej Vizantii (po dannym istorikov IV-VII v.v, Moscova, Ed. Nauka, 1974; Eadem, Vizantijskaia kul'tura, Moscova, Ed. Nauka, 1988.1
382

numai fragmente. Dar opera sa cea mai importantã este Istoria ecleziasticã, în 10 cãrti, un fel de dezvoltare a celui din urmã capitol al cronicii, de care se apropie prin aceea cã întregul material adunat trebuia sã intre într-un cadru cronologic. Obiectul sãu era, cum o spune în prefatã, de a însemna fazele întinderii crestinismului, perioadele de persecutie si calm, de a stabili pentru fiecare Scaun apostolic seria episcopilor, de a face cunoscuti pe marii martiri si pe marii doctori, faptele si scrierile lor, de a nota, în sfârsit, aparitia ereziilor, tinerea sinoadelor si întemeierea bisericilor.
Ca scriitor, Eusebios n-are însusiri deosebite: povestirea e uscatã si putin coerentã, fãrã nici o artã. Nu aflãm într-însa o expunere dramaticã a evenimentelor, dar faptele relatate au o valoare documentarã de primã ordine, si „ideea singurã de a alege acest subiect si a-1 pune în istorie era în sine nouã si fecundã"481.
Viata lui Constantin, în patru cãrti, e un encomion, un panegiric al marelui împãrat. Ea nu ni s-a pãstrat în forma originalã, si autenticitatea sa, asa cum ni s-a transmis, e si azi contestatã482.
Pe lângã opera de istoric, Eusebios a dat si numeroase scrieri de exegezã, relative la diferite pãrti din Vechiul si Noul Testament, si douã mari opere apologetice, si a lãsat un numãr de scrisori, care au ajuns pânã la noi.
Istoria lui Eusebios a avut continuatori. Socrates, un avocat din Constantinopol, a reluat, cãtre mijlocul sec-
481  Vezi frumoasa caracterizare la Croiset, Litterature grecque, voi. V, pp. 911-912.
482 Cf. domnia lui Constantin cel Mare, § l. [V. însã Supra, cap. I, n. 30, a editorului.]
383
NICOLAE   BANESCU
olului al V-lea, povestirea de unde acela o lãsase si a dus-o mai departe, sub acelasi titlu de Istoria eclesias-ticã, în 5 cãrti, de la 305 pânã la 439. El îsi scoate informatia din scrieri, scrisori sau amintiri lãsate de oamenii epocii.
Sozomenos, avocat din Constantinopol, ca si Socra-tes, trateazã acelasi subiect în a sa Istorie ecleziasticã, în 9 cãrti, dar îmbrãtiseazã epoca de la Sinodul din Niceea pânã la 425. El îl urmeazã de aproape pe Socrates, pe care uneori îl transcrie.
Theodoret, episcop de Kyrros, în Siria de Nord, ne-a lãsat si el Istoria eclesiasticã în 5 cãrti, compusã cãtre 450, si duce povestirea de la Sinodul din Niceea pânã la 428, independent de ceilalti doi.
Trebuie sã amintim alãturi de acestia si pe Philostorgios, care expune faptele pânã la 428. El ni s-a pãstrat fragmentar.
b. Teologia numãrã în aceastã epocã câteva mari figuri ale literaturii crestine. Cappadocia a dat, în a doua jumãtate a secolului al IV-lea, pe cei mai ilustri reprezentanti ai acestei literaturi. Caesarea, metropola provinciei, era unul din marile orase ale imperiului, renumitã prin scolile sale. Arianismul a stârnit acolo pasiunile; în apãrarea Ortodoxiei se ilustrarã în primul rând „cei trei cappadocieni": Vasile cel Mare, Grigorie de Nazianz si fratele lui Vasile, Grigorie de Nyssa.
Nãscut în Caesarea, în anul 331, dintr-o veche familie bogatã si crestinã, Vasile îsi fãcu prima educatie intelectualã în Neo-Caesarea Pontului, unde tatãl sãu tinea scoala de retoricã; îsi completã apoi aceastã educatie la Caesarea, la Constantinopol si Atena, unde îl cunoscu pe Iulian si legã prietenie cu Grigorie de
384
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
Nazianz. Ei îl audiarã pe Himerios si pe Libanios, vestitii retori ai epocii, întors în patrie, se simti atras cãtre Bisericã. Botezat de episcopul de Caesarea, vizitã Siria si Egiptul, unde cunoscu viata monahalã aflatã acolo, atunci, în floare. La întoarcere, începu a organiza în Pont comunitãti religioase, cãrora le dã exemplul si regula, si aceasta va fi una din operele principale ale vietii sale. Hirotonit preot în 364 de Eusebios de Caesarea, a fost timp de sase ani consilierul sãu si când, în 370, muri Eusebios, el fu ales, nu fãrã dificultãti, a-i urma în Scaun. De atunci Mitropolit de Cappadocia, Vasile exercitã timp de opt ani o mare autoritate în mijlocul luptelor si primejdiilor, fiind, dupã disparitia lui Athanasios (373), sprijinul Ortodoxiei în Orient.
Opera sa cuprinde: 1) douã scrieri dogmatice {Contra lui Eunomios si Asupra Sfântului Spirit); 2) o serie de omilii, dintre care cele mai însemnate sunt: Hexaimeron (nouã cuvântãri asupra operei celor sase zile), cincisprezece cuvântãri Asupra Psalmilor, omiliile Contra cãmãtarilor si cea Cãtre tineri asupra felului de a trage folos din autorii profani; 3) scrierile zise ascetice; 4) o culegere de scrisori, în numãr de 365, cele mai multe din epoca episcopatului sãu (370-379) si constituind unul din cele mai interesante documente pentru istoria secolului al IV-lea. Un mare numãr de alte opere ale sale nu ni s-au mai pãstrat.
Vasile cel Mare a fost, prin temperament, un orator. Hrãnit cu filosofia greacã, în special cu doctrinele lui Platon si Plotin, el le foloseste în formã crestinã cu multã dexteritate, în interpretarea textelor biblice înlãturã orice alegorie, cãci aceste texte trebuie luate în-
385
NICOLAE   BANESCU
tocmai, totul fiind real în povestirea biblicã. Stilul sãu e al unui scriitor de rasã. Plin de reminiscentele literaturii clasice si de acelea ale Scripturii, el a îmbinat aceste douã elemente cu multã gratie si usurintã'83.
Grigorie de Nazianz a fost în strânsã prietenie cu Vasile cel Mare, apropiati prin comunitatea de idei si prin geniu. Se deosebesc totusi unul de altul prin caracter si spirit. Vasile era un om de actiune, Grigorie un meditativ, cãutând retragerea departe de lume. El si-a fãcut mai întâi învãtãtura în scolile din Caesarea, a cercetat apoi pe maestrii cu renume la Caesarea Palestinei, la Alexandria si la Atena, unde rãmase vreo zece ani si unde strânse prietenia cu Vasile. întors în Cappadocia, cu tot talentul sãu de orator, cãutã singurãtatea. Tatãl sãu, episcop de Nazianz, voia sã-1 aibã de ajutor si-1 decise a primi preotia (361), dar a trebuit sã treacã un timp pentru a se consacra sacerdotiului, în 371, Vasile, atunci episcop în Caesarea, ridicã la rang de episcopat târgul Sasima, obiect de litigiu cu episcopul Anthim de Tyana, si-1 convinse pe Grigorie a primi sã fie numit acolo episcop. Târgul zgomotos si grosolan îl scârbi si el fugi în singurãtate. Tatãl sãu îl aduse ca ajutor la Nazianz si, în 374, Grigorie îi urmã în Scaun. Dar, dupã un an, îsi pãrãsi episcopatul si plecã sã trãiascã în retragere la Seleucia Isauriei. Acolo aflã, în 379, de moartea lui Vasile, si-i pronuntã elogiul funebru.
încurajati de venirea la tron a lui Theodosius I, ortodocsii din Constantinopol, oprimati de arieni, îl chemarã sã le fie conducãtor. Grigorie veni în capitala
I8H Croiset, op. cit., p. 934 si urm.
386
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
imperiului si, timp de doi ani, avu de luptat cu adversarii. Când, în 381, Sinodul ecumenic se adunã la Constantinopol, cei dintâi episcopi sositi îl aleserã patriarh al metropolei, dar regularitatea alegerii sale fu contestatã de noii sositi. Atunci, descurajat de luptã, Grigorie pãrãseste înalta demnitate (iunie 381) si se retrage la Nazianzos, reluându-si ocupatiile de episcop. Dar, în 383, el face sã se aleagã alt episcop si se retrage definitiv din viata activã, la 53 ele ani, pe-trecându-si cei din urmã ani la domeniul sãu pãrintesc, unde muri cãtre 390.
Opera sa se compune din discursuri, scrisori si poezii. Sunt vestite între discursuri elogiile funebre tinute la moartea lui Athanasios si a Iui Vasile cel Mare si cele cinci Discursuri de teologie, expuneri ale doctrinei ortodoxe, care triumfase la întâiul Sinod ecumenic din 325. Scrisorile sunt aproape toate din epoca retragerii si se referã la incidente private, interesante pentru cunoasterea omului. In ultimii ani, a compus o întinsã operã poeticã, pe care editorii moderni o împart în douã cãrti: Poeme teologice si Poeme istorice. La acestea se adaugã 129 epitafe si 94 mici bucãti gnomice sau epigrame. Grigorie a întrebuintat în poemele sale metrul clasic, dar s-a exersat si în versificatia zisã „ritmicã", întemeiatã nu pe cantitatea silabelor, ci pe numãrul lor si pe accent. Dar, cum aratã Croiset, nu în poezie aflãm geniul sãu, ci în oratorie. Elocventa sa are mai multã amploare si strãlucire decât a lui Vasile cel Mare484.
Un loc mai mic ocupã, alãturi de aceste genii, Grigorie de Nyssa. El este mai mult teolog decât orator sau scriitor, închinat Bisericii, a fost numit de fratele
387
NICOLAE  BANESCU
sãu (371) episcop al micului oras Nyssa din Cappadocia. Sub Valens, a avut de luptat împotriva arienilor, iar la Sinodul din Constantinopol apare ca unul din teologii cei mai ascultati ai Orientului.
Scrierile sale numeroase se referã mai ales la exegezã. Avem de la el si vreo cincizeci de discursuri tratând mai mult despre moralã. A lãsat si scrisori. Reputatia sa se întemeiazã înainte de toate pe opera-i dogmaticã.
Antiochia Siriei, care se numãra în aceastã epocã între marile metropole intelectuale ale Orientului, vestitã prin scolile sale, ne-a dat strãlucita figurã a lui loan Chrysostom (Gurã-de-Aur), care trebuie asezat alãturi de marii cappadocieni. Viata sa atât de agitatã a fost schitatã, în liniile sale mari, mai înainte485. El a lãsat în urma sa o operã considerabilã, care cuprinde trei feluri de scrieri: tratate, discursuri si scrisori.
Tratatele privesc chestiuni de moralã religioasã (Asupra penitentei, Contra adversarilor vietii monastice, Asupra sacerdotiului, Despre cãsãtoria unicã, Celor ce întretin la dânsii fecioare, Unei tinere vãduve s.a.).
Discursurile cuprind toatã seria omiliilor, în care intrã minunatele predici tinute fie la Antiochia, fie la Constantinopol.
Scrisorile sunt aproape toate din perioada exilului. Scrise în cea mai mare parte la Kukusos, ele se adreseazã numerosilor prieteni lãsati în urma sa si au
484 Ibidem, pp. 940-948.
485 Vezi capitolul privitor la Domnia lui Arcadios.
388

ca scop sã le sustinã curajul. Unele privesc misiunile pe care le încuraja sau le punea la cale.
în toatã aceastã operã imensã, Chrysostom nu se preocupa atât de dogmã, cât, mai presus de toate, de moralã. Silindu-se a trezi în fratii sãi virtutile crestine, el a biciuit îndrãznet viciile, relele moravuri, prejudecãti ce rodeau la temelia societãtii în aceastã epocã de lungã agonie a pãgânismului. Rareori o elocventã a fost atât de spontanã si atât de puternicã. Ea a smuls întotdeauna admiratia ascultãtorilor si ne captiveazã si astã2i numai la simpla lecturã.
scoala Antiohiei era, în opozitie cu cea din Alexandria Egiptului, scoala exegezei literare. Reprezentantul de frunte al acestei scoli a fost Theodor de Mopsuestia, nãscut cãtre 350 la Antiochia. El a urmat acolo lectiile lui Libanios, a fost apoi atras de Chrysostom la viata asceticã si, la 20 de ani, s-a retras în mãnãstirea organizatã de Diodor din Tarsos, unde si-a continuat studiile sub directia acestuia, în 383, a fost hirotonit preot, si timp de zece ani a predat învãtãmântul la Antiochia. în 392 a fost chemat la episcopatul din Mopsuestia, în Cilicia, unde a rãmas pânã la sfârsitul vietii (428).
Ca scriitor, a dat o serie de Comentarii asupra Scripturii si diferite opere de controversã teologicã, între care un mare tratat Asupra întrupãrii. Nu ni s-au pãstrat din toate acestea decât fragmente si traduceri în limba latinã si sirianã. El tine un loc însemnat în istoria dogmelor si a literaturii prin explicarea îndrãzneatã a principiilor de exegezã ale învãtãtorului sãu. A fost un adversar al exegezei alegorice, caracteristicã scolii alexandrine si a deosebit în Christos
389
NICOLAE   HÃNESCU
douã persoane, pentru a înlãtura credinta cã o persoanã divinã a putut suferi si muri, fiind astfel initiatorul direct al nestorianismului. De aceea, Sinoadele care au condamnat pe Nestorius 1-au lovit si pe el cu anatema, dupã moarte486.
Alexandria Egiptului era de asemenea una din marile metropole culturale ale Orientului. Ea a dat Bisericii figura impunãtoare a Sf. Athanasios cel Mare, care umple jumãtate din secolul al IV-lea cu zgomotul luptelor sale pentru adevãrata credintã. Arianismul, fãcând din Fiul lui Dumnezeu o creaturã, agita adânc în aceastã epocã spiritele credinciosilor. Pãrintele ereziei, Arios, fusese osândit în Sinodul de la Niceea si trimis în exil. Adversarul sãu principal fusese Athanasios, care contribuise mai mult decât altii la formularea dogmei „consubstantialitãtii" (6/ioouaia). Ales episcop de Alexandria în 328, el strãbãtu sub cinci împãrati o viatã de lupte îndârjite, alungat de cinci ori din Scaunul de patriarh, în care totusi si-a încheiat viata.
Athanasios a desfãsurat o mare activitate literarã, care e în strânsã legãturã cu luptele sale teologice. Discursul Contra gentililor combate politeismul pãgân în stilul vechilor apologeti. Cel Despre întruparea Verbului apãrã credinta în întruparea lui Christos. Celelalte scrieri sunt aproape toate împotriva doctrinei arienilor. Biografia Sf. Anton, întemeietorul cãlugãrimii egiptene, schiteazã icoana idealã a vietii ascetice. Ea s-a bucurat de timpuriu de traduceri în limba latinã si în limba sirianã.
Croiset, op. cit., pp. 927-928.    ,!, ;.\:4. jjji ii!
390
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
Ca gânditor, Athanasios pãtrunde în miezul lucrurilor; el cere ca sufletul omenesc sã meargã drept la Dumnezeul unic din care totul purcede.
Energicul teolog e si un abil orator, prin temperament. El stie perfect sã construiascã o demonstratie, sã punã faptele povestite în argumente si sã le conducã metodic la concluzia pe care o impun.
Prin implacabila sa luptã în apãrarea ortodoxiei, el a trecut la urmasi ca un adevãrat atlet al lui Christos,, si a fost supranumit „cel Mare".
Alexandria 1-a dat si pe patriarhul Cyril, dusmanul neîmpãcat al lui Nestorios. El a compus un mare numãr de scrisori si cuvântãri, tratate dogmatice, opere de polemicã si de exegezã, care alcãtuiesc un izvor din cele mai însemnate pentru istoria eclesiasticã a secolului al V-lea.
Egiptul 1-a produs si pe Synesios din Kyrene, un om exceptional, pãgân mai întâi, orator si filosof, trecut apoi la crestinism si devenit episcop.
Nãscut cãtre 370 dintr-o distinsã familie pãgânã din Pentapolis, el si-a primit cultura în scolile superioare din Alexandria, unde fu initiat în filosofia neoplatonismului de renumita Hypatia, fiica matematicianului Theon. Scrisorile ce ni s-au pãstrat de la Synesios mãrturisesc recunostinta duioasã si admiratia adâncã ce i-a pãstrat-o tot timpul vietii.
în 399, Synesios a fost trimis de patria sa la Con-stantinopol, într-o misiune pe lângã împãratul Arca-dius. Cu acest prilej compuse cunoscuta-i cuvântare Despre suveranitate (Jlepi jSamAeta^), operã plinã de nobile sentimente si de sinceritate. Dupã ce a stat acolo câtva timp, se întoarse la Kyrene, se cãsãtori cu o
391

crestinã si petrecu mai multi ani la domeniul sãu, la sud de Kyrene, în marginea pustiului, ocupându-se cu economia proprietãtii sale, cu vânãtoarea si cu studiile filosofice, participând si la luptele cu briganzii Libiei, care nãvãleau în tinut, în anul 411, Synesios fu chemat de toti în fruntea episcopatului de Ptolemais, în care fu întãrit de patriarhul Alexandriei, desi fãcuse, cu multã loialitate, rezervele sale asupra doctrinei si disciplinei.
Opera lui Synesios formeazã o tranzitie între literatura pãgânã si cea crestinã a acestor din urmã secole, si sunt o mãrturie a studiilor sale multilaterale. Ea se compune din discursuri, scrisori si imnuri.
Printre scrierile de tinerete trebuie citatã cuvântarea menitã a fi cititã dinaintea lui Arcadius, la care fusese în misiune, spre a cere pentru patria sa o usurare de impozite. Aceastã cuvântare, intitulatã Despre suveranitate (Flepi Paaikeiaq) e privitã ca manifestul anti-german al partidei nationaliste din capitala imperiului. Demougeot, care-i analizeazã ideile, crede cã aceastã îndrãzneatã cuvântare n-a putut fi pronuntatã niciodatã, si Synesios s-a mãrginit a o publica487. Elogiul cheliei e o compozitie sofisticã, spiritualã. Povestirile egiptene povestesc lupta lui Osiris si a lui Typhon, sub care în realitate se ascund prefectul pretoriului
487 Vezi domnia lui Arcadius, § 3- [Se poate adãuga aici Chr. Lacombrade, Synesios de Cyrene, hellene et chretien, (These...), Paris, Les Belles Lettres, 1951 si Idem, Le discours sur la royaute de Synesios de Cyrene ã l'empereur Arcadios, traducere, însotitã de note si comentarii (These complementaire...), Paris, Les Belles Lettres, 1951.1 •••• '.fftfe' •' "îR'Hxr^'i t/« .'••'.o;; i.vîjb <>•
392
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
Aurelian si relatiile dintre el si fratele sãu Caesarios. Tratatul Despre vise e un document al superstitiilor neoplatonice.
Dar o importantã cu mult mai însemnatã decât toate acestea o are corespondenta lui Synesios. Ea cuprinde peste 150 de scrisori, cãtre prieteni si cãtre Hypatia, foarte instructive, fiindcã ne introduc în viata epocii.
Ca poet, Synesios a compus zece imnuri în dialectul doric si în metru antic.
c. Hagiografia. Oientul a produs si pe cel mai însemnat istoric al monahismului egiptean, pe Palladios, originar din Asia. El s-a nãscut în 364, în Galatia, si a dobândit o culturã clasicã temeinicã, în ,388, a fãcut o cãlãtorie în Egipt pentru a cunoaste pe cãlugãrii vestiti acolo, si s-a întors în Asia Micã trecând prin Palestina. Ales episcop de Helenopolis, în Bithynia, a fost amestecat în cearta origenistilor si exilat de Arcadius în Egiptul de Sus, unde petrecu mai multi ani. La întoarcere, avu episcopatul de Aspuna, în Galatia.
Scrierea sa fundamentalã e AavaiaKov (Historia Lausiaca), scrisã pe la 420 si numitã astfel dupã sambelanul imperial Lausos, cãruia i-a fost închinatã. Cunoscãtor perfect al vietii solitarilor egipteni si palestinieni, el ne înfãtiseazã în prima linie în aceastã operã, parte din experienta proprie, parte din cele auzite de la altii, istoria cãlugãrimii din Egipt si Palestina. Lucrarea constituie deci pentru noi un izvor de cãpetenie pentru cunoasterea vechii istorii a monahismului. Ea a avut o întinsã rãspândire mai ales în mãnã-
393
NICOLAE   BANESCU
stiri, si a fost de timpuriu tradusã în limba latinã si în mai multe limbi orientale.
Altã scriere a lui Palladios, compusã în exilul sãu din Egipt, e Dialogul istoric despre viata Sf. loan Cbrysostom, al cãrui devotat admirator a fost. Scrierea, în forma unui dialog, e un izvor însemnat pentru viata ilustrului prelat488.
d. Poezia religioasã, în aceastã primã perioadã a istoriei bizantine, apare si poezia religioasã ritmicã, ale cãrei începuturi au fost schitate cu multã eruditie de K. Krumbacher189.
Aceastã poezie crestinã nu mai îmbracã versul clasic, construit dupã cantitatea silabelor, cãci vocalismul nou nu mai cunoaste vocale lungi si scurte, ci numai isochrone. Principiul formei noi este numãrul silabelor si accentul. Krumbacher deosebeste trei epoci principale în dezvoltarea istoricã a poeziei religioase: epoca pregãtirii, în care cântecele ce-1 glorificau pe Dumnezeu erau compuse din cuvinte ale Sfintei Scripturi; epoca de înflorire, în care imnurile religioase de larg cuprins ajung la desãvârsire; si cea din urmã, care începe cu o nouã formã arhitectonicã de poezie, asa-zisele Kanones.
în cadrul expunerii noastre ne intereaseazã epoca imnurilor religioase care începe în secolul al V-lea si înfloreste mai cu seamã în secolele al Vl-lea si al VII-lea. Reprezentantul ei principal a fost Romanos, supranumit Melodul (6 MeÃcodog), care a dat imnului religios, dupã expresia lui Krumbacher, caracterul cel
** N. Turchi, La civiltã bizantina, Torino, 1915, p. 153-
489 Geschichte der byzant. Litteratur, ed. a Il-a, p. 963 si urm.
394
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
mai solemn si mai sublim. Putinele date asupra vietii sale se aflã aproape numai într-o veche legendã cuprinsã în Minee, la data ele l octombrie, ziua sãrbãtorii sale. Pãstratã în patru diferite versiuni mentionate de Krumbacher, ea ne povesteste cã Romanos s-a nãscut într-un oras din Siria, a slujit ca diacon în biserica învierii din Berytos, a venit apoi, sub împãratul Anastasios, la Constantinopol, unde a fost, ca preot, în legãturã cu biserica Theotokos ev roîg Kvpov, si a obtinut printr-un vis miraculos darul poetic al imnurilor, compunând aprox. 1000 de kontakia. Manuscrisul de mâna sa a fost pãstrat în biserica Theotokos, si în aceeasi bisericã vestitã a fost sãrbãtoritã îndeosebi aniversarea sa.
Faptul cã legenda nu precizeazã sub care anume din cei doi Anastasios a venit Romanos la Constan-tinopole a fãcut ca unii savanti sã punã acest eveniment în timpul domniei lui Anastasios al II-lea (713-715), pe când altii îl pun în cea a lui Anastasios I. O lungã discutie a împãrtit pe cercetãtori în aceastã privintã. Dar argumentele produse de Krumbacher ne fac a admite cã Romanos si-a început cariera poeticã sub Anastasios I (491-518). Foarte mult pretuit ele întemeietorul bizantinologiei, Romanos caracterizeazã, dupã cum spune acesta, „cea mai însemnatã fazã a istoriei poeziei grecesti a imnurilor, si într-însul acest gen apare în perfectiunea sa cea mai înaltã"490.
490 Ibidem, p. 669. Bibliografia asupra celebrului imnograf la p. 671. •
395
NICOLAE   BANESCU
2. Literatura pãgânã.
în aceastã epocã de triumf al crestinismului, exista încã alãturi pãgânismul. Persistenta sa se datoreste multor cauze, rezumate atât de bine de Brooks: patriotismul roman, care vedea încã în adorarea zeilor unica salvare a cetãtii eterne; cultul Cybelei si Isidei, al lui Mithra si Orpheus, cu visurile lor de nemurire; traditia puternicã a împãratului stoic Marc Aureliu; idealurile înalte ale neoplatonismului, care însufletea miscarea intelectualã a epocii.
a. Sofistica. Dar cea mai trainicã si mai persistentã influentã conservatoare era aceea a retoricii, a „sofisticii", cum se chema elocventa de aparat, care stãpânea educatia tinerimii. Ea îi deschidea calea cãtre succes în viatã, si instrumentele cu care forma spiritele erau pentru profesor mitologia si istoria pãgânã491.
încã din secolul al II-lea d.Hr., ceea ce ne izbeste în istoria literaturii grecesti e popularitatea de care se bucura sofistica. Odatã cu pierderea libertãtii grecesti, elocventa nu-si mai putea afla loc în agora; ea si-a cãutat refugiul în scoli, unde a continuat a se exercita si a se produce chiar în afarã, dinaintea unui public ales, sau în ceremonii. Sofistica rãspundea unei trebuinte profunde a elenismului de atunci, îi procura iluzia frumusetii literare. Toti reprezentantii sãi ilustri au fost profesori de retoricã. Erau „sofisti" în toate
491 Vezi interesantele consideratii ale lui Brooks, Thoughts and ideas of the Period, în „Cambridge Med. History", voi. I, p. 568 si
urm.
396

pãrtile imperiului roman, în Occident ca si în Orient, în toate orasele care aveau institutii analoge cu facultãtile sau universitãtile noastre492. Cele mai vestite din aceste asezãminte se gãseau în Orient, adicã în lumea greacã. Ele erau îndeosebi înfloritoare în Constan-tinopol si Atena. Odatã cu strãmutarea centrului politic în noua capitalã a lumii, aceasta dobândise o importantã fireascã, si ea se manifesta si în domeniul intelectual; dar Atena, cu mãretia monumentelor ce o împodobeau, cu limba si traditiile sale, era privitã ca adevãratul centru al clasicismului, în epoca lui Constantin si a urmasilor sãi, ea trãia spiritual din mostenirea strãlucitã ce i-o lãsase antichitatea. Nu e de mirare deci cã din toate pãrtile imperiului tinerii setosi de a-si întregi educatia se îmbulzeau în metropola cugetãrii elene, unde aflau profesori eminenti si un mediu literar distins. La scolile ei nu veneau numai pãgânii: crestinii însisi erau atrasi de farmecul învãtãmântului lor, si reprezentanti din cei mai ilustri ai literaturii religioase, un Vasile cel Mare, un Grigorie de Nazianz au fost printre elevi; iar la Antiochia Siriei, loan Chrysostom a fost elevul admirat al celebrului Libanios.
între marii sofisti ai timpului, ale cãror opere ni s-au transmis, Himerios, Libanios si Themistios formeazã treimea vestitã a veacului al IV-lea.
Himerios din Bithynia s-a nãscut în Prusias (Brusa), la o datã nesigurã (dupã unii, cãtre 315) si a urmat la scolile din Atena, unde apoi si-a avut catedra sa de re-
492 Em. Burnouf, Histoire de la litterature grecque, t. IP, Paris,
1885, p. 389.                   •:•.-*."   l>   ;';.••:            .
397
N1COLAE   IUNESCU
tor. La 362, si-a întrerupt activitatea, chemat de împãratul Iulian pe lângã el. Dupã moartea acestuia, si-a reluat învãtãmântul la Atena si 1-a continuat pânã la sfârsitul vietii. El si-a câstigat acolo o mare celebritate ca profesor, prin strãlucirea formei. Libanios îl caracterizeazã pentru aceastã calitate TOV ecr$T]/jacri 'ka.ti-npov. Vasile cel Mare si Grigorie de Nazianz au putut fi astfel atrasi printre auditorii sãi.
Himerios a fost numai om de scoalã, a stat departe de viata politicã. El a compus 80 de cuvântãri, din care s-au pãstrat integral numai 24, unele, simple amplificãri ele scoalã asupra unor subiecte fictive, altele — opere ele circumstantã.
Libanios s-a nãscut la 314 în Antiochia Siriei, din pãrinti bogati. Pasionat de elocventã, a studiat la Atena, dar s-a pregãtit mai ales pentru oratorie, citind si recitindu-i pe oratorii attici. A profesat un timp la Atena, apoi la Constãritinopole, la Niceea, la Nicome-dia, unde a stat cinci ani, si în cele din urmã se întoarse în orasul sãu natal, Antiochia, exercitându-si acolo învãtãmântul pânã la sfârsitul vietii (c. 393). El a fost recunoscut ca cel dintâi dintre maestrii elocventei în Siria greacã. Elevii sãi cei mai distinsi au fost crestinii: loan Chrysostom, pe care 1-ar fi lãsat urmasul sãu, dacã crestinii „nu i 1-ar fi smuls", cum s-a exprimat el însusi, Vasile cel Mare, Theodor de Mopsuestia, Grigorie de Nazianz. S-a bucurat de mare credit sub împãratul Iulian, care-1 numi quaestor. Moartea neprevãzutã a tânãrului suveran a fost pentru el o mare loviturã, îl plânse ca prieten si ca apãrãtor al elenismului, cele mai scumpe sperante ale sale risipindu-se odatã cu disparitia lui.                    ,            .Y8fc .q ,?Mi
398

Libanios a scris mult, si din scrierile sale ni s-au pãstrat o mare parte. Scrieri de scoalã, amplificãri pe o temã fictivã (jueAerai), modele ele exercitii pregãtitoare (.Kpojv^vãajJiaia), descrieri (eKqpãaeiq), povestiri, elogii, monodia la moartea lui Iulian si un epi-taphios închinat acestuia, rjfiojtoiîoci, în care se face a vorbi un personaj istoric sau legendar în anumite situatii, lucrãri critice asupra lui Demosthenes, constând din Viata oratorului si din argumente (vnofieasu; ) indicând prilejul si subiectul discursurilor sale. A compus apoi discursuri, cele mai multe referitoare la evenimente contemporane, celelalte fiind amplificatii de scoalã. Deosebit de interesant e Panerigicul adresat orasului sãu natal, Avno%iK6q, compus dupã toate regulile artei.
Libanios a lãsat si o întinsã corespondentã, adresatã cãtre oameni de tot felul: pãgâni sau crestini, împãrati, demnitari, episcopi, retori, filosofi, si atingând subiecte foarte variate.
Ca scriitor, a impresionat prin adânca sa cunostintã a autorilor clasici. Studiase cu pasiune pe poeti, pe istorici, pe moralisti, si prin aceasta limba sa pãrea contemporanilor de o mare bogãtie si puritate.
Themistios a fost un mare personaj, amestecat în evenimentele politice ale timpului. Nãscut în Paphla-gonia (c. 317), si-a fãcut mai întâi educatia pe lângã tatãl sãu, care se ocupa cu filosofia si cu literatura clasicã, apoi la Constantinopol, unde deschise o scoalã, între 345 si 360 compuse Parafraze la operele lui Aristotel, pentru a face ideile greu de înteles ale marelui filosof accesibile tuturor, în 350, tinu o cuvântare
399

dinaintea lui Constantiu, care, în 355, îl numi senator, iar în 358-359 - proconsul.
Themistios stiu sã-si atragã, favoarea împãratilor pânã la Theodosius I, ajungând unul din oamenii cu vazã ai imperiului. El a salutat urcarea pe tron a lui Iulian, sperând un nou Herakles si Dionysos; salutã apoi, în numele Senatului, pe Jovian, cu prilejul Consulatului. Dupã aceea, tinu o cuvântare pentru Valens, dupã victoria acestuia asupra lui Prokopios, una pentru consulatul fiului sãu si alta pentru pacea lui Valens cu gotii; iar la decenaliile lui Valens si Valentinian (373), el a pronuntat cuvântarea solemnã la Antiochia. în 377, trimis la Roma, a tinut discursul la decenaliile lui Gratian. în sfârsit, a rostit sase cuvântãri sub Theodosius cel Mare, care 1-a numit prefect al orasului (384).
Themistios a fost oratorul oficial al Constan-tinopolei. Datoritã talentului sãu, si-a îndeplinit acest rol în chip onorabil. A stiut sã vorbeascã împãratilor cu demnitate si, într-o societate sfâsiatã de lupte religioase, a reclamat libertatea cultului cu nobilã înãltime de cuget. Elocventa sa nu e lipsitã de gratie si de strãlucire. Expert în literatura clasicã, amintirile din Homer si Platon se îngrãmãdesc în cuvântãrile sale. A fost un orator sãrbãtorit încã din viatã: Libanios are pentru el o mare admiratie, Grigorie de Nazianz îi recunoaste titlul de jSacrtAeug Ad/ov, împãratul Iulian se stie cât entuziasm îi aratã493.
Iulian împãratul are multe afinitãti cu acesti reprezentanti ai retoricii, în viata sa atât de scurtã si
Schmid-Stãhlin, Griecb. Litteratur, pp. 1011-1013.
400
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
atât de absorbitã de actiunea militarã purtatã cu multã bravurã, el a gãsit timp sã scrie, si nu tot ce a scris a ajuns pânã la noi.
Avem trei discursuri oficiale: douã panegirice ale împãratului Constantiu, compuse pe vremea când era Cesar, si Elogiul împãrãtesei Eusebia, binefãcãtoarea sa, cele dintâi, cum bine le caracterizeazã Croiset, o tesãturã de minciuni strãlucite, impuse de convenientele oficiale, cel din urmã fãcând un mare contrast cu ele, prin sentimentele sincere pe care le exprimã.
Frumoase pagini de sinceritate si înãltime de idei aflãm si în discursul al Vlll-lea, scris în Gallia, o consolare ce si-o adreseazã lui însusi, în momentul despãrtirii de prietenul sãu scump Sallustius, pe care gelozia lui Constantiu îl îndepãrteazã de el.
Discursul adresat Regelui Soare (Eig TOV pacrikea "HXwv) e un fel de meditatie, în care autorul scoate în relief, dintre toti zeii, pe Helios ca cel mai cuprinzãtor, adevãratul mijlocitor între lumea de sus si cea de jos. Discursul cãtre Mama Zeilor (Eîf TJ)V jUTjTepa t&v $L<yv), o interpretare alegoricã a mitului Cybelei, exprimã aceeasi înflãcãratã pietate.
Dar fondul naturii lui Iulian apare mai bine în operele satirice. Cea mai însemnatã e Contra Crestinilor (Karã rahiÃaicov), astãzi pierdutã, si o cunoastem numai din combaterea ce i-o consacrã Cyril al Alexandriei. Iulian a compus-o înainte de campania în Persia (362-363). Scrisã repede, pe un ton de pamflet batjocoritor, el încearcã a demonstra cã sunt tot atâtea mituri în Biblie cât si la poetii greci, cã profetiile n-aveau a face cu evenimentele povestite de Evanghelie, cã
401

Dumnezeul Bibliei e nedrept, gelos si violent. Admiratia si pasiunea pentru elenism, conceput ca cea mai purã expresie a religiei si umanitãtii, pun în aceastã satirã virulentã, dupã expresia lui Croiset, un element de frumusete.
Misopogon, compus la Antiochia, în 363, e, poate, ca satirã, capodopera lui Iulian. Un edict de maximum, fãcând aprovizionãrile dificile, i-a iritat pe antio-hieni, si ei 1-au batjocorit în cântece pe împãrat. Acestor nerusinate cântece, Iulian le-a rãspuns ca om de spirit, luându-i în batjocurã pe adversari. Dusmanul bãrbii (Microncbyov) e locuitorul Antiohiei, delicat, iubitor de plãceri si de moliciune, adversar al filosofilor, si împãratul, fãcându-se a-i lãuda calitãtile, îsi bate joc amarnic de el, pentru moravurile sale destrãbãlate. Este, în aceastã satirã, un spirit cam dur, lipsit uneori de bun gust. Aflãm însã într-însa pasaje care nu sunt lipsite de farmec, ca acela în care Iulian opune Orientului molesit asprimea nativã a celtilor, în mijlocul cãrora a trãit ani de zile.
Banchetul, Saturnaliile sau Cesarii are aceeasi notã satiricã. La un banchet dat de Kronos olimpienilor iau parte si Cesarii divinizati, cãrora li se adaugã si Alexandru. Silen e comicul Olimpului si judecã pe fiecare dintre oaspeti. La sfârsit, are loc un concurs de merit între cei mai buni, iar Marc Aureliu obtine cele mai multe voturi.
Iulian ne-a lãsat si o vastã corespondentã de o mare valoare documentarã. El vedea cum se nãruie în jurul sãu vechile credinte ale Heladei, si în corespondenta sa strãbat de multe ori sperantele si deceptiile ce-1 stãpâneau. Ea ne face sã pãtrundem, zice atât de
402
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
bine Bidez, în secretul uneia clin vietile cele mai tragice ale istoriei494. Dar, pe lângã aceastã valoare documentarã, corespondenta se deosebeste si prin umorul si pitorescul atât de spontan cu care autorul stie sã schiteze scene si portrete.
b. Istoriografia numãrã o serie de reprezentanti ai literaturii pãgâne. Zosimos e singurul istoric cu oarecare relief în secolul al V-lea. A trãit sub Theodosius al II-lea si urmasii sãi si a scris Istoria contemporanã ('IffTopia vâa) în 6 cãrti. Cea dintâi cuprinde un scurt rezumat al istoriei imperiului de Ia August pânã la Diocletian, ca o introducere la opera propriu-zisã, în care autorul îsi propune a schita evenimentele din secolul al IV-lea si din timpul sãu. Celelalte cãrti duc povestirea de la moartea lui Diocletian pânã în primii ani ai domniei lui Theodosius al II-lea, oprindu-se la cucerirea Romei de cãtre Alaric (410).
Istoricul îl rezumã uneori pe Eunapios, dar Polybios a fost modelul sãu. Dupã cum acesta a arãtat cresterea puterii romane într-o perioadã decisivã a existentei sale, Zosimos voieste sã explice declinul într-o perioadã tot atât de hotãrâtoare în sens contrar (I, 57). Dar pentru o astfel de temã filosoficã el n-are pãtrunderea de spirit necesarã, între cauzele decãderii romane însenineazã si distrugerea religiei nationale, afirmând cã zeii renegati si-au retras protectia lor fatã de imperiu. De aceea, e sever cu Constantin cel Mare si Theodosius I, care au protejat crestinismul.
'm L'empereurJulien, oeuvres completes, t. I, 2e pârtie (Lettres et fragments), Paris, Belles Lettres 1924, Preface, p. VII.
403
NICOLAE  BANESCU
Totusi, istoria lui Zosimos e una dintre cele mai bune ale epocii, prin informatia sincerã ce o cuprinde si prin claritatea expunerii.
Priskos din Fanion (Thracia), sofist si om de stat sub Theodosius al II-lea si Marcian, ne-a lãsat o operã istoricã intitulatã Istorie bizantinã (loTopia BvtavTiaKrî), din care ni s-au pãstrat fragmente, unele destul de mari, ca cel în care ne descrie atât de amãnuntit ambasada lui Theodosius al II-lea la Attila, ambasadã din care istoricul a fãcut parte. Informatiile sale privitoare la viata si moravurile hunilor sunt extrem de interesante. Photios vorbeste despre Priskos cu mari elogii.
Malcbosîncã trebuie amintit pentru opera sa, care, dupã Suidas495, nu era lipsitã de culoare dramaticã.
Ammianus Marcellinus, un grec sirian, nãscut la Antiochia, a scris, la sfârsitul sec. al V-lea, Res gestae, istoria Imperiului roman, în limba latinã. Ea prezintã evenimentele dintre anii 96-378. Ni s-au pãstrat dintr-însa numai ultimele 18 cãrti, care povestesc faptele de la 353 pânã la 378. Marcellinus a participat la campa-
495 [Traditia manuscrisã a Lexiconului pledeazã pentru forma Suda Cn co\)5a), care ar fi mai îndreptãtitã decât aceea de „Suidas", încetãtenitã de la Renastere încoace; pentru bibliografia discutiei, v. H. Hunger, Die hochsprachlicheprofane Literatur der Byzantiner, voi. II, Miinchen, Verlag, C.H. Beck, 1978 (voi. „Handbuch der Altertumswissenschaft" XII,  5, 2), p. 40-42].
496  [Pentru alte delalii bibliografice, se poate consulta si EBPB, voi. III, Bucuresti, Ed. Enciclopedicã, 1997, p. 19-27. Cititorul român are acum la dispozitie si traducerea acestui text însotitã de comentarii (Ammianus Marcellinus, Istoria romanã, Studiu introductiv, traducere, note si indice de prof. David H. Popescu, Bucuresti, 1982)].
404

nia lui Iulian împotriva persilor si e perfect informat asupra evenimentelor pe care le expune496. Stein îl socoteste ca cea mai mare aparitie literarã între Tacit si Dante.
c. Filosofia are un reprezentant de frunte în persoana lui Proklos, cel mai de seamã dintre neoplatoni-cieni. Discipolul si biograful sãu Marinos din Neapolis (Samaria) ni-1 înfãtiseazã ca un personaj predestinat, pus sub protectia specialã a zeilor.
Nãscut la Constantinopol (c. 410), dintr-o bogatã si nobilã familie originarã din Lycia, el a învãtat la Alexandria filosofia lui Aristotel cu peripateticianul Olympiodor si matematicile cu savantul Hieron. A mers apoi sã se perfectioneze la Atena, unde neoplatonismul si-a avut ultima sa strãlucire, si a fost initiat acolo în filosofia greacã de Plutarh si mai ales de Syrianos, urmasul sãu la conducerea scolii neoplatonicilor. Timp de zece ani a audiat lectiile sale. De la el a primit, probabil, ca o traditie a scolii, proiectul de a face sinteza filosofiilor si de a le realiza unitatea.
Proklos îsi fãcea lectiile fãrã pregãtire. Vorbirea sa era usoarã, ca inspiratã. Lucra mult, fãrã obosealã, trãind cu putin si având o purtare exemplarã, bun fatã de toti. în mitologie, o vastã eruditie îl fãcuse tot atât de familiar cu divinitãtile strãine, ca si cu cele nationale. Pe toate le cunostea si le onora, încât se numea însusi preot universal si hierofant al lumii. Tot astfel, în filosofic n-are un singur sistem: el posedã la perfectie si uneste laolaltã cele mai bune sisteme.
Afarã de vreo douãzeci de opere care s-au pierdut, a compus un tratat de matematici, altul de astronomie, douã scrieri filosofice mai importante: Teologia pla-
405

tonicianã si Comentariul asupra lui Timaios, apoi alte clouã Comentarii, asupra lui Alcibiade si asupra lui Parmenide.
în Parmenide, Platon proba necesitatea unitãtii (ev), pentru a explica logic si ontologic multiplul (TroAAd). Proklos merge mai departe în Comentariul sãu: de la unitate el se ridicã din abstractie în abstractie, într-o imensã ierarhie, pânã la Unul absolut, superior actului, gândirii, fiintei, Unul, pe care nici întelegerea, nici simturile nu-1 pot atinge, si care nu se reveleazã decât în extaz497.
Proklos a sfârsit cu imnuri (Soarelui, Muzelor, tuturor zeilor, Minervei etc.), întipãrite de o adâncã melancolie, în aceste imnuri, el se refugiazã o clipã cu gândul în antichitatea venerabilã, „inainte de a se pierde în sânul unitãtii absolute, obiect statornic al tuturor gândurilor sale, suprem azil al mizeriilor sale"498.
Hypatia e de asemenea o figurã celebrã între neo-platonicienii epocii. Fiicã a matematicianului Theon, femeie de o rarã frumusete si înzestratã cu talente exceptionale, ea conduse scoala neoplatonicã din Alexandria si ajunse la atâta eruditie, încât întrecea,
497   [Prefatatând orientarea contemplativã a monahismului bizantin si ortodox de mai târziu, aceastã laturã confirmã opiniile emise în ultimul veac cu privire la trãsãturile comune dintre ortodoxia bizantinã si platonismul antichitãtii târzii (J. Danielou, Platonisme ct theologie mystique, Paris, 1944, ed. a Il-a, Paris, 1954;   E.   von   Ivânka,    Ubernahme  und  Umgestaltung  des Platonismus durch die Vãter, Einsiedeln,  1964; H.-P. Esser, Untersuchungen   zu   Gebet   und   Gottesver  -   ehrung   der Neuplatoniker, Koln, 1967)].
498 V. Cousin, Histoire generale de la philosophie, 2e ed., Paris, 1884, p. 197.
406
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
dupã mãrturisirile celor vechi, pe toti filosofii din epoca sa, expunând cu mãiestrie ascultãtorilor nu numai doctrina lui Platon, ci toate disciplinele filosofici. Synesios s-a aflat printre elevii sãi si i-a pãstrat în toatã viata o adâncã veneratie, pe care ne-o atestã scrisorile rãmase de la el.
Aceastã ilustrã interpretã a filosofici, de o viatã exemplarã, înconjuratã de o sincerã admiratie a tineretului studios, a pierit ucisã de plebea fanaticã a Alexandriei, condusã de lectorul Petru. Ambitiosul Cyril sal Alexandriei n-a fost, dupã unii, strãin de aceastã oribilã crimã.
d. Poezia si-a avut si ea reprezentantii sãi pãgâni în aceastã epocã. Cel mai însemnat dintre dânsii a fost Nonnos din Panopolis, în Tebaida499, care, pe la mijlocul sec. al V-lea, a compus faimoasa epopee mitologicã Dîonysiacele (Aiowaiaxã), de o lungime considerabilã. Ea cuprinde 48 de cãrti. Toatã legenda lui Dionysos e pusã în versuri, de la împrejurãrile care au precedat nasterea zeului pânã la admiterea sa în Olimp. Poemul e o masã confuzã de povestiri, cãci autorul îngrãmãdeste în subiectul sãu toate legendele pe care le stie. Ca poet, Nonnos nu e lipsit de calitãti: are o imaginatie bogatã si ne dã o serie de tablouri impresionante. Versul sãu are un efect muzical, prin cãderea accentului tonic în general pe silaba penultimã de la sfârsit, ca în versul bizantin de mai târziu.
4W [Numitã în grecesteTbebais, Tebaida a fost o regiune istoricã a Egiptului de Sud, situatã în jurul metropolei faraonice Teba. în secolul al IV-lea d. Hr., regiunea a devenit un puternic centru de iradiere al monahismului crestin].
407

Panopolis ne-a mai dat un poet, în persoana acelui Kyros, admirat în cercul literar al împãrãtesei Eudokia, datoritã cãreia a ocupat, sub Theodosius al H-lea, înalte demnitãti, cãzând apoi în dizgratia suveranului odatã cu protectoarea sa si sfârsind ca episcop de Kotyaeion, în Asia Micã. Ni s-au pãstrat de la el epigrame500.
e. Arta este bine reprezentatã în aceastã perioadã a începuturilor. Crestinismul triumfãtor în secolul al IV-lea aduse o mare activitate artisticã. El avea nevoie de vaste edificii ale cultului, împodobite de un nou decor, care trebuia sã aibã alt rol si alt înteles. Lungile frize care acoperã acum zidurile bisericilor, înfãtisând scene ale Vechiului Testament si ale Evangheliilor sunt, dupã expresia unui excelent istoric al artei, ca o carte, în care cei care nu puteau citi Sfânta Scripturã aveau sub ochi marile evenimente ale istoriei crestine501. Decoratia monumentelor sacre îsi pierdu prin urmare caracterul simbolic, pentru a lua un caracter narativ si istoric. Tipurile actorilor principali ai dramei sacre tind a se fixa, a se individualiza. Astfel se formeazã o iconografie nouã, care nu mai seamãnã cu aceea a catacombelor si ale cãrei trãsãturi esentiale apar mai ales în Orient502, într-adevãr, Siria, Egiptul,
500  [Cyrus sau Kyros, grec din Panopolis, a fost si prefect al orasului Constantinopol, probabil cu începere din 438, pânã la dizgratia sa, survenitã în 441; între realizãrile sale, unele surse-i atribuie si iluminarea Capitalei pe timpul noptii; alte detalii despre el în Dagron, Naissance, p. 268-272].
501  Ch.  Diehl,  L'art chretien primitif et l'art byzantin, în „Bibliothãque d'histoire de l'art", Paris et Bruxelles, Les editions G. Van Oest, 1928, p. 10.
408

Asia Micã au jucat un rol însemnat în formarea acestei arte primitive.
Constantin cel Mare a ridicat Sfânta Treime si Sfintii Apostoli din Constantinopole; Sf. Sofia a fost începutã de el si terminatã de Constantiu, reconstruitã apoi, în toatã splendoarea ei, de marele Justinian. Bazilica Sf. " loan Botezãtorul, din mãnãstirea lui Studios, atât de "' celebrã mai în urmã, a fost ridicatã de acest înalt demnitar, fost consul, în secolul al V-lea, aproape de Poarta de Aur, în cartierul Psamathia503. Bisericile din "" Thessalonic sunt si ele frumoase monumente ale artei primitive bizantine.
în Occident, numeroase bazilici de tip elenistic se ridicã de asemenea în aceastã epocã: Sf. loan din Laterano, Sf. Paul-afarã-din-Ziduri, Sf. Pudentiana, de la sfârsitul secolului al IV-lea, în care stilul istoric apare în mozaicuri în toatã strãlucirea sa504. Acelasi caracter istoric se manifestã în mozaicurile de la Santa Mãria Maggiore (sec. al V-lea). Palatul lui Diocletian, atât de monumental, pãstrat pânã astãzi la Spalato, datând de la începutul sec. al IV-lea, Mausoleul Gallei Placidia si Baptiseriul Ortodox din Ravenna, din secolul al V-lea, sunt alte impunãtoare monumente ale acestei arte primitive.
Prin toate aceste creatii, secolele al IV-lea si al V-lea reprezintã în istoria artei perioada de pregãtire a epocii strãlucite a lui Justinian.
502  Ibidem, pp. 10-11.
503  Ea a fost distrusã de turci, curând dupã cucerirea Constan-tinopolei. Pe locul sãu se aflã azi moscheea Mirakhor Giami.
504 Diehl, op. cit., p. 12.
409
,Y«' î
P f  f- -> ^ c, l!' ••
^? '4' ? ^ r
s
a
°
.O
x^
-t»
I
g
s
s
O
S
-4*
-w*-v     V   *fc»8f>f»i
*•••)L'                        *.
/'.V*   Av:',i.,
IUSTINI(9IUUE518- l AUGUST527)
1. Alegerea si personalitatea sa. Politica internã. Restaurarea credintei ortodoxe. Influenta lui lustinian
împãratul Anastasios I nu s-a preocupat sã asigure succesiunea la tron si nici unul din nepotii sãi nu i s-a pãrut un bun pretendent la coroanã1.
A trebuit deci ca organele abilitate sã decidã în asemenea împrejurãri sã procedeze la alegerea noului împãrat. Gãrzile palatului aveau o parte însemnatã în aceastã alegere si marele sambelan (praepositus sacri cubiculi), eunucul Amantios, a încercat sã-1 ridice pe tron pe un anume Theocrit, devotat al sãu. în acest scop, el dãdu bani lui Iustin, învestit în acel moment cu comanda de comes excubitorum2.
Cartea despre Ceremonii a Porphyrogenetului ne-a transmis descrierea oficialã a acestei alegeri3, în dimineata zilei de 10 iulie, trupele gãrzii si poporul se adunarã la Hippodrom si aclamau senatul, cerându-i sã-i
1  [Autorul repetã aici o opinie pe care a expus-o si la sfârsitul capitolului anterior, dar ea se cuvine serios amendatã: nepotii si descendentii familiei lui Anastasius I au detinut însemnate pozitii în viata politicã, vreme de câteva generatii dupã moartea sa (cf. A. Cameron în GRBS, 19(1978), p. 25-276).]
2  Acest corp de gardã fusese instituit de curând de Leon I, cum a arãtat Bury, History I, 318; cf. E. Stein, Geschichte I, 530, împãratul având în creatia sa mai multã încredere decât în scho-lele palatine.
3 De Cerim., I, cap. 93.                        f "l         •   C   ;v
413
NICOLAE   BANESCU
dea un împãrat: „Multi ani senatului! Senat al romanilor, tu sã învingi! Cerem împãrat, dat de Dumnezeu pentru armatã, cerem împãrat dat de Dumnezeu pentru oikumenel". înaltii demnitari, senatorii si patriarhul, adunati la palat, în porticul marelui Triklinos, se certau în legãturã cu alegerea împãratului. Fiindcã timpul îi grãbea, Celer, magister officiorum\ le atrase atentia sã dea zor cu decizia, ca sã nu le ia altii înainte (armata si poporul). Dar ei continuau sã nu se înteleagã, timp în care gãrzile - excubitorii si schelãrii - lucrau în Hippodrorn. Cei dintâi proclamau de împãrat pe loan, un tribun, prieten cu Iustin, ajuns mai târziu episcop de Herakleia; dar albastrii nu-1 aprobau si aruncau cu pietre. Scholarii, la rândul lor, nu-1 acceptau si propuneau un general, pe care excubitorii îl respingeau. Propunãtorii bãteau la poarta de ivoriu, care unea palatul cu Hippodromul, cerând cubicularilor sã le dea vesmintele imperiale pentru cel aclamat. Aceia însã, auzind despre ce nume era vorba, nu-i luau în seamã. In cele clin urmã, Senatul sfârsi prin a hotãrî alegerea lui Iustin, pe care îl sili sã meargã pentru a primi vesmintele imperiale. Scholarii singuri erau mâniosi ele alegere, încât unul îl si lovi pe Iustin cu pumnul, zdrelindu-i buza. Dar pãrerea celorlalti se impuse si Iustin a venit în Hippodrorn, fiind aclamat de ambele factiuni. Cubicularii trimiseserã vesmintele si încoronarea avu loc imediat în kathisma (loja imperialã), fiind sãvârsitã de patriarhul loan. Apucând apoi lancea si scutul, Iustin a fost aclamat ide cãtre toti cei prezenti în Hippodrom.
4 History II, pp. 16-17.
414
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
Schitând acest episod, dupã descrierea Porfirogene-tului, Bury îl socoteste ca o foarte probabilã punere în scenã a lui Iustin si a prietenilor sãi. Ei stiau cã nu se pot bizui pe scholari si, clacã Iustin ar fi fost proclamat numai de excubitori, reusita n-ar fi fost sigurã. Trebuia sã se facã deci astfel ca initiativa sã vinã din partea Senatului, a cãrui autoritate, sprijinitã de excubitori, ar fi putut atrage consimtãmântul general si înfrânge rezistenta scholarilor. Prin urmare, s-ar fi cuvenit ca excu-bitorii sã propunã candidati fãrã perspectivã de reusitã si sã intimideze Senatul. Partizanii lui Iustin puteau în acest chip sã sileascã înaltul corp sã urgenteze, pentru a nu i se impune o persoanã indezirabilã. Dar situatia cerea ca senatul sã indice o persoanã acceptabilã pentru excubitori si Iustin îndeplinea aceastã conditie5. Astfel ajunse la tron soldatul norocos, care avea sã dea imperiului domnia strãlucitã a nepotului sãu lusti-nian.
Noul împãrat era un tãran illyrian6, nãscut în satul Bederiana, nu departe de Scupi, capitala Dardaniei,
5  Ibidem.
6 Izvoarele îl numesc când „trac", când „illyrian". Pentru ambele posibilitãti sunt indicii, afirmã B. Rubin (Zeitalter lustinians, I Bd., Berlin, 1960, p. 81), dar predominã mãrturiile privitoare la originea sa illyricã. Aceasta e explicabil, locul de origine al familiei fiind în Dardania, provincie a diecezei Dacia, care, împreunã cu dieceza Macedoniei, tineau ele prefectura Illyricum. Asupra acestei domnii a lui Iustin I avem întinsa lucrare recentã a lui A.A. Vasiliev, Justin the First, An Introduction to the Epoch of Justinian the Great, Cambridge, Mass., Harvard University Press, 1950 (Dumbarton Oaks Studies, I). Vezi cu privire la ea recenzia lui E. Honigmann, în Byzantion, t. XX (1950), p. 337-351.
415

actualul Skopje (fost Uskiib). Limba sa natalã era latina. Ca atâtia altii dintre tinerii sãi compatrioti, el venise cu traista în bãt la Constantinopol, însotit de doi prieteni, cãtre sfârsitul domniei lui Leon I, ca sã-si caute norocul înrolându-se în armatã7. Pentru calitãtile lor fizice, fuseserã primiti cu totii în garda palatului, corpul nou creat cu titlul de excubitori. Iustin se remarcase ca militar sub Anastasips I, luase parte la rãzboiul cu isaurienii si la cel cu persii sub acest împãrat si ajunsese la treapta de comes excubitorum. Se distinsese si în lupta împotriva lui Vitalian. Nu avea însã nici o calitate pentru conducerea imperiului. Desi se impusese ca brav soldat, era lipsit de cea mai elementarã culturã si Prokopios afirmã cã nu stia nici mãcar sã scrie, folosindu-se, pentru a semna documentele, de o tãblitã de lemn în care se tãiaserã patru litere8, iar
7  Prokopios, Anecdota, § 6. [Pasajul respectiv afirmã cã „pe când stãpânea în Bizant împãratul Leon, trei tineri tãrani din pãrtile ilirilor, anume Zimarh, Ditibist si Iustin, acesta din urmã din Bederiana, luptând neîncetat cu greutãtile sãrãciei si ca sã scape si de dânsa, au hotãrât sã intre în oaste. Au pornit pe jos si s-au îndreptat spre Bizant, purtând pe umeri desagii în care nu luaserã de acasã nimic altceva decât pâine coaptã în spuzã. Dupã ce au ajuns si au fost primiti în rândurile ostenilor, împãratul i-a pus de pazã la palat, cãci se întâmpla cã erau tineri chipesi si cu trupurile vânjoase." (Procopius din Caesarea, Istoria secretã, ed. criticã, traducere si introducere de H. Mihãescu, Bucuresti, Ed. Academiei, 1972, col. „Scriptores Byzantini", VIII, p. 63, § 6, 2-4).]
8 Ele compuneau cuvântul legi („am citit"). [Acelasi text din Anecdota sau Historia arcana (= Istoria secretã) scrie cã „Iustin a pus mâna pe domnie. Ajuns bãtrân, cu un picior în groapã, el nu cunoaste deloc scrisul si se dovedea, cum zicem noi, un analfa-
416

mâna împãratului, tinând condeiul, era condusã de : acest tipar.
Vasiliev contestã aceastã afirmatie a istoricul bizantin, împãratul având o lungã si distinsã carierã la urcarea pe tron9, dar Honigmann observã cu drept cuvânt, .» în favoarea unei asemenea posibilitãti, cã în sinodul din 449 se aflau printre episcopi mai multi agramati si t era, desigur, mai necesar pentru un episcop sã stie sã scrie si sã citeascã decât pentru un rãzboinic10.
Iustin se cãsãtorise cu o captivã, Lupicina, care, încoronatã ca Augustã, luã numele de Euphemia. Cu putina sa cunoastere a administratiei civile, ar fi fost covârsit de înalta-i pozitie dacã n-ar fi avut lângã el pe
bet, lucru ce nu se mai întâmplase pânã atunci în împãrãtia romanã. Era obiceiul ca împãratul sã-si punã semnãtura pe hotãrârile luate în numele sãu, dar Iustin nu putea scrie asemenea hotãrâri si nici nu întelegea ceva din cuprinsul lor. Sfetnicul care îl îndruma si avea în seamã dregãtoria scrisorilor, anume Proclos, le fãcea pe toate dupã mintea lui; dar ca sã aibã o mãrturie din mâna împãratului pentru cei care urmau sã ducã la îndeplinire aceste hotãrâri, oamenii de la curte s-au gândit la cele ce urmeazã. Au pregãtit anume pentru asa ceva o bucãticã de lemn în care au sãpat patru litere în limba latinã; înmuiau condeiul în cerneala cu care obisnuiau sã scrie împãratii si îl puneau în mâna acestui împãrat; potriveau scândurica amintitã deasupra hotãrârii, apoi luau mâna împãratului si o plimbau împreunã cu condeiul peste cele patru litere; iar dupã ce o treceau prin toate cele patru gãuri ale lemnisorului, o lãsau slobodã; în chipul acesta dobândeau semnãtura împãratului" (Prokopios, Istoria secretã, ed. cit., p. 65, §6, 11-16). Proclos din acest fragment era „quaestor Sacri Palatii"(KoiaioTrop la Prokopios, loc. cit., §6, 13-14, p. 64).]
' Justin the First, 82-83-
10 Recenzia asupra cãrtii lui Vasiliev, „Byzantion", t. XX, 1950,
p. 342.            .  ' - ti«>-«ia$ !<i|.-,, '.'K'*,' >   ,           .st:    11   ;; i r  /-k„.iMa , •>  ,M
417

cineva care sã-1 ajute si cãlãuzeascã, si acesta a fost fiul surorii sale, Flavius Petrus Sabbatius lustinianus. Ca si unchiul sãu, el se nãscuse într-un sat obscur, Tauresium, în împrejurimile actualului Skopje (Uskub). Ne-având copii, Iustin se interesã de aproape de acest nepot, pe care-1 aduse de timpuriu la Constantinopol, îngrijindu-se a-i da o bunã educatie romanã. Tânãrul îsi pãrãsi numele de Petrus si Sabbatius si a rãmas cunoscut cu acela de lustinianus. Asupra copilãriei, tineretii si educatiei sale, ca si asupra momentului însemnat al sosirii sale în capitala imperiului, nu avem, afirmã cu drept cuvânt savantul Rubin11, nici o stire; dar totul spune în aceastã privintã, adaugã el, cã Iustin s-a îngrijit de timpuriu în cariera lui de ofiter de soarta rudelor sale rãmase la Bederiana si Tauresium. La Constantinopol, lustinian a fost înrolat între candidati. Când Iustin se ridicã pe tronul imperiului, nepotul sãu era de vreo 36 de ani, avea multã experientã politicã; el ajunge una din cele mai însemnate personalitãti ale Curtii.
îndatã ce ia conducerea imperiului, Iustin cãutã sã scape de inoportuni: Amantios si candidatul sãu The-ocrit au fost executati12. El îi rechemã pe patriciul Appion, pe Diogenianus si Philoxenos, senatori exilati de împãratul Anastasie. Appion a fost numit în demnitatea de prefect al pretoriului, Diogenianus, magister militwn per Orientem, (arpccTriÃ-atrig AvccTokfjg), iar
11  Das Zeitalter Justinians, I. Bd., Berlin, Walter de Gruyter et Co., 1960, p. 83.
12 Malalas, p. 410 (Bonn). [Pentru informatii mai noi, cu bibliografie, v. EPLBIP, voi. II, Athena, 1997, p. 80-81.]    •
418

Philoxenos, nu mult mai în urmã (525), a fost ridicat la consulat. Iustin cãutã sã si-1 apropie si pe Vitalian, care amenintase tronul înaintasului sãu si îl chemã de asemenea la Constantinopol13. A fost numit îndatã ma-gister militum in praesenti si, în 520, a fost avansat la consulat în Vest17'.
Reluarea legãturilor cu Roma, prin urmare pãrãsirea politicii religioase a lui Zenon si restaurarea hotãrârilor sinodului de la Chalkedon, a fost marele act care inaugureazã noua domnie.
lustinian a inspirat, desigur, aceastã atitudine. El nu se putea împãca, în felul sãu ortodox, cu despãrtirea religioasã dintre cele douã pãrti ale imperiului. Populatia capitalei a determinat, prin manifestarea sa energicã, grãbirea hotãrârii. Câteva zile dupã moartea lui Anastasie I, multimea adunatã la Sfânta Sofia cerea zgomotos sã se arunce anatema asupra eutychienilor, manicheilor si a patriarhului Severos al Antiohiei, capul miscãrii monofizite din Orient, sã se declare formal recunoasterea sinodului de la Chalkedon si sã se convoace un sobor al episcopilor pentru restabilirea unitãtii bisericesti. Vasiliev reproduce15 o serie de acte contemporane privitoare la adunarea credinciosilor din acele douã zile memorabile (15 si 16 iulie 518). Patriarhul, în neputinta de a linisti multimea, a fost silit sã-i satisfacã doleantele: el a aruncat anatema cerutã, iar soborul a avut loc la 20'iulie cu episcopii pre-
" Ibidem, p. 411.
14  Bmy, History, II, p. 20.                                           •         • j{
15 Justin the First, pp. 136-144.                                       .;, .   ,- B
•41$
NICOLAE  BANESCU
zenti în Constantinopol16, si edictul imperial privitor la hotãrârea luatã a fost rimis în tot Orientul, primit cu simpatie pretutindeni, afarã de Siria a doua, unde stãpânea erezia monofizitã. O ambasadã trimisã papei Hormisdas îi cerea sã expedieze legati la Constantinopol, pentru confirmarea restabilirii unitãtii religioase. Legatii au fost primiti cu mari onoruri. Ei aduceau profesiunea de credintã ortodoxã stabilitã de papã. Patriarhul loan si un mare numãr de episcopi ai Orientului au semnat aceastã profesiune de credintã ortodoxã. Numele lui Akakios si ale altor patriarhi eretici, împreunã cu ale împãratilor Zenon si Anastasios, au fost sterse de pe dipticele bisericesti. La cererea legatilor, care au rãmas în Orient 18 luni, o aprigã persecutie se dezlãntui împotriva monofizitilor din imperiu, în Siria, Severos de Antiochia a fost depus si anatemizat de sinodul de la Tyr (518) si mai mult de 30 de episcopi monofiziti ai patriarhului de Antiochia au fost izgoniti din scaunele lor. Persecutia tinu trei ani (518-521); mãnãstiri au fost închise, cãlugãrii urmãriti, siliti sã fugã în pustiuri. Reactia ortodoxã a fost mai blândã în Egipt, unde multi exilati si-au aflat adãpost. Aceste mãsuri provocarã si protestul lui Theodoric al ostro-gotilor, care îl trimise pe patriarhul loan al Romei la Constantinopol, spre a duce protestul lui. El n-a fost fãrã rezultat, cãci gotii au fost exceptati de la actiunea edictelor.
16 Vasiliev, op. cit., pp. 220-231; E. Stein, Hist. du Bas-Empir&, II, p. 231; cf. I. Kulakovskij, Istorija Vizantii, t. II, Kiev, 1912, p. 8 si urm. • ••• . • . ...*..•* ».<,:.* • ',*>•.., • •»».:*» v.m.;-.v • ••.
420

în timpul acestei domnii încetã si prigonirea ortodocsilor din Africa, unde regele Hilderich, constient de ascendenta sa romanã, a rupt cu politica agresivã a înaintasilor sãi si a întretinut relatii prietenesti cu Bizantul. El i-a rechemat pe toti episcopii calcedonieni exilati de predecesorul sãu.
însusirile intelectuale si capacitatea politicã a lui lustinian i-au câstigat o influentã preponderentã asupra împãratului. Iustin, dupã expresia atât de potrivitã a lui Ch. Diehl, îl aduce treaptã cu treaptã mai aproape de picioarele tronului17. Rând pe rând comes al domesticilor, illustris, patrikios, a fost numit comandat al trupelor care tineau garnizoanã în capitalã, magister militum in praesenti. Detractorii! sãi afirmã cã n-a avut nici un scrupul pentru a înlãtura pe cei care îi puteau fi rivali, prin influenta pe care o exercitau. Executarea eunucului Amantios e atribuitã instigatiei sale. Vitalian era un rival mai serios si, în a saptea lunã a consulatului sãu (iulie 520), el a fost ucis în palat, lustinian era fãcut rãspunzãtor si de aceastã crimã, în 521, el obtinea consulatul si dãdea vietii capitalei o mare strãlucire, întretinând poporul cu spectacole grandioase. Când a fost apoi înãltat la rangul de nobi-lissimus (înainte de 525, când a devenit caesar) s-a recunoscut prin aceasta calitatea sa de mostenitor al tronului, în tot timpul domniei lui Iustin I, el a fost adevãratul conducãtor al imperiului. Puterea sa era sprijinitã de ortodocsi, dar se spune cã a cãutat si alte
17 Justinien, în „Cambridge Medieval History", t. II, p. 2.
•   .               .                                                421
NICOLAE  BANESCU
mijloace de sustinere, prin atragerea factiunii albastrilor. Anastasios I, se stie, îi sprijinise pe verzi.
în timpul domniei lui Iustin, factiunile au provocat mari dezordini, nu numai la Constantinopol, ci, cum afirmã Malalas18, în toate orasele, iar instigatorii lor erau Albastrii, în 524, un mare scandal a avut loc în capitalã: Albastrii ucid o persoanã de rang si Iustin dã ordin sã se pedepseascã aceastã crimã. Prefectul orasului, Theodotus Kolokynthios, îi executã pe culpabili. lusti-nian se afla în acel moment bolnav, dar, când se însãnãtosi, îl scoase pe Theodot din functie si-1 trimise în exil la Ierusalim. Lectia administratã Albastrilor a prins însã bine si, în cei din urmã ani ai acestei domnii, linistea a stãpânit atât în Constantinopol, cât si în pro-
vincii19.
2. Politica externã. Interventia în Caucaz, rãzboiul cu persii. Relatiile cu Regatul de Axum
Domnia lui Iustin I a avut frumoase rezultate în ceea ce priveste politica externã. El a stiut sã stabileascã relatii strânse la frontierele imperiului cu popoare care au devenit aliati pretiosi ai Bizantului în conflictul permanent ce exista între Imperiu si persi.
Imperiul pierduse, în timpul lui Leon I, autoritatea sa în Lazica, ai cãrei regi se numãrau între vasalii persilor, în 522 o schimbare însemnatã se produse în situatia acelei depãrtate tãri. Malalas ne relateazã cã regele lãzilor, Tzathes (Ztathios), îndatã ce a murit tatãl
18  P. 416 (ed. Bonn).
19  Bury, History II, pp. 21-23- ><,'
422

sãu, Damnazes, s-a ferit sã cearã învestitura lui Ka-wad, spre a nu fi obligat sã-si însuseascã riturile credintei persilor si a venit la Constantinopol, cerând sã fie învestit de cãtre împãrat. Iustin îl botezã si-i dãdu o sotie bizantinã, Valeriana, fiica patriciului Nomos, si-1 încorona cu diadema de aur romanã, îi puse hlamida de mãtase albã prevãzutã cu un tablion de aur, pe care se afla brodat portretul împãratului Iustin, tunica albã (ãanpov TrapatavSiov), brodatã cu medalioane de aur, în care se aflau, de asemenea, efigii ale suveranului, încãltãmintea însã era adusã din patria sa, împodobitã cu mãrgãritare, dupã obiceiul persan (m ttayyîa). Cingãtoarea (77 tâvr/) era, de asemenea, împodobitã cu mãrgãritare20. Primind multe daruri de la împãrat, Tzath si sotia sa se întoarserã în Lazica si aceastã tarã rãmase de acum în strânse legãturi cu Bizantul.
Consolidarea puterii bizantine în Lazica avea o mare însemnãtate, fiindcã Lazica închidea persilor accesul Mãrii Negre si, în acelasi timp, oprea intrarea în imperiu a barbarilor de la nordul Caucazului. Kawad nu putea privi cu indiferentã aceastã imixtiune a împãratului în regiunile ce-1 interesau atât de mult. El a protestat, dar fãrã rezultat. Regele persan mai dorise ca împãratul sã adopte pe Chosroes, destinat la succesiune, dar nici aceasta nu i-a reusit21.
Popoarele crestine ce se întindeau de la Marea Neagrã la Marea Caspicã, de-a lungul versantului de sud al Caucazului - lãzii, la rãsãrit de ei, iberii si, la rãsãrit de acestia, albanii - gravitând în sfera influentei
i
20 Malalas, pp. 412-413.
21  Prokopios, Bell. Pers., I, 11.
423
NICOLAE   BANESCU
bizantine, nelinisteau Persia. Pentru a contrabalansa întinderea imperiului în Lazica, Kawad a cãutat sã strângã legãturile de vasalitate ce uneau Iberia cu Persia si a vrut sã-1 forteze pe regele Gurgen sã adopte riturile persilor. Dar Gurgen s-a revoltat si a cerut ajutorul împãratului Iustin. Acesta trimite atunci pe patriciul Probus cu multi bani la Bosporos, oras autonom al Crimeei, care cu putin mai înainte recunoscuse autoritatea lui Iustin I, ca sã ridice acolo auxiliari huni si sã-i aducã în ajutorul iberilor. Dar Probus n-a reusit si Iustin 1-a trimis pe strategul Petros cu ceva huni în Lazica, sã-1 ajute pe Gurgen. Observând acestea, Kawad a expediato mare armatã în Iberia si Gurgen vãzând ajutorul bizantinilor cu totul insuficient, s-a refugiat cu familia si cu notabilii tãrii în Lazica. Persii i-au urmãrit, dar nu i-au putut ajunge din cauza dificultãtilor terenului. Astfel, s-a provocat reluarea ostilitãtilor dintre persi si bizantini, dupã un armistitiu de mai mult de douãzeci de ani22.
Petros a fost revocat si alte trupe au fost trimise de Iustin, sub comanda lui Ireneu, în Lazica, pentru a ocupa cetãtile de la granita ei cu Iberia. Dar aprovizionarea anevoioasã a acestor cetãti i-a silit pe bizantini sã le pãrãseascã si ele au fost ocupate de persi, în acest timp, Belisarios si Sittas, amândoi tineri din garda lui lustinian, au nãvãlit în Persarmenia, pãtrunzând adânc în interiorul tãrii, au devastat tinuturi pe o mare întindere si s-au întors din aceastã campanie cu o pradã imensã. Dar într-o a doua expeditie ei au suferit o mare înfrângere, surprinsi de armata persanã, condusã
Ibidem, I, 11.
424
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
de fratii Narses si Aratius, si au fost siliti sã se retragã. Lahmidul Mundhir, aflat în serviciul persilor, reîncepu aprigele sale incursiuni în regiunea oraselor Emesa, Apamea si Antiochia. Altã armatã bizantinã, condusã de Libelarius tracul, magister militum per Orientem, si de Timostrat, ducele Mesopotamiei, atacã cetatea Nisi-bis, dar din pricina cãldurii insuportabile este nevoitã sã se retragã. Libelarius a fost apoi revocat si în locul sãu a fost trimis în fruntea Orientului Hypatios, iar Belisarios a fost numit duce de Mesopotamia, în locul lui Timostrat, care nu mai era în viatã23.
Deosebit de importante sunt în istoria acestei domnii legãturile strânse dintre imperiu si regatul etiopian de Axum, legãturi care au fãcut din acest regat un pretios aliat al Bizantului si al politicii sale în pãrtile Mãrii Rosii.
învãtatul german A. Dillmann ne-a schitat începuturile statului axumit într-o lucrare de la sfârsitul secolului trecut24. El a arãtat cã poporul pe care grecii îl
23  Ibid, cf. E. Stein, Hist. du Bas-Empire, II, p. 267 si urm.
24  liber die Anfãnge des Axumitischen Reiches, în „Abhandl. der Konigl. Akad. der Wissenschaften zu Berlin", 1878. Berlin, 1879. [Pentru acest subiect, mai pot fi consultati si alti autori ca: C. Conti Rossini, Storia d'EUopia, Bergamo, 1928,; E. Wallis Budge, History ofEthiopia and Abyssinia, 2 voi., Methuen, 1928 si ed. anastaticã, Oosterhout, 1970; Idem, The Queen of Sheba and her only son Menzelik I, being the «Book of the Glory of Kings»  (Kebra Nagast),   Oxford,   1932;   Th.   Papadopoullos, Africanobyzantina: Byzantine influences on Negro Sudanese cultures, Athena, 1966; S. H. Selassie, Ancient and medieval Ethiopian History to 1270, Addis Abeba, 1972; B. Hendricks, Official documents written in Greek illustrating the ancient histo-
425

numeau AÎTioneq era numit de egipteni Kus sau Kes. Prin acest nume egiptenii întelegeau popoarele negre de la sudul Egiptului, în Vechiul Testament avem mentiuni despre etiopieni sub numele Kus. Scriitorii greci îi amintesc, începând cu Homer, care ne vorbeste despre ei ca despre un popor foarte pios, bogat în jertfe si iubit de zei. îi aflãm si la Herodot si Strabo, dar stirile ce ni le dau acestia despre etiopieni sunt vagi.
Numele Axum e de raportat, afirmã Dillmann, la ãa%an al lui Herodot, care îi pomeneste ca fiind niste rãzboinici egipteni, fugiti sub Psammetich si primiti de regele etiopienilor. Ei sunt numiti la Herodot avro-(J.OÃOI, cu numele egiptean acr^a/i.
Abisinia a fost cunoscutã mai bine odatã cu asezarea stãpânirii grecesti în Egipt (urmasii lui Alexandru cel Mare). Atunci s-au explorat tãrmurile Mãrii Rosii si au fost cunoscute mai cu seamã populatiile de pe tãrm, descrise ca populatii aflate în stare naturalã (la Aga-tharchides si Artemidor).
Din veacul I crestin începem a avea stiri mai precise. Dupã un Periplus datat cu probabilitate înainte de 75 dupã Christos25 rezultã, cum aratã Dillmann, urmãtoarele:
1. Axum era atunci resedinta unui regat (77 Aî^ou/rrj, ev 77 jSacriAeiov), care se întindea de-a lungul Mãrii Rosii; 2. Regatul nu purta numele de etiopian, ci pe
ry of Nubia and Ethiopia, 3nd cent. B.C. - 6th cent. A.D., Johannesburg, 1984; D. Letsios, Bvtâvno KCCI Epvdpã QâKacca, Athena, 1988; UNESCO general History of Africa, voi. II, Berkeley, 1981, p. 362-380 si 401-422].
25 Ed. Miiller, Geogr. graeci minores.   (Vv-..
426

acela de axumitic; 3. Axum era piata principalã pentru negotul de fildes în nord-estul Egiptului si Adulis antrepozitul stãpânirii, prin care se fãcea exportul si importul pe mare, pentru negustorii arabi si pentru cei romani; 4. Denarii romani si monedele de cupru aveau acolo curs; 5. Regele Zoscales era avid de câstig, dar un barbar de culturã greceascã, de unde putem conchide cã el a înteles folosul legãturilor comerciale cu grecii, pentru cultura poporului sãu.
Acest regat de Axum a avut relatii cu imperiul bizantin în timpul domniei lui Iustin I, relatii dictate de politica religioasã a împãratului. A.A. Vasiliev s-a oprit pe larg asupra acestui interesant episod, cu mult înainte de aparitia cãrtii sale închinate lui Iustin I26. Eruditul învãtat arãta cã înainte de convertirea la crestinism, în secolul al IV-lea, regatul abisinian de Axum, asezat în marginea lumii elenistice, a fost atras în oarecare mãsurã de influentele acestei lumi prin Ptolemeii din Egipt. Dupã convertirea sa, regatul a fost legat de Bizant si a luat parte, mai mult sau mai putin activ, la miscãrile politice si religioase ale epocii, precum si la interesele economice din sud-est. Dupã autor, Bizantul socotea Abisinia un stat vasal, în adoptarea crestinismului, regele abisinian n-a fost condus, socotea el, numai de simpatii religioase, ci si de motive politice, fiindcã a câstigat pentru statul sãu prietenia si ajutorul imperiului, întâia jumãtate a secolului al Vl-lea a fost, dupã Vasiliev, „ultima paginã strãlucitã" a istoriei regatului axumitic, când regele, efectiv sprijinit de împãra-
26 Justin I (518-527) and Abyssinia, în BZ, 33, (1933), pp. 67-77. Chestiunea e tratatã apoi în Justin the First, cap. V.
427
l

tii bizantini Iustin I si lustinian, puse puternic piciorul în Yemen, în Arabia de Sud-Vest. Dupã vreo 50 de ani, stãpânirea axumiticã din Yemen a fost nimicitã de Chosroes al Persiei, episod al îndelungatului rãzboi dintre Bizant si Persia, cum caracterizeazã foarte bine învãtatul istoric prãbusirea acestei stãpâniri. Mai departe, Vasiliev urmãreste pe scurt destinele statului abisinian în decursul veacurilor. Ele nu pot intra, fireste, în cadrul expunerii noastre.
Ceea ce ne intereseazã este numai interventia împãratului Iustin I pe lângã regele de Axum pentru a face rãzboi lui Dhu-Nuwas (Nowas), regele himyariti-lor (homeritilor) din Yemen. Protector al iudaismului, acesta întreprinsese o aprigã persecutie împotriva crestinilor din Yemen, în special a celor din orasul Na-djran.
în lucrarea sa privitoare la epoca lui Justinian27, învãtatul Rubin a schitat lãmurit soarta vecinilor Mãrii Rosii în aceastã epocã.
Misiunile crestine au fost, afirmã el, multã vreme active în Yemen, si existenta crestinismului printre hi-myariti era bine cunoscutã la nord, în Siria si Mesopo-tamia. Comunitatea din Nagran (Nadjran), înainte de masacrul crestinilor, era cel mai important centru crestin în Arabia de Sud. Dar Yemenul nu era exclusiv crestin: alãturi de crestinism existau acolo si iudaismul si vechiul pãgânism, care pierdea însã din ce în ce teren. Interventia imperiului în aceste pãrti nu pornea numai din grija pentru crestinism, ci mai ales din inte-s
27 Das Zeitalter Justinians, Erster Bând, Berlin, Walter de Gruyter et Co., 1960.
428

resele politice si comerciale, ca si din primejdia pãtrunderii persilor în Arabia de Sud. Regele Abisiniei era, în timpul lui Iustin, Ela Asbeha pe numele sãu etiopian, în izvoarele grecesti Elesboas, iar în alte izvoare Kaleb.
Dusmanul lui Elesboas în Yemen era, dupã cum aratã traditia arabã, Dhu-Nuwas, de credintã iudaicã. Pentru evenimentele acestea dintre anii 521-525, opera lui Prokopios nu ne dã stiri, între izvoarele scrise privitoare la aceste întâmplãri avem, înainte de toate, Cartea Himyaritilor, anonimã, transmisã în limba sirianã, de asemenea stirile ce ni le dau Martyrium Are-thae si Inscriptiile lui Dbtt- Nuwas, cuprinzând rapoarte de campanii si detalii topografice, cele dintâi ca mijloc de intimidare a crestinilor.
Rubin precizeazã cã etiopianul Ezana a fost considerat drept Constantin al Abisiniei: „el a putu sã fie -afirmã acesta - si în Arabia bratul prelungit al imperiului mondial roman (sub împãratul Constantiu al II-lea)". Dupã raportul istoricului contemporan Rufinus, repetat de istoricii greci, adaugã Rubin28, „crestinismul abisinian îsi datoreazã stimulentul sãu misionar hotãrâtor cãlãtoriei unui anume Meropius în «Indii»". Meropius a cãzut victimã indigenilor ostili ai coastei etiopiene, dar cei doi însotitori mai tineri au scãpat cu viatã si au ajuns cu timpul, prin însusirile lor, în demnitãti înalte la Curte. Frumentius a putut sã lucreze ca misionar, în calitatea sa de consilier al regentei din timpul minoritãtii regelui. Când acesta a ajuns la majorat, Frumentius si-a depus functiunea si s-a întors în Egipt,
28 Ibidem, p. 302. ^
429
NICOLAE   I5ÃNESCU
unde a raportat patriarhului Athanasios asupra situatiei tinerei Biserici a Etiopiei. Athanasios a crezut cã nimeni altul nu trebuia sã continue lucrarea începutã si 1-a trimis înapoi pe misionar în calitate de cel dintâi episcop al Bisericii abisiniene. Influenta lui Frumen-tius în anii minoritãtii negusului Ezana lãmureste îndestul atitudinea acestuia proromanã si prietenoasã crestinilor. Aceste întâmplãri sunt datate de autor între anii 320-335.29
Rãzboiul cu sassanizii a silit Roma la initiativã si pe coasta de est a Mãrii Rosii, în Yemen a fost trimisã o solie, sub conducerea lui Theophilos Indianul, nu numai în scop politic si comercial, ci si misionar. Biserici se ridicau în Zhafar, metropola Arabici de Sud si în Aden. Patriarhul Antiohiei joacã un rol proeminent ca centru spiritual. Misionarii care produc puternicul avânt al crestinismului în a doua jumãtate a secolului al V-lea si începutul secolului al Vl-lea provin, în cea mai mare parte, din spatiul sirian.
Am vãzut cã Dhii Nuwas, regele himyaritilor din Yemen, de credintã iudaicã, dezlãntuise persecutia împotriva crestinilor din Yemen, în special din orasul Nadjran, unde pierirã familiile de seamã, Dhu Nuwas urmãrind în primul rând exterminarea lor. între vic-
29 [Evenimentele au fost reluate ulterior de cãtre A. Dihle, Frumentios und Ezana, în Idem, Umstrittene Daten. Untersuch-ungen zum Auftreten der Griechen am Roten Meer, Koln, Oppla-den, 1965; F. Altheim, Ruth Stiehl, Die Datierung des Konigs Ezana vonAksum, „Klio", 39, 1961, p. 234-248; B. Hendricks, Ezana basileus d'Axum: quelques consideration prosopographiques et chronologiques, EKKXtiomcmKog Odpoq", 79, 1997.]
430
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
time a fost si Harith, emirul tribului, nume care în textele grecesti sunã Aretbas.30
Prigonirea s-a întins, evident, si în alte regiuni ale himyaritilor. Dupã o traditie, unul dintre crestini, scãpat din mãcel, Daus Dhu Taalaban, s-a înfãtisat împãratului, înstiintându-1 despre cele întâmplate în Sudul Arabici, împãratul, neputând interveni însusi, se adreseazã negusului cu rugãmintea de a-i da sprijinul sãu31. Cercurile crestine din Himyar s-au adresat de asemenea negusului si episcopului sãu, Euprepios, ca sã ajute tãrii lor fãcând rãzboi lui Dhu Nuwas si au însotit cererea cu darul unui Evangheliar pe jumãtate ars, pe care negusul îl trimise împãratului. Elesboas îsi petrecu iarna anului 524-525 cu pregãtirile.
întreprinderea expeditiei sale s-a deschis în 525, dupã Rusalii, prin cuvântarea cãtre trupe si printr-un serviciu religios solemn în biserica principalã din Axum. Apoi trupele s-au pus în miscare în directia Adulis32, având si ajutorul flotei imperiului. Lupta cu Dhu-Nuwas, „avocatul intereselor evreo-persane", se sfârsi prin victoria deplinã a regelui de Axum: pãrãsit, în momentul hotãrâtor, de feudalii oraselor sud-arabe, el a fost ucis.
30  [Cea mai recentã bibliografie asupra acestor episoade în EPLBIP, voi. III, p. 152-153 (s. v. „ApeGoct" si „ApeGccq dyioq") si p. 106-109, (s. v. „'A^CDjmrov (A^ouiJ.uajv) 8t>vaoteta"), iar cea mai recentã abordare a lor la Irfan Shahid, Byzantium and the Arabs in the 6'" century, Washington, 1995; importante sunt si studiile învãtatilor rusi, ca N. V. Pigulevskaja, Araby u granic Vizantii Hrana v. IV-VJvv., Moscova-Leningrad, 1964].
31  B. Rubin, op. cit., p. 312.
32  Ibidem, p. 314.
431

îndatã dupã aceastã victorie a început opera restaurãrii crestinismului în Yemen. Episodul a trecut în hagiografie. Maprvpwv TOV ãyiov ApeOa, publicat de Boissonade33, povesteste cum împãratul Iustin îi scrie lui Elesboa sã intervinã împotriva regelui „evreu" al homeritilor (în Sfânta Scripturã, Sabba), care asediase orasul Nadjrân (M/pa), fiindcã era locuit de crestini, pãtrunsese în el prin perfidie si-i omorâse pe toti crestinii care nu voiserã sã-L renege pe Christos. Elesboa sau Elesbaa adunã mare multime de osti si atacã pe apã si pe uscat, iesind biruitor. El ridicã apoi o bisericã, aduse episcopi în Nadjrân si-i converti pe homeri-tii pãgâni; apoi îl stabili pe fiul lui, Arethas, ethnarches (guvernator), iar la homeriti îl puse rege pe Abramios, foarte bun crestin.
Restaurarea crestinismului în Yemen a dat frumoase rezultate si o sutã de ani mai târziu, în epoca lui Moha-mmed, „singura comunitate crestinã cu adevãrat puternicã si organizatã" - observã Henri Gregoire - era cea din Himyar si în special din Nadjrân34. Crestinii himyariti erau, fireste, monofiziti, cãci, dupã cum aratã învãtatul belgian, dacã evanghelizarea Yemenului a fost initiatã sub Constantiu (secolul al IV-lea) de cãtre arianul Theophilos, ea a început serios sub domnia împãratului Anastasios. Acesta n-a împiedicat însã interventia bizantinã în favoarea lor, protectia crestinilor fiind în general pentru împãrat si o armã politicã dincolo de hotarele imperiului, în acest sens, actiunea întreprinsã de Iustin I
33 Anecdota graeca, voi. V.
34 Mahomet et le monophysisme, în „Melanges Ch. Diehl", I-er voi. Paris, 1930, pp. 107-119.     ,      ,-.,.,
432

în Himyar, alãturi de regatul de Axum, e unul din actele însemnate ale politicii sale externe35.
3. Asocierea lui lustinian la imperiu. Moartea lui Iustin I
în primãvara anului 527, Iustin cãzu greu bolnav. Ascultând de sfaturile senatului, îl coopta la tron pe lustinian. în ziua de l aprilie 527, el conferi nepotului sãu demnitatea de Augustus, iar la 4 aprilie îl puse pe patriarh sã-1 încoroneze. Actul încoronãrii se sãvârsi în marele Triklinos al palatului, iar ceremoniile urmãtoare avurã loc în Delphax, unde se aflau adunate gãrzile, si nu în Hippodrom. Odatã cu el, Theodora, sotia lui lustinian, a fost încoronatã Augusta, împãratul nu a pregetat sã abroge pentru aceasta legea care interzicea înaltilor demnitari ai Statului de a se cãsãtori cu femei de conditie servilã.
Iustin se întrema apoi, dar pentru scurtã vreme, si dãdu, împreunã cu Justinian, legea ereticilor si a ma-niheenilor, promulgatã între 4 aprilie si l august 527.
35 în legãturã cu regatul de Axum, trebuie mentionat si studiul colegului C. Marinescu, Le pretrejean. Son pays, explication de son nom, apãrut în „Biilletin de la section historique de l'Acad. Roum., t. X (1923), pp. 73-112. Se cunoaste curiozitatea stârnitã de misteriosul suveran crestin, fabulos de bogat si puternic, botezat de oamenii Evului Mediu cu numele enigmatic de „Pretre Jean". Autorul îl identificã în mod plauzibil cu împãratul Etiopiei. De asemenea si N. lorga, Cenni sulle relazioni tra l'Abissinia e l'Europa catolica nei secoli XIV-XV con un itinerario inedito del secolo XIV (Estrato del volume primo), Palermo, 1910 (Cente-nario della nascita de Michele Amari). [V. si Supra, n. 24 si 29].
433
NICOLAF.   BÃNESCU
A murit în ziua de l august 527, din pricina unei ulceratii la picior, provenitã din rana pe care o primise într-una din campaniile sale.
IUSTINIAN I,   ULTIMUL MARE ÎMPÃRAT ROMAN (527 APRILIE l - 565 NOIEMBRIE 13-14)
1. Personalitatea împãratului*
lustinian I avea 45 de ani când s-a urcat pe tronul imperiului. El era, ca si unchiul sãu, un traco-illyr de limbã latinã.
Charles Diehl aratã cât e de greu sã judecãm personalitatea marelui împãrat, cu toate cã avem multe izvoare asupra domniei sale.
Istoricul cel mai însemnat al domniei lui lustinian e, fãrã discutie, Prokopios din Caesarea Palestinei. El a însotit pe Belisarie în toate campaniile sale, a trãit la Constantinopol, în societatea înaltã a Curtii imperiale, a fost deci în mãsurã sã observe de aproape faptele si oamenii37. Opera sa e, ca atare, foarte pretioasã pentru aprecierea îndelungatei si glorioasei domnii a lui lustinian.
Prokopios ne-a lãsat trei lucrãri asupra epocii sale: una, în 8 cãrti, asupra Rãzboielor, Ynep i&v 7tohâ(j.a>v koyoi (cu persii, cu vandalii si cu gotii); una asupra Edificiilor, Ilepi Kiicr^aTcov (De Aedificiis) si, în sfârsit,
36 Opere capitale asupra marelui împãrat: Ch. Diehl, Justinien et la civilisation byzantine au Vl-e siecle, Paris, Leroux, 1901, rezumatã apoi în „The Cambridge Medieval History", voi. II, cap. I-II (pp. 1-50); E. Stein, Histoire du Bas-Empire II, publiee par Remy Palanque, Paris, 1949; B. Rubin, Das Zeitalter Justinians, Erster Bd., Berlin, Walter de Gruyter et Co., 1960.
37 Cronologia carierei istoricului a fost stabilitã de J. Bury, în Appendix, nr. l, la voi. IV al operei lui Gibbon, editate de el.
435

un fel de memorii, numite de obicei Istoria secretã, fiindcã nu s-a publicat decât dupã moartea împãratului, cel mai devreme cãtre sfârsitul secolului al Vl-lea. în Suda aceste Memorii sunt intitulate Anekdota („lucruri inedite"), în cea dintâi dintre aceste lucrãri, Prokopios e plin de admiratie pentru lustinian si Belisarie; în a doua, însirând constructiile civile, militare si religioase ale domniei, ne face un entuziast panegiric al împãratului, socotit mai presus de cei mai mari oameni ai Antichitãtii: el i-a strivit pe barbari, a redat imperiului provinciile pierdute si a întemeiat numeroase orase; punând capãt rãtãcirilor, a ridicat credinta pe o singurã temelie, a pus rânduialã în legiuirile nesigure de mai înainte, a iertat dusmanilor sãi, dând pilda unei clemente superioare, a ajutat pe sãraci - într-un cuvânt, a fãcut sã domneascã fericirea în imperiu: eu&xi/iovi )3i<y TJ)V TTOÂiTeiav (fjuvdmcrev38. Istoria secretã e, dimpotrivã, o adevãratã cronicã scandaloasã a Curtii bizantine, în care autorul ne înfãtiseazã, în toatã cruzimea lor, moravurile decãzute, schitând în cele mai triste culori portretele prezentate mai înainte cu atâta admiratie. Descoperitã în 1623 de N. Alemanni în Biblioteca Vaticanului39, Istoria secretã a dat loc, de atunci, la multe discutii. Contrazicerea în care se aflã fatã de celelalte opere ale lui Prokopios i-a fãcut pe multi sã-i conteste autenticitatea, s-o priveascã drept un pamflet
33 De Aedificiis, I, l (ed. Haury).
39 Procopii Caesariensis 'AveKdora, Arcana Historia, qui est liber nonus Historiarum ex Bibliotbeca Vaticana Nicolaus Alemannus protulit, Latine reddidit, notis illustravit... Lugduni [= Lyon], 1623.
436

iesit din cercul opozitiei dinastice. Dar Feiix Dahn, în Prokopios von Caesarea40, a pus în luminã, destul de convingãtor, analogiile de stil si de gândire dintre Anekdcta si celelalte opere ale istoricului. Studierea principiilor ritmicii cunoscute a prozei bizantine, care-si aflã aplicarea nu numai în scrierea despre Rãzboaie, ci si în pamfletul despre care e vorba, a dus la aceeasi concluzie în favoarea autenticitãtii41.
Jacob Haury a adus, la rândul sãu, în sprijinul acestei concluzii, probe evidente, relevând pasaje din scrierea despre Rãzboaie, ce corespund pasajelor respective din Anekdota si De Aedificiis'*2'. Cãutând o explicatie a operei de ponegrire, Haury a stabilit cã ea a fost scrisã în 55043, în momentul în care Propkopios îsi publica cele 7 cãrti ale Rãzboaielor (a opta a fost adãugat în 553-554), si în aceastã epocã istoricul se afla în-tr-o stare de spirit care ne face sã întelegem opera sa. Jignit în patriotismul sãu, el este indignat de insuccesele lui Belisarie si de neglijentele lui lustinian. si atunci îsi va fi vãrsat toatã amãrãciunea în aceste Memorii, în care a pus toatã ura si toatã patima sa, de neexprimat în public sau în cãrtile scrise pentru slãvirea domniei. Dar pasiunea 1-a târât sã facã din povestirea sa, dupã justa expresie a lui Stein, „o satirã grotescã" pe soco-
* Berlin, 1865.
41 Vezi A.W. De Groot, Untersuchungen zum byzantinischen Prosarhythmus (Prokopios von Casarea), Groningen (Holland), 1918.
42  V. articolele: Prokop verweist auf seine Anekdota, BZ, 36 (1936), pp. 1-4; Prokop und der KaiserJustinian, BZ, 37, 1937, pp. 1-9-
43 Prokopiana, Augsburg, 1892, pp. 9-21
437
NICOLAE   BANESCU
teala împãratului si împãrãtesei, a lui Belisarie si a An-toninei44. Justinian e caracterizat ca un om pervers si usor de amãgit, un amestec de slãbiciune si coruptie, de prefãcãtorie si cruzime, un suflet perfid si mincinos, sperjur, fãrã loialitate si fãrã credintã. „Pare cã natura, luând toatã perversitatea de la ceilalti oameni, a pus-o în sufletul acestui bãrbat"45, în lunga sa domnie, marea preocupare a lui Justinian ar fi fost sã adune bani. Cei însãrcinati a strânge dãrile, nesuferitii (popo-Ã.OtOI, sunt niste „demoni setosi de sânge" 5ai/ioveg Tra/lctyzvafoi, ca aceia pe care poetii îi numesc vampiri si care urmãresc distrugerea omenirii si, de aceea, ei îmbracã chipul omenesc46, împãratul însusi e nãscut dintr-un asemenea demon, cãci noaptea, dupã câte spun servitorii palatului, „oameni perfect sãnãtosi", el se ridica adesea de pe tronul sãu si rãtãcea prin apartamente. Apoi capul lui lustinian se fãcea deodatã nevãzut si trupul decapitat rãtãcea astfel singur, pânã când, la urmã, capul se întoarce iarãsi la trup. Altii povesteau cã, fiind aproape de împãrat, figura sa se prefãcea pe neasteptate într-o masã de carne informã, cãci nici sprâncenele, nici ochii nu se mai vedeau la locul lor si nimic nu mai era de recunoscut, însirând aceste' bârfe colportate de prostimea din Constantinopol pe socoteala lui lustinian, Prokopios a fost, totusi, destul.... de prudent spre a adãuga: „Acestea le scriu nu vãzân-du-le însumi, ci auzindu-le de la cei ce afirmã cã le-au vãzut atunci".
44 Histoire du Bas-Empire, p. 720.
45 Anekdota, 8, 24 si urm. (ed. Haury).
46 Ibidem, 12, 13-14.
438

Aceste lucruri rãspândite în public si culese de istoric în opera sa de ponegrire, aduc pe planul întâi ceea ce s-a numit demonologie* lui Prokopios, iar istoricii din vremea noastrã s-au oprit cu interes asupra ei.
Eruditul Berthold Rubin, atât de original în expunerile sale,a lãmurit, pe baza unui bogat material documentar, sensul si tendinta politicã a expresiei ãp%cov dai^ovaiv din Istoria secretã a lui Prokopios: „Der Zweite der Welt nach Goth und allerchristlichste, vie-leicht sogar christusgleiche Kaiser stiirzt in die Ab-griinde eines infernalischen Hasses und findet wie die gefallene Engel Luzifer seinen standesgemãssen Platz an der Spize der hollischen Hierarchie. Der frommste aller Fiirsten dieser Welt verwandelt sich in den Furs-ten der Dãmonen, Sai^iovcov ãpxcov47.
Citând aceastã interpretare a lui Rubin, învãtatul sârb K. Gantar socoteste interesant sã cerceteze un alt motiv al demonologiei lui Prokopios48, motivul demonilor fãrã cap. El mentioneazã între probele naturii demonice a lui lustinian tocmai acel pasaj în care Prokopios aduce mãrturia celor doi servitori de încredere care vorbesc despre plimbarea lui lustinian noaptea, fãrã cap, prin palat. Gantar precizeazã în mod documentat cã teama de cei fãrã cap era înnãscutã la cei
47  Der Fiirst der Dãmonen, BZ, 44, 1951, pp. 469-481. [Tradus, pasajul sunã astfel: „Al doilea în lume dupã Dumnezeu, împãratul cel crestin, poate chiar egal al lui Christos, se prãbuseste în abisurile unei uri infernale si, asemenea îngerului cãzut Luci-fer, îsi gãseste locul cuvenit în vârful ierarhiei iadului. Cel mai evlavios principe al acestei lumi (se transformã în) cãpetenia demonilor".]
48 Kaiser lustinian als kopfloser Dãmon, în BZ, 54, 1961, pp. 1-3.
439

vechi si chiar la popoarele primitive de astãzi; aceastã conceptie se întâlnea mai ales la vechii egipteni, unde era rãspândit cultul lui Osiris fãrã cap, care a lãsat urmele sale în papirusuri magice elenistice.
în apreciata sa lucrare asupra lui lustinian, Charles Diehl se întreabã, pe drept cuvânt, despre aceste douã portrete atât de contradictorii unde este adevãrul si declarã cã el stã la mijloc: nici în laudele exagerate din cartea Edificiilor, nici în povestile naive si scandaloase din Anekdota49.
lustinian avea 45 de ani când a ajuns pe tron. El a domnit 38 de ani si, cum se întâmplã de obicei, observã savantul francez, la capãtul unei lungi domnii, în administratia statului în cei din urmã ani ai domniei sale s-a insinuat destrãbãlarea, împãratul, bãtrân, se dezinteresa de opera pe care mai înainte o condusese cu multã energie, lãsa armata sã decadã, fortãretele sã se ruineze, asista tot mai indiferent la abuzurile functionarilor sãi si îsi petrecea timpul în lungi si sterile discutii teologice.
Sunt în Anekdota, cum s-a spus adesea, si lucruri adevãrate ce se pot recunoaste confruntându-le cu alte scrieri din aceeasi epocã; dar sunt si nãscociri grosolane, iar lucrarea trebuie folositã cu precautie. Spre a ne face o idee exactã despre lustinian, avem afarã de Prokopios, pe Agathias, din acelasi timp, pe Eva-grios, scriitorul bisericesc din a doua jumãtate a secolului al Vl-lea, pe Malalas, din epoca lui lustinian, pe loan din Nikiu, episcop egiptean de la sfârsitul veacu-> lui al VH-lea, operã pãstratã într-o versiune etiopia-
49Justinien, p. 12.
440

na50. Cu ajutorul lor putem controla spusele lui Proko-pios si schita mai aproape de adevãr portretul marelui împãrat.
în ce priveste fizicul, lustinian, dupã descrierea lui Prokopios, era de talie mijlocie, cu fata rotundã, pielita obrazului coloratã. Malalas adaugã cã avea nasul drept, pielea albã, fata îmbujoratã, pãrul buclat, figura rotundã, un început de chelie, pãrul si barba cãrunte31. Spre a-si face o idee apropiatã de înfãtisarea fizicã a lui lustinian, Ch. Diehl comparã aceste descrieri cu portretele în mozaic pãstrate la San-Vitale si la San-Apollinare Nuovo din Ravenna, unul din 547, celãlalt cu vreo zece ani mai în urmã. în portretul de la San-Vitale, figura împãratului e mai lunguiatã, pãrul ondulat, mustata micã, nasul drept, subtire; în cel de la San-Apollinare Nuovo, lustinian ne apare mai gras, cu figura rotundã, cu o expresie mai molaticã. Mustata a dispãrut si masca aceasta grasã nu mai are nimic din energia figurii dintâi. Acesta e, dupã Ch. Diehl, lustinian îmbãtrânit, asa cum ne apare la sfârsitul domniei52.
învãtatul francez ne schiteazã apoi, în toatã amploarea lui, portretul moral al marelui împãrat, cum reiese din mãrturiile izvoarelor.
în mijlocul ceremonialului greoi al Curtii, lustinian se deosebeste prin simplitatea vietii si obiceiurilor sale. Blând, amabil, oricine se putea apropia de el. Milos fatã de sãraci, are multã grijã de operele de cari-
50  Editia Zotenberg, Notices et Extraits des manuscrits de la Bibliotheque Nationale, XXIV, l, Paris, 1883, pp. 125-605.
51 P. 425 (Bonn).
52  Op. cit., pp. 14-15.
441

tate. Modest în traiul sãu zilnic, nu bea niciodatã vin, mânca putin, mai cu seamã legume, socotind, dupã spusele lui Prokopios, un lucru josnic satisfacerea poftelor fizice si, adesea, se ridica de la masã dupã ce gusta de câteva ori din mâncare. Când religia prescria, se supunea la post o zi si douã nopti. Dormea putin, se scula odatã cu zorile si se culca foarte târziu. Uneori se scula pe la miezul noptii, spre a se apuca de lucru, loan Lydos, care scrie în veacul al Vl-lea un tratat asupra magistraturilor, îl caracterizeazã drept „cel mai neadormit dintre toti împãratii" (TG)V nãvicav /3acn-Aecav or/ptOTvoTarov)". Activitatea sa extraordinarã e recunoscutã, de altfel, si de Prokopios.
Altã trãsãturã caracteristicã a lui lustinian era vanitatea, destul de pronuntatã. Ea se manifestã în multe chipuri, dar mai ales în faptul cã împodobea cu numele sãu orase, functiuni publice (cele create în domnia sa), ba chiar si o clasã de studenti de drept54. Aceastã vanitate 1-a fãcut sã-si atribuie o capacitate universalã, pânã si în materie de teologie, scriind tratate si susti-nându-si pãrerile în discutii cu înaltii prelati.
în împrejurãri grave, împãratul arãta adesea un suflet nehotãrât si slab. Se stie cât de mult îsi pierduse cumpãtul în timpul rãscoalei de la Hippodrom, cunoscutã sub numele de Nika. Numai atitudinea energicã a Theodorei i-a salvat atunci tronul.
Curioasã la un autocrat ca el era slãbiciunea cu care se lãsa influentat de lingusitori.
53 De mag., III, 55.
^ Anekdota, 11, 2. Cf. E. Stein, Histoire du Bas-Empire, II, p.
277.
442

Risipa nebunã de bani, nu atât pentru satisfacerea nevoilor sale, cum observã cu drept cuvânt Stein, cât spre a mãri prestigiul si gloria monarhiei, e încã una din scãderile domniei sale, subliniatã cu indignare de Prokopios, împãratul fiind nevoit sã tolereze abuzurile celor obligati, prin functia lor, sã-i procure banii de care avea necontenit nevoie.
Alãturi de aceste evidente scãderi, deosebim însã în personalitatea lui lustinian si însusiri de primã ordine. Putini suverani au avut mai mult sentimentul maiestãtii imperiale, cultul respectuos al traditiei romane. In ordonantele sale, lustinian evocã necontenit vechile amintiri ale Romei. Visul sãu a fost de a reconstrui unitatea romanã de odinioarã, în care aventurierii germani îsi tãiaserã suveranitãti si trebuie sã recunoastem cã a izbutit a face din acest vis aproape o realitate55.
Din sentimentul acestei maiestãti imperiale a iesit -ca sã întrebuintãm expresia fericitã a lui Ch. Diehl — una din cele mai mari opere ale istoriei: legislatia lui lustinian, care a dat Europei moderne bazele dreptului sãu56, operã imensã, pe care Stein o socoteste mai glorioasã decât rãzboaiele lui Belisarie si Narses, mai importantã decât strãlucirile Sfintei Sofii57.
Aceeasi înaltã idee a maiestãtii imperiale a impus mãretia de care lustinian a stiut sã se înconjoare în lunga sa domnie. Rareori aparatul imperial a fost mai strãlucit.
55 Ch. Diehl, Justinien, 22 si urm.
* Ibidem, p. 24.
57 Histoire du Bas-Empire, II, p. 402.
443

Dar alãturi de traditia romanã, lustinian întrupeazã tot atât de mult si ideea crestinã. El este capul suprem al Bisericii si campionul religiei, isapostolos, egalul Apostolilor, împãratul se socotea reprezentantul lui Dumnezeu pe pãmânt, rãspunzãtor fatã de el de administratia imperiului lui Christos. întreprinderile sale militare au ceva din entuziasmul cruciadelor: suveranul nu putea suferi sã-i vadã pe dreptcredinciosi supusi ereticilor arieni, în toate operele sale mari el a simtit mâna ocrotitoare a Divinitãtii si proclamã acest lucru în novellele sale58.
Nu putem uita cã aceeasi idee crestinã a inspirat si misiunile care au dus, în timpul lui lustinian, ortodoxia si civilizatia Bizantului de la un capãt la celãlalt al lumii cunoscute pe atunci.
2. Colaboratorii civili ai lui lustinian.
Theodora. Pentru întelegerea evenimentelor domniei lui lustinian trebuie sã cunoastem si cealaltã figurã care, alãturi de împãrat, a avut un loc însemnat în imperiu si a avut adesea un rol covârsitor în guvernare.
înainte de descoperirea lui Alemanni, se stia putin despre Theodora59. Mãrturiile scriitorilor o arãtau ca o femeie energicã si se stie cu câtã hotãrâre a intervenit în grava crizã provocatã de rãscoala din 532. Se mai
58 Diehl, Justinien, p. 26 si urm.
59 Pentru biografia împãrãtesei, vezi Charles Diehl, Theodora, imperatrice de Byzance, Paris, 1904; acelasi, Figures byzantines, I-ere serie, IV ed., Paris, 1909, pp. 51-75; Bury, History, II, p. 27 si urm.
444

stie, din aceste putine mãrturii, cã Theodora exercitase o mare influentã si în certurile religioase. Istoria secretã a lui Prokopios destãinuia acum lucruri extraordinare.
în primii ani ai veacului al Vl-lea, trãia la Constanti-nopol un sãrac cu numele Akakios, paznic al ursilor de la Hippodrom. El era tatãl Theodorei. Orfanã de timpuriu, a crescut, împreunã cu surorile sale, sub supravegherea slabã a mamei, în lumea suspectã a culiselor Hippodromului. Sora sa, Comito, se produse în teatru si obtinu succese. Theodora, desi micã, a apãrut alãturi de ea, în roluri de cameristã. Când ajunse mare, a fost atrasã de viata scenei pe care o cunoscuse si a figurat în pantomime, atrãgând atentia prin vioiciunea sa spiritualã.
Prokopios ne povesteste apoi, cu un mare lux de amãnunte, aventurile scandaloase ale Theodorei. Dacã e sã-1 credem, lumea se ferea de ea ori de câte ori o întâlnea pe strãzile capitalei, aceastã simplã întâlnire fiind socotitã de rãu augur60.
Theodora a pãrãsit o bucatã de vreme capitala, spre a însoti un guvernator, Hekebolus, în provincia Pentapolis din Africa. Certându-se apoi cu el, a plecat si a petrecut un timp în obscuritate, prin marile centre ale Orientului, fiind admiratã pretutindeni pentru frumusetea ei. Se întoarse iarãsi în Capitalã61. Ea avea atunci între 20-25 de ani. Aici s-a întâlnit pe lustinian, mostenitorul tronului. O traditie pãstratã multã vreme pretinde cã Theodora ducea în acel moment o viatã
60 Anekdota, 9.25 (ed. Haury).
61  Ibidem, 9, 27-28.
445
NICOLAE  BANESCU
retrasã si corectã, într-o locuintã modestã unde-si petrecea timpul torcând lânã, ca matroanele din epoca bunã a Romei. Ea i-a plãcut lui lustinian, care s-a aprins de iubire pentru ea si nu numai cã a coplesit-o de bogãtii, dar a vrut s-o ia chiar de sotie. S-a lovit însã de împotrivirea hotãrâtã a împãrãtesei Euphemia, care nu era încântatã s-o vadã pe Theodora urmându-i la tron. Dar când Euphemia muri, în 523, lustinian, care tinea atâta loc în domnia unchiului sãu, obtinu de la acesta pentru Theodora înalta demnitate de patriciu. Apoi, când lustinian fu asociat la tron, în 527, Theodora a fost încoronatã alãturi de el, solemn, de cãtre Patriarh, la Sfânta Sofia, si ea putu atunci primi în Hippodrom, care vãzuse debuturile sale, aclamatiile zgomotoase ale populatiei.
Acesta e romanul Theodorei, povestit de Prokopi-os. De trei secole, el a fãcut ocolul lumii.
Bury socoteste cã acest capitol al biografiei împãrãtesei, întemeiat numai pe mãrturiile dusmanilor sãi, are mai mult valoare de zugrãvire a moravurilor contemporane decât de stigmatizare a moravurilor Theodorei. Desigur, nu poate fi inventat totul în naratiunea lui Prokopios si - cum observã Diehl - fãrã a crede cã Theodora, înainte de a urca pe tronul imperiului, a avut o viatã necondamnabilã, trebuie sã admitem totusi cã istoricul a exagerat mult trãsãturile acestui portret, schitat cu urã si patimã. Ceea ce e sigur, dupã mãrturisirea chiar a lui Prokopios, este cã, odatã înãltatã pe tron, ea a fost cea mai corectã si mai austerã femeie.
Ca fizic, Theodora era de o mare frumusete, iar Prokopios se exprimã în aceastã privintã cu multã ad-
446
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
miratie. Descriind Thermele lui Arcadius din Constan-tinopol, unde împãratul clãdi un atrium împodobit cu splendide coloane si o multime de statui de bronz si de marmurã, Prokopios ne spune cã acolo se înãltã si Theodorei o statuie frumoasã, dar mai prejos de frumusetea împãrãtesei, „fiindcã frumusetea ei este cu neputintã omului a o spune în cuvinte si a o imagina"62. Dar chiar în opera de ponegrire, Prokopios mãrturiseste frumusetea deosebitã a Theodorei: „era, de altfel, foarte frumoasã - scrie el - si plinã de gratie, dar micã de talie si debilã nu cu desãvârsire, ci numai cât palidã, cu o privire totdeauna vioaie si plinã de expresie"63.
Din tot acest farmec, portretul ce ni s-a pãstrat la Sân-Vitale, spune Ch. Diehl, unde Theodora apare în mijlocul doamnelor Curtii, ca lustinian între demnitarii sãi, nu mai are nimic. Sub lunga mantie imperialã, statura împãrãtesei pare mai înaltã si mai subtire, sub greaua diademã ce-i acoperã fruntea, sub peruca sub care abia ghicim pãrul cel negru, fata delicatã, cu ovalul slãbit, cu nasul drept si subtire, are o gravitate solemnã, aproape melancolicã. Singuri ochii mari, negri, par a avea ceva din vioiciunea de care amintea Prokopios.
Dar influenta pe care Theodora o exercita asupra lui lustinian era datoratã - cum aratã Bury - mai mult
62  De Aedificiis, I, 11.
63 Anekdota, 10, 11. [Traducerea fãcutã de H. Mihãescu aceluiasi pasaj sunã astfel; „De altfel Theodora avea o înfãtisare plãcutã si frumoasã, statura mãruntã si fata putin cam palidã, dar nu prea mult, si o privire totdeauna sãlbaticã si pãtrunzãtoare" (Prokopios, Istoria secretã, ed. H. Mihãescu, Bucuresti, 1972, p. 95)J
447
•pw

însusirilor sale intelectuale decât farmecului sãu fizic. Aceastã influentã era recunoscutã de împãrat în mod public. lustinian afirmã, în adevãr, într-o novellã, semnalatã de învãtatul englez, cã a avut-o pãrtasã pe împãrãteasã la mãsurile pe care le lua. La sfârsitul novellei (ea era privitoare la numirea guvernatorilor de provincie), se impunea demnitarilor un jurãmânt de credintã lui lustinian si Theodorei.
Atunci când împãratul se afla în dezacord cu dorintele ei, lustinian nu pregeta sã lucreze independent. Vederile lor se deosebeau mai cu seamã în ceea ce privea politica religioasã. Theodora era o monofizitã devotatã si întotdeauna a cãutat sã-i protejeze pe monofiziti. Puterea sa, în actiunea pe care o desfãsura, se datora independentei sale economice. Basilissa avea la dispozitie mari mijloace financiare, de care nu dãdea socotealã. Vaste domenii în Asia Micã erau atribuite împãrãtesei, conduse de un „Curator al Casei divine a Augustei" (Curator divinae domus serenissimae Augustae) si lustinian pare a fi sporit considerabil aceste domenii, cu prilejul cãsãtoriei sale64.
în ciuda mediului din care venea, Theodora s-a arãtat la înãltimea situatiei sale. Ea s-a acomodat repede cu maiestatea imperialã. Pe când lustinian a rãmas simplu, ea a stiut sã se înconjoare de toate elegantele si a dus la extrem cerintele etichetei. Dinaintea sa trebuiau sã se prosterneze cei mai înalti demnitari. Suverana a arãtat întotdeauna o energie mândrã si un curaj bãrbãtesc, sfidând împrejurãrile cele mai critice. A rãmas celebrã atitudinea sa cu prilejul teribilei miscãri a
M Historyll, p. 30.
448

multimii din 532. Capitala se afla în plinã revoltã. O mare parte a orasului se mistuia în flãcãri, 3000 de soldati credinciosi ai gãrzii nu erau de ajuns pentru a înfrunta furia multimii si lustinian se pregãtea sã fugã din Constantinopol. Theodora, de fatã la Consiliu, se ridicã deodatã, indignatã de lasitatea generalã, chemându-1 pe împãrat la datoria sa. Chiar dacã nu i-ar mai rãmâne altã scãpare decât fuga, tot n-ar fugi, a strigat ea. „Pentru cine a domnit e insuportabil sã fie un fugar", zise Theodora. „Eu n-as mai exista fãrã aceastã purpurã, n-as mai trãi în ziua în care lumea nu m-ar saluta ca împãrãteasã". Dacã împãratul vrea sã scape, aceasta e usor: bani are multi, are marea si corãbii le îndemânã. „Eu însã tin la o veche maximã, cã purpura e un frumos lintoliu". (<bq KCcA,6v evTOicpiov fj 6aoiA,eioc ecm)65. îmbãrbãtati de neînduplecata atitudine a suveranei, Belisarie si Mundus au pãtruns cu trupele în Hippodrom, înecând revolta în sânge. Theodora salva astfel tronul lui lustinian.
Se întelege cã o astfel de femeie a trebuit sã aibã un rol însemnat în guvernarea imperiului. lustinian i-a arãtat o iubire fãrã margini si i-a dat în mod solemn toate onorurile legate de situatia ei de suveranã. Numele Theodorei figureazã alãturi de al lui lustinian în inscriptii, chipul sãu stã alãturi de al împãratului în mozaicurile de la Sân-Vitale, si multe orase au fost botezate cu numele sãu.
Pioasã, Theodora, a întemeiat o multime de fundatii religioase, orfelinate si spitale. Biserica i-a fost to-
65 Prokopios, Bell. Pers., I, 24, 35 si urm. Maxima e din Isokra-tes, Archidamos, § 45 (cf. si Bury, History, voi. II, p. 45, n. 4).
449
NICOLAE   BANESCU
tusi ostilã, fiindcã basilissa era o adeptã sincerã a mo-nofizismului. Când a murit, în iunie 548, de un cancer, lustinian a plâns-o nemângâiat, si i-a pãstrat pânã la sfârsitul vietii o amintire nestearsã.
loan din Cappadocia. Strãlucirea domniei lui lustinian n-a adus fericire sau multumire supusilor sãi. Hotãrârea lui de a mãri puterea tronului si a pãstra guvernarea cât mai mult în mâinile sale, a produs nemultumiri în cercurile senatoriale si a dus inevitabil, la tiranie; planurile lui ambitioase de expansiune au reclamat cheltuieli, care nu au putut fi acoperite decât prin sporirea sarcinilor financiare care ajunserã sã apese prea greu asupra populatiei.
Politica frugalã a lui Anastasios lãsase urmasului sãu o rezervã de 320.000 livre de aur (cea. 14 milioane si jumãtate de lire sterline), în timpul domniei lui Iustin aceastã economie fusese risipitã, ca si suma de 400.000 livre intratã în tezaur pe calea veniturilor. Un impozit greu a fost provocat de cutremurul teribil din mai 526, care a lãsat Antiochia în ruine si a nimicit 250.000 de oameni, în anul urmãtor a izbucnit rãzboiul cu persii si când lustinian a ajuns pe tron, situatia financiarã era foarte criticã. Dupã mãrturisirea unui scriitor, care fusese multã vreme în birourile prefectului pretorienilor de est, starea aceasta lamentabilã a finantelor se datora incompetentei celor ce ocupaserã prefectura sub domnia lui Iustin (loan Lydus). lustinian, dupã câtva timp, gãsi un om pentru acest post, capabil sã umple tezaurul.
loan, nãscut în Caesarea Cappadociei, începuse ca functionar în biroul unui magister millitum. în aceeasi
450
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
calitate, a fost cunoscut de lustinian si a fost apoi înaintat logothet, functionar care, sub prefectul pretoriului, controla operatiile subalternilor si colectorilor de impozite în provincii. (Stein crede cã era echivalentul grec al latinescului scriniarius). El a fost ridicat la rangul unui illustris si ajunsese Praefectus praetorio înainte de 531. Nu a avut nici o însusire spre a fi absolut indispensabil pentru acest minister, pentru cã nu primise o educatie liberalã si anevoie putea vorbi si scrie. Dar avea calitatea care pretuia mai mult în ochii împãratului, talent si nesecate mijloace de a stoarce bani. Energia si neîndurarea lui erau enorme. E descris ca cel mai îndrãznet si dibaci om al timpului sãu. Dar era absolut fãrã scrupul în metodele sale si, în timp ce procura împãratului banii pe care i-i cerea, el a ajuns, de asemenea, enorm de bogat si cheltuia averea sa în ospete si orgii. Lydos a înregistrat mijloacele violente prin care storcea bani de la bogati. Scriitorii contemporani îl zugrãvesc ca, un monstru grosolan. Recunoscând partea cuvenitã exagerãrilor, putem sã credem cã el si-a câstigat influenta asupra împãratului nu numai prin dibãcia lui în umplerea tezaurului, ci si prin independenta lui, care s-a afirmat când s-a opus pe fatã proiectului cuceririi Africii si, în parte, prin faptul cã nu se împiedica de prejudecãti conservatoare. Afarã de cresterea veniturilor prin mijloace curate sau infame, loan recurse la economii care au fost stigmatizate de opinia contemporanã ca vãtãmãtoare interesului public. A redus serviciul postei, cu exceptia liniei mari la frontiera Persiei. In sudul Asiei Mici si în Siria, de exemplu, a înlocuit caii prin mãgari si iuteala cãlãtoriei a fost micsoratã. Rezultatele au fost îndoite:
451

stirile dezastrelor în provincii, care cereau actiuni grabnice, ajungeau întârziate la Curte. Mai grave au fost consecintele pentru arendasii din provincii, care, lipsiti de mijloacele publice ale transportului, erau siliti sã-si ducã produsele în porturi, pentru a fi transportate la Constantinopol. Mari cantitãti de vin se stricau în magazii si cultivatorii sãrãceau. Functionarii prefectului sileau la plata impozitelor în aur.
în cele din urmã, Theodora, care nu-1 putea suferi si stia de nedreptãtile sale, se simti datoare a deschide ochii lui lustinian si a-i arãta cã, dacã acest administrator tiranic continuã, propria lui situatie va fi primejduitã. Dacã argumentele ei produserã un efect asupra împãratului, acesta amâna însã hotãrârea sa pânã ce izbucni o revolutie, care era sã-1 coste tronul (Nika, 532).
Revocat în timpul revoltei Nika (532), a fost restaurat în postul sãu îndatã dupã înãbusirea rãscoalei. Dupã nouã ani el a cãzut în dizgratie printr-o stratagemã a Antoninei, pusã la cale cu Theodora, dusmana neîmpãcatã a lui loan. Antonina o câstigã pe fiica acestuia, o copilã naivã, pe care o convinse cã Belisarie e foarte nemultumit de împãrat si cã, de ar fi ajutat de tatãl ei, 1-ar rãsturna pe lustinian. loan de Cappadocia nutrea ambitia de a se înãlta pe tron. înstiintat de fiica sa, el cãzu în cursã. Antonina, în drum spre Orient, unde se afla Belisarie, se opri lângã Chalkedon, unde-i dãdu lui loan întâlnirea, având ascunsi mai dinainte purtãtorii trimisi de Theodora: eunucul Narses si comandantul gãrzii palatului, Marcellus. Pentru acest complot fictiv, loan de Cappadocia e depus de lustinian, care-1 sileste a se face diacon si-1 exileazã la Kyzi-kos. Dar acolo, episcopul Eusebiu, urât de locuitori, e
452
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
asasinat si Theodora face ca loan sã fie implicat în aceastã crimã, dus în Egipt si închis la Antinoopolis. Numai dupã moartea Theodorei, lustinian îi dã voie sã se întoarcã la Constantinopol, în libertate, dar ca preot66.
Petru Barsymes. între 540 si sfârsitul domniei lui lustinian, P. Barsymes a fost de douã ori comes sacra-rum largitionum si de douã ori prefect al pretoriului, totalizând 20 de ani si mai bine în aceste 4 exercitii ministeriale.
El era sirian si servise ca scriniarius la prefectura pretoriului, fãcându-si practica administrativã sub directia lui loan de Cappadocia. Tot atât de lipsit de scrupule ca si acesta, el îsi atrase protectia Theodorei. Numit comes sacrarum largitionum cãtre 540, el îi succedã lui Theodort ca prefect al pretoriului, pe la începutul anului 543. Prin administratia sa abuzivã, Barsymes a stârnit nemultumirea generalã si lustinian s-a hotãrât sã-1 revoce, împotriva vointei Theodorei, care nu a putut face decât sã întârzie demisia protejatului sãu pânã cãtre mijlocul anului 546.
în 547, el a fost numit, prin protectia basilissei, pentru a doua oarã, comes sacrarum largitionum. în aceastã calitate, Barsymes comprimã puternic pensiunile acordate de împãrat. Prokopios îl acuzã si de scãderea greutãtii monedei de aur, care se schimba pe 180 de fotteis, în loc de 210, cât era cursul mai înainte.
66 J.B. Bury, History of the Later Romane Empire from the death ofTheodosius to the death ofjustinian, Londra, 1923, II,
pp. 36-39, si pp. 55-59.
453

Problema mãtãsii, în privinta acestui articol economic imperiul depindea de vecinii sãi persi, care aveau absolutã nevoie sã treacã în imperiu mãtasea pe care o cumpãrau pentru a o revinde.
Singuri agentii statului erau autorizati sã cumpere mãtasea brutã de la negustorii barbari. Erau, de la sfârsitul secolului al IV-lea, comites commerciorum (ce tineau de sacrae largitiones) si, de la începutul secolului al Vl-lea, commerdarii prefecturae, care i-au înlocuit, în afarã de cantitãtile destinate manufacturilor statului, ei o revindeau pe acelasi pret negustorilor de mãtase brutã, furnizori ai industriei private, sau direct acesteia, care-si avea centrele cele mai importante la Beirut si la Tyr. Locurile unde se fãcea comertul între bizantini si persi erau Callinicus, Nisibis si Dvin. Mãtãsãriile imperiului se aprovizionau cu stocuri mari, care sã tinã câtiva ani, date fiind ostilitãtile continue ale persilor cu imperiul.
lustinian încearcã, în iarna 530-531, sã înlãture monopolul persilor prin mijlocirea Abisiniei, dar tentativa nu reusi. Persii urcau pretul si negustorii si fabricantii bizantini se ruinarã, obligati a vinde mai ieftin decât cumpãrau.
Petru Barsymes rezolvã problema în favoarea fiscului, în 542, silind întreprinderile private sã observe pretul maxim, le-a fãcut sã disparã si, în locul lor, co-mitiva sacrarum largitiorum s-a însãrcinat a satisface trebuintele particularilor, fãrã a fi constrânsã la pretul maxim. Astfel, a fost stabilit monopolul mãtãsii. Negutãtorii de mãtase s-au ruinat în mare parte, multi mesteri si lucrãtori au fost greu încercati timp de multi ani
454

si numerosi s-au refugiat în Persia. Dupã Prokopios, monopolul a fost pentru Barsymes un prilej de a se îmbogãti extraordinar.
Dar toatã problema mãtãsii trebuia sã-si schimbe cu totul aspectul în urma unui eveniment care ilustreazã domnia lui lustinian în istoria economicã: introducerea viermilor de mãtase în imperiu. lustinian primi vizita unor cãlugãri care îi propuserã sã-i facã cunoscut mijlocul de a produce mãtase în imperiu, fãrã a o mai cumpãra de la persi, împãratul primi propunerea, cãlugãrii se întorc în tara „Serinda"67, unde au trãit mult timp, si aduc de acolo viermi de mãtase, care au fost crescuti în imperiu. Aceastã tarã, „Serinda", a cãrei identificare a ridicat multe contestatii, trebuie sã fie localizatã probabil în Sogdiana (între Oxus si laxarte), unde cultura venitã din China exista de aproape jumãtate de secol si unde bizantinii se puteau duce prin nordul Mãrii Caspice, fãrã a trece prin statul persan. Din Sogdiana provenea de asemenea mãtasea pe care o ambasadã turcã o propunea bizantinilor în 568 si acolo merse în anul urmãtor cilicianul Zemarch, trimis de Iustin al II-lea, sã negocieze un tratat de prietenie si de comert cu seful turc Sizabul, stãpânul Sogdianei timp de câtiva ani (+572). Iustin al II-lea a putut arãta ambasadorilor turci plantatiile de duzi din Siria si initiativa lui lustinian se aflã la originea producerii mãta-sei în lumea mediteraneanã.68
67 Serinda ar fi, dupã unii, Kotan; poate si Cochinchina (Bury II, p. 332 n.).
* E. Stein, Histoire du Bas-Empire, II, pp. 761-773).
455

3. Opera militarã a lui lustinian. Armata bizanti-* na în aceastã epocã
Domnia lui lustinian se deosebeste, între altele, prin marile sale expeditii militare încununate de izbândã. Ele au smuls din mâinile barbarilor provinciile pierdute mai înainte. Occidentul a fost în cea mai mare parte din nou incorporat la imperiu si Meditera-na a ajuns, astfel, un lac bizantin.
De la moartea lui Theodosios cel Mare (395), lumea romanã se împãrtise între fiii sãi, Arcadius si Ho-norius. De atunci aceste douã pãrti ale imperiului se izolaserã tot mai mult una de alta. în Occident, provinciile cãzuserã rând pe rând în mâinile cuceritorilor germani. Francii si burgunzii se asezaserã în Gallia, vizigotii, în Spania, vandalii, în Africa, în cele din urmã, în anul 476, stãpânirea romanã încetase sã mai existe si Italia, dupã scurta stãpânire a lui Odoacru (Odovakar), devenise regatul ostrogotilor.
în momentul în care lustinian a luat conducerea imperiului, acesta nu mai stãpânea decât partea de rãsãrit, Pars Orientalis. Ea cuprindea în Europa Peninsula Balcanicã aproape întreagã, cu exceptia pãrtii nord-vestice (Dalmatia), care tinea de ostrogoti, Asia Micã pânã în muntii Armeniei, Siria pânã dincolo de Eufrat, iar în Africa Egiptul si Cyrenaica.69 Toate acestea alcãtuiau 64 de provincii (eparhii) organizate în douã prefecturi: 1. a Orientului, cu 51 de provincii, grupate în 5 dieceze (în care intra si una din Europa, a Thraciei, cu capitala la Constantinopol); 2. prefectura Illyricum,
69 Diehl, Justinien, pp. 126-128. 456
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
cu capitala la Thessalonik (apoi la Justiniana Prima), având numai 13 provincii.
A existat însã întotdeauna în Bizant principiul de a nu recunoaste pierderile teritoritoriale. împãratii nu le-au socotit niciodatã definitive; ei îsi rezervau asupra lor drepturile de urmasi legitimi ai Cezarilor. Regii barbari, asezati în diferite provincii ale imperiului, erau priviti ca vasali si împãratii, spre a pecetlui aceastã dependentã, obisnuiau a le conferi demnitãtile ierarhiei aulice. Ei apãreau astfel ca suzerani ai lor.
Pe lângã aceasta, împãratul crestin, depozitar unic al adevãratei credinte, are misiunea de a rãspândi pretutindeni cunoasterea acestei credinte. Ch. Diehl semnaleazã un pasaj caracteristic din Eusebios, istoricul ecclesiastic din secolul al IV-lea, care formuleazã conceptia imperiului universal întemeiat pe religie. Eusebios aratã cã altã datã lumea era împãrtitã într-un mare numãr de domnii, de tiranii si principate. De aici, rãzboaie necontenite, violente si jafuri. Aceastã împãrtire venea din deosebirea zeilor adorati; dar acum, când Crucea, semnul mântuirii si al biruintei, s-a arãtat pe pãmânt, opera fostilor zei s-a risipit, dominatiile, tiraniile, principatele si-au încheiat viata. Astãzi, declarã istoricul bisericesc, un singur Dumnezeu S-a anuntat tuturor, un singur imperiu e în picioare, pentru a-i primi si a-i cuprinde pe toti, imperiul roman. Acest imperiu si aceastã credintã au menirea de a strânge într-o armonie eternã neamul omenesc întreg, fj oÎKOVnevri.70
Ideea aceasta stãpâneste în secolul al Vl-lea. împãratul avea dreptul si datoria sã reducã în unitatea im-
Ibidem, pp. 129-128.
457
NICOLAE   BANESCU
periului regiunile care, din neglijenta stãpânilor lor, cãzuserã în mâinile necredinciosilor. El nu-i putea pãrãsi pe supusii sãi binecredinciosi sub jugul ereticilor. Cea mai mare parte a barbarilor care ocupaserã provincii ale imperiului erau arieni, iar populatia romanã subjugatã de eretici avea necontenit privirile atintite spre Bizant, de unde astepta mântuirea. Regii barbari simteau acest fapt ei însisi, de aceea solicitau cu stãruintã imperiului recunoasterea, cereau însemnele demnitãtilor romane, care trebuiau sã dea aparentã de legitimitate stãpânirii lor. Ei erau bucurosi sã guverneze ca delegati ai suveranului bizantin, se considerau vasalii sãi, monedelor de aur purtau efigia împãratului.71 Aceste conceptii au dus, fãrã îndoialã, la campaniile care ilustreazã domnia glorioasã a lui lustinian. Ele se recunosc de atâtea ori în actiunea marelui împãrat. Dar, alãturi de aceste conceptii, necesitatea de a asigura din nou imperiului dominatia mãrilor, acea tha-lassocratia, factor de cãpetenie al puterii sale, libera circulatie a marilor cãi de civilizatie, din care N. lorga face principalul motiv al acestor campanii72, si-a avut, de bunã seamã, partea sa în determinarea împãratului; cãci aceastã liberã circulatie fusese pierdutã prin asezarea ostrogotilor lui Theodoric în Italia si a piratilor vandali în Africa.
71 Ibidem, pp. 135-139, Cf. E. Stein, Histoire du Bas-Emtrire, II, pp. 278-279.
12 Formes byzantines et realites balcaniques, Bucharest-Paris, Champion, 1922, p. 22 si urm. si Etudes byzantines, I, Bucharest, 1939, pp. 59-61.
458
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
Ceea ce ne izbeste de la început în opera militarã a lui lustinian sunt fortele numeric putine care au cucerit Africa si Italia. Pentru a întelege rezultatele campaniilor întreprinse, trebuie sã stim întocmirea armatei în epoca lui lustinian.
Marile comenzi ale generalilor numiti magistri mili-tum si deosebirile dintre comitatenses si limitanei s-au pãstrat si acum. La aceste douã clase s-a adãugat o nouã organizare, foederati.
Unitatea independentã militarã e acum numerus (numele sãu grec e dpittyzog sau lãtfia; Kaiâ'kojoc,, listã, rol, e întrebuintat în acelasi sens); ea era comandatã de un tribunus.
în afarã de trupele gãrzii, stationate în capitalã, fortele armate ale imperiului se împãrteau în cinci categorii principale:
1.  Limitanei au aceeasi functiune de a proteja frontierele, în aceleasi conditii ca si mai înainte. Ei erau comandati de duci {duces).
2.  Comitatenses, trupe recrutate aproape exclusiv dintre supusii imperiului, în prima linie dintre muntenii voinici din Thracia, Illyricum si din Isauria. Numele tehnic de comitatenses (trupele de escortã, de suitã) este mai putin uzitat; aceste trupe se deosebesc ca c-rpocTiâtai, 'Pa>{j.aîoi oipanâxai, soldati romani, de celelalte sectiuni ale armatei. Se mai numesc oi EK KaiaÃâ'YOV si aveau caracter national. Nu erau între ei barbari. lustinian însã a avut si câteva corpuri de persi, goti si vandali.
3.  Foederati constituiau partea cea mai întrebuintatã dintre barbari (goti, heruli, huni, sclaveni, anti s.a.) si erau organizati ca trupe sub ofiteri, când romani, când
459
NICOLAE   BANESCU
barbari. Erau comandati de ãpxovTEt, deci de tribuni si de comites foederatorum. împãrtiti în tagmata, ei purtau ca semn al serviciului imperial cingãtoarea (cingulum, gr. tâvn). Li se plãtea soldã si annona din tezaurul public.
4.  Aliatii ai>nna%oi, bande de barbari (huni, heruli, goti, abasgi, sarceni etc.), care, legati printr-un tratat cu imperiul, dãdeau, în schimbul subsidiilor anuale, forte conduse de sefii lor proprii.
5.  în sfârsit, altã clasã de luptãtori erau bucellarii, soldati din escorta privatã a comandantilor militari, în timpul lui lustinian, toti ofiterii superiori aveau o trupã ele escortã, legatã prin jurãmânt de credintã. Numele vine de la bucella, pesmetul militar, o pâine de grâu finã, si termenul derivat din acesta îi desemna pe soldatii privati, ca oameni care mâncau pâinea finã a stãpânului, în contrast cu cei ce mâncau pâinea cazonã obisnuitã. Erau douã clase distincte: hypaspistai (vnccGTtmrai), purtãtori de scuturi si doryphoroi (<5opu-(popoi), purtãtori de lance, superiori în rang si mai putini ca numãr, corespunzând ofiterilor. Acestia stãteau nemijlocit în jurul sefului. Doryphoroi erau obligati a depune jurãmânt de fidelitate nu numai sefului lor, ci si împãratului, ceea ce implicã o recunoastere oficialã. Erau adesea întrebuintati în misiuni confidentiale. Amândouã categoriile erau trupe cãlãri. Majoritatea lor erau strãini, huni si goti sau munteni din Thracia si Asia Micã.
Tactica si echipamentul armatelor imperiale se modificaserã fundamental, din necesitatea de a se adapta celor ale dusmanului secular oriental. Lungile rãzboaie cu persii au fost, cum aratã atât de bine Bury, o
460
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
scoalã pentru romani, învãtându-i a-si transforma în multe directii traditiile si metodele lor militare. Ei au adoptat ele la dusmanul lor armura defensivã: platose, zale, cãsti de metal. Infanteristul purta platose si jambiere de metal, pe dedesubt o za si pe cap casca de metal, în secolul al Vl-lea, „cavaleria de fier" (ferreus equitatus), greu înarmatã, asa zisii cataphraktarii (KaTã(ppaKTOi), era o parte însemnatã a armatei. Liniile sale puternice, în care om si cãlãret erau acoperiti de fier, aveau o mare soliditate; ele rezistau celor mai iuti sarje ale cavaleriei persilor. Altã imitatie din Orient a fost tragerea cu arcul. Cavaleria grea era înarmatã cu arc si sãgeti, cu lance si sabie.73
Astfel organizatã, armata bizantinã era de o bravurã incontestabilã. Aceasta nu o împiedicã sã comitã uneori la acte de indisciplinã. Pentru moralul ei, autoritatea sefului era totul si dacã lustinian n-a condus niciodatã trupele pe câmpul de rãzboi, el a avut sansa de a fi secundat de un corp de generali eminenti. Multi dintre ei erau recrutati din mijlocul familiei imperiale, cãci împãratul tinea, pentru siguranta tronului sãu, sã punã în comandamentele de frunte rude apropiate.
Patriciul Germanos, una din figurile epocii, a fost cel mai renumit dintre nepotii lui lustinian. Atât erau
73 Bury, History II, pp. 75-78. Asupra armatei în aceastã epocã, v. Th. Mommsen, Das romische Militârwesen seit Diocletian, în Idem, Historische Schriften, III, Bd., p. 206 si urm.; R. Grosse, Romische Militãrgescbichte von Gallienus bis zum Beginn der byzantinischen Themenverfassung, Berlin, 1920; J. Maspero, 0oi8epãToi et ErpancoTai dans l'armee byzantine an Vf siecle, BZ 21, 1912, pp. 97-109; Ch. Diehl, Justinien, pp. 146-149; Idem, în Le monde oriental, pp. 73-76.
461
NICOLAE   BANESCU
de mare prestigiul sãu de general si încredera trupelor în el, încât, dupã mãrturisirea lui Prokopios, la singura veste a unei expeditii conduse de el, cei mai destoinici soldati alergau sub steagurile sale74. Popularitatea lui în armatã i-a atras ura Theodorei si adesea a fost tinut la o parte, cu toate marile sale însusiri. El a rãmas totusi credincios împãratului, care, în clipele grele, apela la talentele sale. în 538, îl trimise cu puteri extraordinare în Africa, zguduitã de rãzboaie, iar în 550, când rãzboiul cu ostrogotii în Italia luase o întorsãturã cu totul periculoasã, lustinian a apelat de asemenea la el, pentru a merge acolo ca generalisim. Dar, în mijlocul sperantelor ce se puneau în marile sale talente, Germanos a murit pe neasteptate la Sardi-ca75. El a lãsat doi fii, Iustin si lustinian, amândoi mari generali, ca si tatãl lor.
Un alt nepot al împãratului, cu numele de Iustin, fiul Vigilantiei (sora lui lustinian) si al lui Dulcidius, a jucat un rol însemnat în aceastã domnie, învestit cu înalta demnitate de curopalates, care i-a deschis drumul cãtre coroana imperiului, în momentul mortii lui lustinian.
între generalii de seamã înruditi cu familia imperialã trebuie amintit si Sittas, cãsãtorit cu Comito, sora împãrãtesei Theodora, cunoscut prin succesele sale în Asia; apoi Areobindos, sotul unei nepoate a lui lustinian, Prejecta, trimis guvernator în Africa, unde sfârsi asasinat, în sfârsit pe loan, nepotul lui Vitalian, care a
71 Bell. Goth., III, 39.
75 Prokopios, ibid., III, 40, 9. Cariera sa agitatã a fost schitatã de Diehl, Justinien, 101-102 si de Bury, History II, 36-39.
462
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
luat-o în cãsãtorie pe fiica lui Germanos si s-a distins adesea prin energia si talentele sale în rãzboaie.
Dar numeroasele comandamente militare ale imperiului reclamau, pe lângã acestia, multi alti generali, proveniti din cadrele armatei sau din rândurile înaltilor demnitari, între cei mai buni a fost Mundus, cunoscut în prima parte a domniei lui lustinan, care-1 asezã comandant în Illyricum16, Bessas, pomenit adesea biruitor în luptele cu persii, loan Troglita, pacificatorul Africii, cântat de Corippus, Martinus, luptãtor victorios în Orient, patriciul Solomon, care s-a ilustrat în luptele din Africa, si Artabane, pãrtas la aceleasi lupte pentru pacificarea Africii zguduite de revolte.
Dar peste toti acestia se ridicã prin geniul lor Beli-sarie si Narses. în istoria militarã a secolului al Vl-lea, ei sunt figurile proeminente.
Belisarie este adevãratul erou al domniei. „Era frumos si mare la trup, plãcut la înfãtisare mai mult decât toti, afabil si apropiat celor ce-1 întâlneau, asemãnân-du-se omului foarte sãrac si obscur"77. Ca soldat e ad-
76 Cedrenus, I, 652 (Bonn).
7? Prokopios, Bell. Gotb., III, l, 6-7. [Mentionând originea armeanã a lui Narses, Bãnescu nu se referã si la cea balcanicã a lui Belisarie, despre care tot Prokopios, III, 11, 21, scrie cã era nãscut în localitatea Germania din provincia Dacia Mediterranea, azi Separeva Banja, situatã la frontiera „dintre traci si illyri", în Bulgaria de sud-vest (op^irito 8e 6 BeXvoctpiog EK repimviaq, T\ QpaKcov TE Kcd 'lAAvpicov ]j.LTaJ;t> KEÎtou). Belisarie era deci „cel mai cunoscut trac din timpul lui lustinian I", (V. Besevliev), Untersuchungen uber die Personennamen bei den Thrakern, Amsterdam, 1970, p. 80), origine atestatã si pentru alti comandanti militari ai perioadei, ca si pentru Comentiolus de la sfârsitul veacului al Vl-lea (cf. Evagrius, Historia ecclesiastica, VI, 15).
463
NICOLAE   BANESCU
mirabil, bravura lui fãrã seamãn, gata a sarja în fruntea escadroanelor sale. Generos fatã de soldati ca nimeni altul, rãsplãtea dupã bãtãlie pe cei curajosi, îi mângâia pe rãniti cu mari sume de bani, iar celor ce-si pierduserã în luptã calul sau arcul sau orice altceva le dãdea altul în loc78. Soldatii îl adorau, dusmanii chiar îi arãtau o mare admiratie, barbarii se înmulteau sub steagurile sale. în campania din Italia a putut avea 7000 de bucellari, garda sa personalã, un numãr care probeazã, cum bine observã Stein, nu numai bogãtia sa, dar si încrederea ce-i arãta împãratul, permitându-i sã întretinã o armatã atât de puternicã79.
Mare tactician, excelent mânuitor al trupelor, Belisarie era superior tuturor generalilor epocii. Iubit de populatie, la întoarcerea sa din prima campanie în Italia, lumea se îngrãmãdea pe ulite în fiecare zi la trecerea sa, ca sã-1 vadã si nu se putea sãtura de privelistea ce-i oferea, cu suita sa de vandali, goti si de mauri. A fost întâmpinat de un entuziasm popular atât de mare, încât Prokopios a putut scrie cã, „dacã ar fi dat un ordin, nimeni nu i-ar fi rezistat, din respect pentru virtute si teamã pentru putere"80. Belisarie a avut, în-
Alte detalii asupra toponimului Germania si a antroponimului Belisarie se aflã la LI. Rusu, Elementele traco-getice în Imperiul Roman si în Byzantium (veacurile HI-VIII), Bucuresti, 1976, p. 107-109 (ap. I. Barnea, Antroponime traco-dacepe sigilii bizantine, în „Thraco-Dacica", VIII, 1987, 1-2, p. 203-206 si mai ales XVII, 1996, 1-2, p. 203-205)].
78 Ibidem, III, 1,8.
79  Histoire du Bas-Empire II, p. 285.
80 Bell. Goth., III, l, 19. Portretul sãu la Diehl, Justinien, 158:! 167 si la E. Stein, op. cit., 284-286.                                             /
464
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
tr-adevãr, meritul de a fi rãmas toatã viata sa credincios lui lustinian. Dar nu trebuie sã credem nici în ingratitudinea împãratului, despre care vorbeste legenda. Des.'gur, Belisarie a trebuit sã trezeascã neliniste: era prea puternic, prea bogat si acoperit de glorie. A putut fi deci suspectat si adesea a suferit dizgratia suveranului, dar aceasta nu tinea multã vreme. lustinian a avut întotdeauna nevoie de el. El i-a acordat toatã încrederea si 1-a covârsit de onoruri. Marea scãdere a lui Belisarie a fost slãbiciunea fatã de sotia sa Antonina81, de care s-a resimtit de multe ori în lunga-i carierã militarã. Dacã e sã credem povestile Istoriei secrete, a fost enorm de bogat si, datoritã Antoninei, izvorul acestei imense averi era uneori contestabil. Prin eroismul si mãretia faptelor sale, Belisarie a rãmas în istorie o figurã extrem de popularã. Amintirea isprãvilor si dizgratiilor sale a impresionat adânc posteritatea, în jurul numelui sãu s-a format un ciclu de legende, încã din secolul al X-lea, circulau asupra sa, în lumea bizantinã, istorii miscãtoare, povestind nefericirile în care si-a încheiat viata, orbit din porunca împãratului si nevoit a întinde mâna, ca cersetorii, pentru a trãi. Amplificate, înfrumusetate într-un adevãrat roman, Airiyrimg mpaiOTârr] TOV tfaujuacrrou ãv5pog
81 Despre Antonina, mai recent în Prosopograpby ofthe Later Roman Empire (= PLRE), ed. A. Jones, J. Martindale, J. Morris, voi. III, Cambridge, 1992, s. v.; I. Karayannopoulos, lawpia TOV Bvtavnvov Kpâwvq, voi. I, Thesalonic, 1978 (reeditare 1991), p. 518, 563 si 570-572; E. Fischer, Theodora and Antonina in the Historia Arcana, „Arethusa", 11, 1978, p. 253-279; A. Cameron, Procopius and the 6"'century, Univ. of California, 1975, p. 70 si urm., p. 157-162.           «;
465

TOU ÃeyoiJ.EVov BeÃiaapiov, aceste povestiri se propagã sub formã literarã pânã în Apus. în literatura popularã neogreacã avem trei versiuni ale acestei legende, din veacurile XIV, XVI si XVII82.
Alãturi de Belisarie trebuie asezat rivalul sãu, eunucul Narses. Armean de origine, se nãscuse în Per-sarmenia, partea din Armenia datã Persiei prin împãrtirea din 384. El si-a început cariera în palatul sacru, în calitate de spatharo-cubicular al împãratului83, în primii ani ai domniei lui lustinian, e înãltat la postul însemnat de mare sambelan {sacellarius, identic cu primicerius sacri cubiculi, care, între atributiile sale avea si comandamentul spatharo-cubilarilor). Cãtre 537, dupã întoarcerea lui Narses din misiunea în care fusese trimis la Alexandria, sacrum cubiculum a primit o modificare în organizarea sa, schimbându-se mult competenta sacellariat-ului, al cãrui titular a avut de acum rangul si titlul de praepositus sacri cubiculi*4.
82  Asupra legendei vezi si Finlay, History of Greece, voi. I, Appendix I (On the Blindness of Belisarius) si mai recent: R. Cantarella, La Airjyrimq ojpawTccrri TOU 6avfj.aarov EKeivov roi) /le/o/ievou Bekiaapiov (di anonimo autore), în „Studi bizantini e neoellenici" din Neapole, si adaugã un studiu asupra istoriei acestui poem, asupra originii si difuzãrii sale, adevãrat inventar al ecourilor pe care 1-a avut legenda lui Belisarie în literatura si arta universalã. [Mai recent, v. si H-G. Beck, Geschichte der byzanti-nischen Volksliteratur, Miinchen, 1971.]
83  Garda de corp imperialã compusã din eunuci.
84 E. Stein, Histoire du Bas-Empire II, 357-358. Bury aratã cã el exercita probabil o autoritate generalã asupra tuturor slujbasilor în legãturã cu Curtea si persoana împãratului. Avea si controlul domeniilor din Cappadocia, bunuri ale suveranului. '   •   -•.    mii;
466
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
Narses a ajuns astfel un illustris si unul dintre cei mai mari, stând în acelasi rând cu magistri militum si, în practicã, fiind mai puternic decât oricare dintre ministri, având acces continuu si confidential la suveran.
Eunucul era un om înzestrat cu mari însusiri, foarte inteligent si abil, capabil, când împrejurãrile o cereau, de multã energie, în zilele teribile ale revoltei Nika, eunucul sambelan fãcuse un nepretuit serviciu stãpânului sãu. Pe când Hypatios, proclamat nou împãrat, se afla în Hippodrom, primind felicitãrile prietenilor si ascultând invectivele multimii împotriva lui lustinian, Narses se strecoarã în stradã cu un sãculet în mânã, luat din tezaurul imperial, întâlneste câtiva dintre conducãtorii factiunii albastre, le aminteste de vechile beneficii primite de la lustinian, de urile de odinioarã împotriva Verzilor, împarte bogãtiile din sãculetul sãu si izbuteste a-i convinge sã strige: „lustinian imperator, tu vincas!". Coalitia celor douã factiuni a fost astfel ruptã si tronul lui lustinian, mântuit85.
Aceasta a sporit încrederea de care se bucura pe lângã lustinian si Theodora. în 538, Narses era pus în fruntea trupelor de întãrire trimise în Italia si multi cercetãtori s-au întrebat care a fost motivul împãratului ca sã trimitã un consilier, desigur credincios, dar soldat fãrã experientã, într-o misiune atât de rãzboinicã. Nu poate fi îndoialã, observã foarte bine Hodgkin, cã în mintea suveranului lua tot mai mult consistentã ideea cã strãlucitele victorii ale lui Belisarie pot face
85 T. Hodgkin, Italy and her invaders 476-535, ed. II, Oxford, 1896, t. IV, pp. 273-274.      ,r.
467

din el un primejdios rival pentru imperiu, si cã era necesar sã-1 observe de aproape, nu exagerat însã, printr-un devotat al dinastiei, un om care, prin vârsta si conditia sa, nu putea aspira niciodatã la purpurã, „întocmai ca un consilier aulic în lagãrul lui Wallen-stein, sau comisarii Conventiei în lagãrul lui Dumou-riez, a fost Narses în pretoriul lui Belisarius", precizeazã Hodgkin86. Dar atitudinea de independentã a lui Narses, contagioasã pentru altii, rupse unitatea de comandã a lui Belisarie si, pentru a o restabili, lustinian a fost nevoit sã-1 reclame. Mai târziu însã, când situatia din Italia a ajuns criticã, Narses, care dovedise însusiri militare, a fost din nou trimis, de astã datã spre a lua acolo comanda. El a fost destul de abil spre a cere si a obtine toate mijloacele pe care nu le obtinuse Belisarie, - bani, oameni, arme - si astfel a putut zdrobi ultimele rezistente ale ostrogotilor87.
Dar marile sale calitãti ale mintii erau întunecate de sufletul sãu dur si de aviditatea sa de bani. Rãmas în Italia cu puteri de vice-rege, el a lãsat acolo o amintire dureroasã. Si în jurul sãu s-a format de timpuriu o legendã, ca si în jurul lui Belisarie. Ea nu are însã culoarea sentimentalã pe care o are la acesta, în amintirea Italiei bizantine, Narses apare ca un acaparator de comori sau ca un trãdãtor, chemându-i pe longobarzi în Italia, spre a se rãzbuna. Dar trebuie sã recunoastem cu Ch. Diehl cã romanul tine în aceste istorii mai mult loc decât adevãrul.
86 Ibidem, t. IV, p. 275.
87 Portretul sãu schitat de Diehl, Justinien, 167-171.
468

4. Ofensiva militarã a lui lustinian
a. Rãzboiul cu vandalii. Cucerirea Africii. Domnia lui.Hilderic, fiul lui Huneric si al Eudokiei88, prin urmare nepot al lui Genseric, provocã, prin slãbiciunea ei, o revoltã internã. Regele, dupã mãrturisirea lui Prokopios, era la rãzboi prea molatic89 si maurii ajunseserã stãpâni pe mai toatã Mauritania si pe sudul Nu-midiei, amenintând Byzacena. O luptã avusese loc în aceastã provincie între vandali, condusi de Oamer, vãrul lui Hilderic, si Antalas, seful unui trib, pe care îl vom mai întâlni adesea. Vandalii au suferit o mare înfrângere, ceea ce a trezit nemultumiri, exploatate de un rival ambitios, Gelimer, din familia regalã. Hilderic era învinuit pe deasupra de prietenia cu lustinian, de care nu se simtea strãin prin originea sa pe jumãtate romanã90, în mai 530 el a fost rãsturnat si aruncat la închisoare, împreunã cu Oamer, un frate al acestuia si mai multi notabili romani, iar Gelimer a fost ridicat pe tron91.
lustinian interveni, cerând uzurpatorului sã-1 punã în libertate pe Hilderic si sã-i redea demnitatea regalã, la care avea drept dupã legea lui Genseric privitoare la succesiune. Dar ambasada bizantinã se întoarse fãrã nici un rezultat, în schimb, Gelimer îl orbi pe Oamer si înãspri închisoarea pentru ceilalti, sub pretext cã vor sã fugã la Bizant.
88 Aceasta era fiica Eudoxiei lui VaJentinian al III-lea.
89  Eig TOV ;roAe/iov /mAtfaxrdg re Aîav (Bell. Vând., I, 9, 5).
90  «PiAog L5 ra fiâhiaTa lovcmviavâ rai |evo$ eyevero, zice Prokopios (îbidem).
91 îbidem, I, 9, 9.
469
NICOLAE   BANESCU
lustinian expedie o nouã ambasadã, cerând lui Ge-limer sã trimitã la Constantinopol pe Hilderic, pe Oa-mer cel orbit si pe fratele sãu si arãtând, în încheiere, cã nu va tolera un refuz. Dar Gelimer rãspunde insolent si împãratul se gândi atunci sã punã capãt cât mai repede rãzboiului cu persii, pentru a porni expeditia în Africa. El încheie în curând pacea zisã „eternã" cu dusmanul asiatic (532) si tinu un consiliu pentru rãzboiul cu vandalii92.
E interesant sã constatãm cã împãratul nu a aflat la consilierii si ministrii sãi nici o încurajare pentru aceastã actiune. Dezastrul marii expeditii a lui Leon I nu se stersese din amintirea lor, iar cei rãspunzãtori de finantele Statului se speriau de cheltuiala enormã a întreprinderii. Trupele abia întoarse clin Orient nu se entuziasmau nici ele, si nici generalii lor, de perspectiva noilor primejdii ce le asteptau. loan din Cappadocia, prefectul pretoriului, a avut curajul sã expunã împãratului, în acest consiliu, riscurile mari ale întreprinderii, înregistrate de Prokopios93. Dar lustinian nu tinu seamã de aceste pãreri. Convins de justetea cauzei, el avea sentimentul unei datorii religioase fatã de supusii africani drept-creclinciosi, sentiment întãrit si mai mult de visul povestit de un episcop sosit tocmai atunci din Orient.
Belisarie a fost însãcinat sã conducã expeditia. lustinian 1-a învestit cu puteri nelimitate, ca generalissim al fortelor trimise în Africa. El a primit, probabil, cum crede Bury, titlul nou de arpa^r/tog avTOKpãicop, pe
92 Ibidem, l, 9, 10-15; 24 si urm; 10, 1.
93  Ibidem, l, 10, 8-18.
470
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
care îl vom întâlni de acum adesea, iar
este pentru învãtatul englez echivalentul termenului
de imperator, rezervat mult timp numai împãratilor94.
Armata, îmbarcatã cãtre jumãtatea lui iunie 533 în portul din Constantinopol, numãra, dupã Stein, 18.000 de oameni (nu 16.000, cum se spune de regulã) si anume: 10.000 pedestrime, 5.000 cavalerie excelentã si, în plus, 1.000 de „aliati" (heruli si bulgari), garda personalã a lui Belisarie, vreo mie cinci sute sau douã mii95. Cinci sute de corãbii, escortate de 92 de vase de rãzboi, au fost întrebuintate la transportul acestor trupe, împreunã cu Belisarie s-au îmbarcat si Antonina si Prokopios, istoricul primind a-1 servi si acum ca asesor civil, cum fusese în Asia.
Flota debarcã undeva în Sicilia, lângã Aethna, unde bizantinii îsi reînnoirã proviziile si-si cumpãrarã cai, Amalasuntha având fatã de ei o atitudine amicalã. Prokopios a fost îndatã trimis la Syracuza pentru a culege stiri96, dacã nu cumva vandalii întinseserã vreo cursã si pentru a afla unde s-ar putea debarca mai sigur. Istoricul aflã la Syracuza cã Gelimer nu se astepta sã fie atacat în curând în Africa. El îl expediase pe fra-
94  HistoryU, 127, n. 2.
95 Asa socoteste Stein, care observã cã Prokopios spune clar {Bell. Vând., I, 11, 2) cã cei 5.000 de cãlãreti erau atpaii&iai (poiSepâmi (4 vexillationes si 9 regimente de federati). în aceastã cifrã nu pot, prin urmare, intra nici herulii si hunii, nici buccel-larii lui Belisarie. V. Histoire du Bas-Empire II, 313, n. 1.
96  Prokopios, op. cit., I, 14, 3. [Despre Amalasuntha, v. si N. Baynes în „English Historical Review" (= EHR), Londra, 40, 1925, p. 71 si urm; H. Wolfram, Gesch. der Goten, Munchen, 1985, p. 25 si urm., 387 si urm., 409 si urm.]
471

tele sãu Tzazon, cu 5.000 de soldati si 120 de vase, aproape toatã flota sa, în Sardinia, împotriva gotului Godas, care se revoltase, pentru a-si face un regat personal, vasal imperiului, cerând în acest scop ajutorul lui lustinian97. Gelimer însusi iesise din Carthagina si se gãsea la patru zile de coastã în Byzacena, luptân-du-se, fãrã sã bãnuiascã nimic, cu maurii. Astfel îsi pierdu vremea pânã când se pomeni cu Belisarie pe coastele Africii.
Flota bizantinã trecu din Sicilia în Africa fãrã a întâmpina cea mai micã rezistentã. Trupele debarcarã la Caput-Vada, în Byzacena, la 31 august, îndreptându-se spre Carthagina. La stirea invaziei, Gelimer dãdu ordin fratelui sãu Ammatas, aflat la Carthagina, sã-1 asasineze pe Hilderic si pe sotii sãi de captivitate si sã iasã înaintea bizantinilor, spre a-i ataca din front, în timp ce el îi va lovi din spate, întâlnirea era hotãrâtã de vandali în ziua de 13 septembrie la Decimum, vreo 15 km de Carthagina. Ammatas a executat ordinul si, sosind câteva ore mai devreme, s-a ciocnit cu mica avangardã bizantinã. El pieri în luptã si trupele sale furã urmãrite pânã sub zidurile Carthaginei. Detasamentele înaintate ale lui Belisarie au fost apoi surprinse de Gelimer si ele fugirã în dezordine cãtre Belisarie. Acesta restabili repede ordinea si se aruncã în goanã asupra vandalilor. Gelimer descoperise cadavrul lui Ammatas si se oprise pentru a-1 plânge si înmormânta. Surprinsi în dezordine, vandalii o rupserã la fugã spre Numidia, urmãriti energic de bizantini pânã noaptea. La 15 septembrie, Belisarie intrã în Carthagina98, pe care începe
97 Ibidem, l, 10, 25 si urm. * Ibidem, l, 20, 21.
472
r
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
imediat sã o fortifice. Pãtrunde apoi în Numidia si in-I        trã în Hippo Regius (Hippona), unde pune mâna pe tezaurul regal". Gelimer s-a refugiat la Bulla Regia, în Proconsularis, unde îsi pregãti o nouã armatã. Grosul "        ei îl formarã cei 5.000 de soldati alesi ai lui Tzazon, care se întorsese în grabã, din Sardinia, unde îl suprimase pe Godas.
Belisarie a dat, cãtre jumãtatea lui decembrie 533, o nouã luptã, la Tricamarum, 30 km. de Carthagina. Gelimer pierdu si aceastã luptã, în care Tzazon a cãzut100. Regele îsi cãutã scãparea la maurii din muntii inaccesibili Pappua, în vestul Numidiei. Blocat acolo toatã iarna de o trupã condusã de herulul Pharas, Gelimer, lipsit de provizii, a fost silit sã se predea cãtre sfârsitul lui martie 534, dupã ce Belisarie îi promisese cu jurãmânt un tratament onorabil.
Obisnuit sã reflecteze întotdeauna la marile întâmplãri omenesti, Prokopios se opreste asupra unei scene impresionante provocate de regele vandal. Adus înaintea lui Belisarie, aflat într-o suburbie a Carthagi-nei, Gelimer a început deodatã sã râdã, nemaiputân-du-se stãpâni, încât unii dintre cei de fatã credeau cã, din prea mare durere, îsi pierduse mintile. Dar prietenii gãseau cã omul e plin de spirit, cãci fiind din familie regeascã si înãltat la domnie si din copilãrie pânã la bãtrânete înconjurat de putere solidã si de mari bogãtii, apoi redus la fugã si la multã teamã si îndurând suferinta din Pappua, iar acum ajungând prizonier, în-
99 Ibidem, II, 4, 41.
100 Ibidem, II, 5 si urm. (Detalii asupra acestor lupte la Stein, op. cit., pp. 315-317).
473
NICOLAE   UÃNESCU
cercând astfel toate bunurile si nimicniciile soartei, a socotit cã lucrurile omenesti de nimic alta nu sunt vrednice decât de mult râs101.
Dus la Constantinopol, Gelimer a fost bine tratat de lustinian, care i-a dãruit un întins domeniu în Galatia, unde si-a petrecut restul zilelor ca mare proprietar funciar102.
Capitularea lui Gelimer însemna, de fapt, sfârsitul rãzboiului vandal, în cursul iernii, detasamente ale armatei bizantine ocuparã Sardinia si Corsica, Caesarea Mauritaniei, insulele Baleare si Pityuse, apoi Gadeira (Cadix), dincolo de Columnele lui Hercule, cale de 30 zile de Carthagina, si fortãreata Septem (Ceuta), de cealaltã parte a Columnelor lui Hercule103. Africa pãrea cuceritã, lustinian anuntã aceasta în mod solemn si îsi ia în titulaturã, dupã vechiul obicei, supranumele de Vandalicus, Africanus. în aprilie 534, el a promulgat douã constitutii, schitând cadrele administratiei civile si militare a provinciilor cucerite. Archelaus e numit prefect al pretoriului Africii, care se întindea si asupra Sardiniei, Corsicii, Balearelor si fortãretei Septem. Dupã câteva luni, se crea si un magisterium militum Afri-cae, cu sediul la Carthagina, ca si prefectura, având comanda tuturor trupelor circumscriptiei prefectorale104.
Rechemat la Constantinopol, Belisarie se îmbarcã vara, ducând cu el o pradã enormã, o multime de pri->
101  Prokopios, op. cit., II, 7, 14-16.
102  Ibidem, II, 9, 13.
1M Ibidem, II, 5, 1-8.       .>$ iii?;?*, O 101 Stein, op. cit., p. 319.
474

zonieri, printre care si Gelimer cu elita sefilor armatei, numerosi soldati, dintre care unii intraserã în rândurile buccellarilor învingãtorului, iar altii constituiserã cinci regimente de cavalerie, Vandali lustiniani, trimisi sa cantoneze la frontiera Persiei.
lustinian a acordat generalului sãu credincios si biruitor rãsplata extraordinarã a triumfului, o onoare pe care, dupã afirmatia lui Prokopios, nimeni n-o mai primise în imperiu de aproape 600 de ani105. Solemnitatea s-a desfãsurat cu multã strãlucire. Ore întregi au defilat dinaintea poporului adunat pe treptele Hippo-dromului spoliile Africii cucerite: tronurile de aur, vasele de acelasi metal pretios, pietrele scumpe, vesmintele si trãsurile somptuoase, mormane de monede de argint - toate comorile pe care o sutã de ani ele pradã le grãmãdise în tezaurul vandalilor. Intre ele se aflau insigniile imperiului si vasele sacre ale Templului din Ierusalim, smulse de Genseric la jefuirea Romei106. Veneau în urmã captivii, care uimeau prin talia lor uriasã; Gelimer se deosebea între acestia prin mantaua lui de purpurã, întelegând cã din toate pãrtile multimea privea la nenorocirea lui - relateazã Prokopios - regele nu înceta sã rosteascã cuvintele Scripturii: „Desertãciunea desertãciunilor, toate sunt desertãciune".
La plecarea lui Belisarie, Solomon, ofiter distins, armean de origine, a fost lãsat în fruntea Africii ca magis-ter militum. El a trebuit de la început sã înfrunte revolta populatiei indigene (534). Triburile berbere formau
105 Prokopios, op. cit., I, 9, 2.
106 Aceste sacre relicve au fost trimise de lustinian înapoi la Ierusalim.
475
NICOLAE   BANESCU
populatia de bazã. Dupã distrugerea Statului vandal, ele au început sã se miste împotriva autoritãtii imperiale care se instala, în spatele lor se aflau triburile nomade, gata sã prade tinuturile bizantine, în momentul ; îmbarcãrii lui Belisarie, berberii nãvãlirã în teritoriile ; cucerite din Byzacena si Numidia, nimicind trupele i imperiale, putin numeroase107. Solomon a iesit cu armata împotriva lor si a dat lupta în câmpia de la Mam-ma, zdrobindu-i108. Dar la începutul anului 535 nãvãlesc iarãsi. Solomon îi urmãreste si în muntele Burgaon obtine o mare victorie asupra lor, curãtind Byzacena de dusmani si lãsând numai pe berberii aliati condusi de Antalas109. Trecu apoi în Numidia, împotriva altui sef berber, lavdas, stãpân în Aures, dar nu izbuti a-1 învinge, multumindu-se a ridica în cursul iernii 535-536 o serie de fortãrete, pentru apãrarea tinutului de dincoace de Aures110.
Dar în curând situatia deveni criticã prin revolta, cu mult mai gravã, a soldatilor. Cauzele nemultumirii erau numeroase. Solomon, cerând prea mult de la soldati, nu era popular, întârzierea plãtii soldelor trezea proteste, ca si împãrtirea inegalã a prãzii din campania anului 535. Solomon confiscase apoi în bloc pãmânturile posedate de vandali si multi soldati, cãsãtoriti cu captive vandale, erau instigati de acestea sã prindã partea lor din pãmântul fostilor soti; comandantul însã
107  Ch. Diehl, L'Afrique byzcmtine, p. 65 si urm.; Prokopios, op. cit., II, 10, 6 si urm.
108 Prokopios, op. cit., II, 11, 15 si urm.
109 Ibidem, II, 12, 5 si urm.
110 Ibidem, II, 13, 18-40; Diehl, op. cit., 71-74.                     " fl
476

întelegea sã-1 pãstreze pe seama Statului si a împãratului111, lustinian, convins de aportul divin la recuperarea Africii, nu tolera cultele neortodoxe, iar soldatii arieni erau persecutati din cauza religiei lor, ceea ce a fost iarãsi un motiv de revoltã112. Un incident neprevãzut a contribuit la sporirea confuziei. Unul dintre regimentele de Vandali lustiniani trimise în Orient, ajuns în Lesbos, s-a revoltat, silindu-i pe mateloti sã-1 ducã în Peloponnez, de unde a pornit în Africa, debarcând într-un loc pustiu si, intrând în relatii cu trupele revoltate, le-a încurajat în atitudinea lor113. Fu hotãrâtã asasinarea lui Solomon în catedrala din Carthagina, în ziua de Pasti 536. Conspiratorii nu au avut însã curajul sã dea lovitura si trupele compromise iesirã din Carthagina. Celelalte, dupã câteva zile de nehotãrâre, se revoltarã si ele si începurã sã-i ucidã pe cei favorabili guvernului, luarã cu asalt palatul si Solomon scãpã de la moarte ascunzându-se în capela palatului, de unde a iesit noaptea, împreunã cu Prokopios si câteva persoane din suitã, urcarã pe furis într-o corabie si trece în Sicilia, unde se afla Belisarie, care începuse rãzboiul pentru Italia. Dupã prãdarea Carthaginei, rebelii pãrãsirã orasul, urmând sã se întruneascã toti la Bulla Regia; de acest fapt profitã Theodor din Cappadocia pentru a ocupa Carthagina. Rãzvrãtitii pun în fruntea lor pe Stotzas, fost bucellar al generalului Martin114.
111  Prokopios, op. cit., II, 14, 9-10.
112  Ibidem, II, 14, 22 si urm.
113 Ibidem, II, 14, 18-19-
114 Ibidem, II, 14, 22-42.
477

Ajuns în Sicilia, Solomon ceru ajutorul lui Belisarie, care a trecut îndatã cu o mânã de bucellari în Africa, ajungând la timp spre a scãpa Carthagina asediatã de Stotzas. Urmãrit de Belisariu, Stotzas si rebelii sãi furã învinsi la Membressa si fug în Numidia. Belisarie s-a întors în Sicilia, lãsând provizoriu comanda lui Theo-dor din Cappadocia si lui Ildiger, pentru a pacifica provincia115.
Dupã plecarea lui Belisarie, Stotzas atrase la el, printr-o cuvântare îndrãzneatã, trupele imperiale din Numidia si-i asasinã pe generali (vara anului 536)116.
Informat de cele întâmplate, lustinian a trimis în Africa, cu puteri extraordinare, pe Germanos, general despre care am amintit, învestit cu cea mai înaltã functie pe care o putea avea un general, aceea de prim magister militum inpraesenti. El îsi câstigase un bun nume în luptele cu slavii la Dunãre. Germanos a debarcat la Carthagina cu o micã suitã, dar nu a putut intra imediat în campanie, trebuind sã organizeze fortele imperiale. Cu un tact deosebit, optând pentru o atitudine binevoitoare, atrase, putin câte putin, o parte dintre rebeli. Amnistia acordatã rãsculatilor care se întorceau la datoria lor îi aduse pe multi înapoi. Stotzas a venit cu armata sa asupra Carthaginei, dar rebelii nu îndrãznirã sã atace si se retraserã în Numidia. In primãvara anului 537, Germanos porneste asupra lui în Numidia si, la locul numit (Ad) Cellas veteres™, îl bãtu
115  Ibidem, II, 15.
116 Data e stabilitã de Stein, op. cit., 324, n.2.
117  Stein, op. cit., 326. La Prokopios, op. cit., II, 17, 3, numele este Zralag Berepeg.   ,        >,,:=,,                > „I.1 w          '   ^
478
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
zdrobitor. Stotzas scãpã fugind în Mauritania. Cu aceasta, insurectia condusã de el a luat sfârsit. Cei care au scãpat din luptã si-au declarat supunerea. Altã rebeliune, instigatã de un buccellar numit Maximin, în 538, a fost repede înãbusitã. Rãmâneau triburile berbere, intacte si unite.
Dupã aceste mari rezultate, Germanos se întoarce (539) la Constantinopol si Solomon îsi reia comanda în Africa, cumulând din nou functiunile de prefect al pretoriului si de magister militum.
De astã datã Solomon si-a dat toatã mãsura capacitãtii sale militare, îndreptãtind încrederea ce i-o arãta împãratul. El a curãtat armata de elemente rebele, tri-mitându-le la Bizant si în Italia, lui Belisarie, si-a recrutat elemente noi, i-a expulzat pe vandalii care dãduserã arme rebelilor lui Stotzas si a reînceput rãzboiul cu berberii printr-o expeditie în Aures. O victorie obtinutã la picioarele acestui masiv va sili pe mauri sã se retragã în Mauritania. lavdas a rezistat un timp într-o citadelã, pe vârfurile prãpãstioase ale muntelui, dar, în cele din urmã, a fost alungat si a fugit, rãnit, în Mauritania. Tezaurul sãu a cãzut în mâinile lui Solomon; tot platoul înalt al Numidiei a fost ocupat. Solomon construi acolo o multime de fortãrete, pentru a-i tine în respect pe indigeni. Dupã aceea atacã si supuse toatã Mauritania primã, vechea Mauritanie sitifianã, unde ridicã, de asemenea, multe fortãrete mari si mici118. Astfel, în 540, antica provincie romanã a Africii, de la Tri-politania pânã la hotarele Mauritaniei caesariene, de
118 Prokopios, op. cit., II, 19 si 20; Diehl, L'Afrique byzantine, 87-91; Stein, op. cit., 327.                  •,.....              .<  • :
479

la mare pânã la masivul Aure si la stepele din Hodna, a recunoscut stãpânirea lui lustinian. Datoritã energiei lui Solomon, tinutul a avut o perioadã de liniste.
în 543, revolta triburilor berbere s-a dezlãntuit din nou, provocatã de insolenta si incapacitatea lui Sergi-os, nepotul lui Solomon, trimis ca duce în Tripolitania. Luându-si resedinta în Leptis Magna, el stârneste revolta tribului numit Levathai, omorând 80 dintre oamenii sãi, trimisi cu daruri pentru a întãri pacea. Situatia fiind pentru el gravã, veni la Carthagina, spre a cere unchiului sãu ajutor. Antalas din Byzacena se revoltase si el, fiindcã Solomon îi omorâse un frate. Ajutat de Cutsina al Numidiei, Solomon îl învinse pe Antalas aproape de Theveste, dar, câteva zile mai târziu, indisciplina trupelor îl fãcu sã piardã bãtãlia de la Cillium (mai-iunie 544), în Byzacena, în care el însusi pieri119.
lustinian a fãcut o gresealã când i-a hotãrât ca urmas în Africa pe Sergios, ceea ce nu ne surprinde, acesta fiind logodit cu o nepoatã a Antoninei. Sergios s-a arãtat incapabil sã domine situatia. Revolta a luat proportii, cea mai mare parte a triburilor berbere fiind alãturi de Antalas. Stotzas apãru si el cu vandalii credinciosi. Antalas, nevoind sã rupã cu imperiul, scrise lui lustinian, declarându-i cã maurii sunt gata sã se supunã dacã îl revocã pe Sergios, dar împãratul nu a dat urmare scrisorii. Maurii, din ce în ce mai numerosi, rãspândirã peste tot mizeria, jaful si incendiul, uciderea si fuga locuitorilor. lustinian trimise, în sfârsit, un coleg lui Sergios (545), în persoana lui Areobindos,
119 Prokopios, Bell. Vând., II, 21, 16 si urm. Data de 544 e stabilitã de Stein, op. cit., 548, n.l.                :,;..:  ^\-  . ..•-          t*
480

sotul Prejectei, om nobil, cum îl caracterizeazã Proko-pios120, dar fãrã nici o experientã a rãzboiului. El soseste însotit de Prejecta, de Athanasios, ca prefect al pretoriului, si de Artabane, cu putine trupe armene. Dupã ordinul împãratului, Sergios trebuia sã lupte în Numidia, unde Cutsina luase si el armele contra imperiului, iar Areobindos în Byzacena. O luptã a avut loc în Proconsularis, în care loan, fiul lui Sisinniolus, ofiter brav, lãsat singur fatã de forte mult superioare, a cãzut, dupã ce 1-a rãnit mortal pe Stotzas121. în urma atâtor dezastre, lustinian 1-a rechemat pe Sergios, pe care îl trimise în Italia; Areobindos rãmâne acum sef suprem. Dar în curând ducele Numidiei, Guntarich, care pregãtea o revoltã, pentru a se declara rege, îl asasinã pe Areobindos (sfârsitul anului 545), gândin-du-se sã se cãsãtoreascã cu Prejecta, a cãrei înrudire cu împãratul i-ar fi legitimat stãpânirea. Soarta lui Gun-tarith era însã, la rândul ei, pecetluitã; el a cãzut (în iarna 545-546), strãpuns la un banchet de sabia lui Artabane, care-i suprimã si pe principalii lui complici, printre care mai multi vandali, în timp ce pe altii i-a trimia la Constantinopol122. împãratul 1-a rãsplãtit nu-mindu-1 magister militum, dar, dupã câteva luni, la cererea sa, 1-a rechemat la Constantinopol, unde va ajunge la mari demnitãti.
120 Ibidem, II, 24, 1-2.
121 Ibidem, II, 24, 9-14.
122 Ibidem, II, 26, 30-33; 28, 29 si urm.; Cf. Stein, op. cit., 551-552. [Numele Guntarith este redat de Prokopios sub forma Gontharis (v. si Bell Gotb., III, 31, 3 sau III, 32, 6), aflatã la originea actualului Gunter.]
481
NICOLAE   BANESCU
Succesorul lui Artabane în Africa a fost loan Trogli-ta, unul dintre cei mai buni conducãtori ai lui lustini-an123. El se distinsese ca duce de Mesopotamia, în rãzboiul cu persii si nu venea întâia oarã în Africa, unde mai comandase un regiment de federati sub Belisarie, Solomon si Germanos. Troglitâ a sosit pe mare la Car-thagina, în toamna anului 546. Cutsina trecuse de partea imperialilor, dar Antalas continua sã prade tara, în vreme ce maurii din Tripolitana, condusi de seful le-vath Ierna, se uniserã cu cei din Byzacena. în iarna 546-547, într-o câmpie din aceastã provincie, Troglitâ repurta o victorie desãvârsitã asupra triburilor coalizate. Antalas a reusit sã scape, dar Ierna si mii de alti berberi au fost ucisi si steagurile lui Solomon, pierdute în lupta de la Cillium, au fost gãsite de bizantini în tabãra dusmanã.
Ordinea pãrea a fi aproape restabilitã, când maurii din Tripolitana, pe la mijlocul anului 547, reluarã ostilitãtile, sub un sef cu numele Carcasan, îndreptându-se cãtre Byzacena. Troglitâ a pierdut bãtãlia de lângã Marta (azi Mãret), în regiunea Syrtei Mici. El si-a reorganizat armata, a câstigat un ajutor însemnat de la maurii din Numidia, încheind un fcedus cu lavdas, îl împacã pe Ifisdaias, sef berber important din Numidia, cu aliatul imperial Cutsina si, în primãvara anului 548, porneste în campanie împotriva lui Antalas si Carcasan. O luptã sângeroasã a avut loc în Byzacena meridionalã, care a decis soarta rãzboiului. O sulitã arun-
123 Dupã Stein, supranumele de Troglitâ, care se întâlneste numai la Jordanes, aratã cã el era probabil originar din regiunea numitã Tpâyihoq situatã în Macedonia (op. cit., 554, n.2). '•"•"^'-
482

catã de Troglita asupra lui Carcasan 1-a lovit mortal si biruinta a rãmas imperialilor. Antalas a trebuit sã se supunã si el. Linistea s-a restaurat, astfel, pentru multi ani în Africa bizantinã, care suferise teribil în aceste îndelungate rãzboaie.
loan Troglita a fost învestit cu demnitatea de patriciu si a rãmas comandant în Africa pânã în 553- Faptele lui glorioase au fost citate de poetul Fi. Cresconius Corippus într-o epopee, intitulatã dupã numele sãu, lohannis (loaniada).
Pacea a fost, însã, încã o datã tulburatã în 563, prin ineptia guvernatorului militar Rogathinus. Bãtrânul sef Cutsina, care adusese atâtea servicii imperiului, era asigurat printr-o pensie anualã. Când a venit, în 563, la Carthagina, sã-si primeascã banii, Rogathinus 1-a suprimat, nu se stie de ce. Fiii sãi s-au ridicat atunci în Numidia si revolta a fost destul de serioasã pentru ca lustinian sã trimitã în Africa pe Marcian, unul dintre nepotii sãi, care a pus capãt tulburãrilor124.
b. Reorganizarea Africii bizantine, încã din aprilie 534, când se credea cã totul s-a sfârsit odatã cu capitularea lui Gelimer, lustinian a emis cele douã constitutii privitoare la reorganizarea Africii recuperate. Una privea administratia civilã, schitând noua orânduire întocmitã de împãrat. Acesta tinea sã restabileascã în Africa administratia pe care o cunoscuserã supusii sãi. Importanta pe care o atribuia eliberãrii lor se arãta, cum observã Diehl, în hotãrârea ca Africa sã fie administratã, ca Oriens si Illyricum, nu de un proconsul,
Stein, op. cit., 559; Bury, Historyll, 147-148.
483
NICOLAE   BANESCU
ci de un praefectus praetorio si sã formeze o diecezã specialã, cu resedinta la Carthagina125. Rescriptul imperial din aprilie 534 punea în fruntea administratiei cu acest titlu pe Archelaus, care exercitase mai înainte functia la Bizant si în Illyricum, aflându-se acum în Africa, în calitate de casier general al corpului de expeditie.
Prefectul pretoriului era mare dregãtor al imperiului, lustinian restabili aceastã magistraturã în toatã autoritatea sa. Atributiile sale se întindeau asupra întregii administratii civile; ele priveau deci legislatia (prefectul asigura promulgarera tuturor legilor si deciziilor imperiale), administratia (propunând suveranului pe guvernatorii diferitelor provincii si numind direct anumiti functionari), justitia (prefectul având o competentã considerabilã si pronuntând sentintele fãrã apel), în sfârsit, finantele, în care autoritatea prefectului era foarte întinsã. Chestiunile religioase nu-i erau nici ele strãine: avea politia cultelor si protectia Bisericii ortodoxe.
Prefectul pretoriului era înconjurat de un numeros personal. Rescriptul din 534 enumera diferitele categorii de persoane pentru fiecare serviciu, cu apunta-mentele lor: consiliatii, functionari de rang înalt, bine plãtiti, îl ajutau pe prefect în administrarea justitiei. Cancellarii, care vin imediat dupã consilieri, îl ajutau în aceeasi materie. Alãturi de acestia era officium pro-priu-zis, cu un personal foarte numeros, împãrtit în douã categorii: angajatii distribuiti într-un numãr de birouri, scrinia (commentariensis si ab actis), birouri
L'Afriqne, Livre II, I-ere pârtie, l'administr. civile.
484
l    C
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
însãrcinate cu redactarea actelor si pãstrarea arhivelor; libelli, care primeau cererile adresate prefectului; scri-nium operum, însãrcinat cu lucrãrile publice si constructiile; scrinium arcae, având administratia caselor prefecturii si ordonantarea cheltuielilor provinciei etc. si auxiliari grupati în corporatii sau scholae (exceptores, grefieri administrativi, chartularii, însãrcinati cu socotelile; mittendarii, pentru perceperea impozitelor; cur-sores, curieri pentru serviciul corespondentei; singularii, un fel de gardã personalã, întrebuintati în misiuni de încredere; draconarii, purtãtorii drapelului etc.)126.
Sub autoritatea prefectului erau sapte guvernatori, cu titlul de consulares sau praesides, însãrcinati cu administratia civilã a provinciilor. Provinciile Africii bizantine erau acum: Proconsularis, Byzacium si Tripoli-tania, comandate de consulares; Numidia, Mauritania I (sitifianã), Mauritania II (caesariana, tingitanã) si Sardinia, comandate de praesides.
în ce priveste reorganizarea militarã, lustinian pre-scria, de asemenea, prin cealaltã constitutie pentru Africa, modul în care întelegea sã se înfãptuiascã ocupatia militarã. Trupele de frontierã, care consistau în cea mai mare parte din limitanei, asezate în lagãrele întãrite (castra)127 ale frontierei, sub comanda ducilor, trebuiau sã fie în stare, în caz de agresiune, a ajuta ti-
126 Ibidem, pp. 98-106.
127  Charles Diehl (.L'Afrique byzantine, Livre II, I-ere pârtie, chap. II) expune principiile sistemului defensiv al Africii bizantine, distingând între elementele acestui sistem: orase fortificate (civitates), lagãre întãrite (castra), fortãrete mari (castella), redute mai putin importante (burgi) si ziduri de baraj (clisurae).
485
NICOLAE   BANESCU
nuturile unde erau rânduite fãrã sã astepte întãriri de la armata de expeditie. Limitaneii erau soldati coloni, care dobândeau terenuri în apropierea frontierei si erau obligati sã le cultive128. Armata mobilã, cantonatã în interiorul tãrii, în orase, era compusã din milites comitatenses, organizatia în numeri sau KaTdAoyoi, constituind trupe de infanterie si regimente de cavalerie recrutate din populatiile provinciilor, apoi din federati (Joederati), în genere cãlãri, regimente de mercenari barbari din natiunile vecine, nu în sensul primitiv al cuvântului, ca entitãti autonome129.
Pe lângã acestia, armata mobilã cuprindea si contingente de indigeni (gentiles), recrutati din triburile
128   Ludo M.  Hartmann a reprodus  (Untersuchungen zur Geschichte aer byzantinischen Verwaltung in Italien, 540-750, Leipzig, 1889, nota de la p. 52-53) pasajul caracteristic asupra acestor trupe din constitutia din aprilie 534 privitoare la administratia militarã a Africii si adresatã lui Belisarie: „pro limitaneis vero ordinandis (.quia necessarium nobis esse videtur, ut extra comitatenses milites per castra limitanei constituantur, qui possit et castra et civitate Hmitis defendere et terras colere, ut aliipro-vinciales videntas eos perpartes ad illa loca se conferanf) exem-plum fecimus unius numeri limitaneorum, ut secundum exem-plum, quod nos misimus, per castra et loca, quae provideret tua magnitudo, eos ad similitudinem nostri exempli ordinet, sic ta-men ut, si inveneris de provinciis idonea corpora, aut de illis, quos antea milites habebant, limitaneorum constituas numero in uno-quoque limite, ut, si forsitan commotio aliqua fuerit, possint ipsi limitanei sine comitatensibus militibus una cum ducibus suis adi-uvare loca, ubi dispositi fuerit, non longe limitem exeuntes nec ipsi limitanei nec duces eorum...".
129 Stein, op. cit., 87.
486
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
africane. Africa a fost împãrtitã militar în 4 circumscriptii: Tripolitania, Byzacena, Numidia si Mauritania.
Un magister militam Africae era comandant tuturor trupelor, având un ajutor, domesticus (în textele epocii ulterioare: unoaipa-nyydg). Comanda peste numeri o aveau tribuni sau comites.
tara a iesit cu totul ruinatã din îndelungatele lupte purtate în toate provinciile ei si Prokopios însirã urmãrile nefericite ale cuceririi. Administratia bizantinã instalatã din nou nu a fost dintre cele mai bune, fiscalitatea abuzivã apãsa greu asupra populatiei, care a avut de suferit si din cauza intolerantei religioase. Nu se poate tãgãdui totusi, cum aratã Diehl, grija împãratului de a introduce ordinea si a asigura linistea în tara eliberatã. Ruinele fortãretelor bizantine rãspândite peste tot în Africa mãrturisesc activitatea desfãsuratã de lustinian pentru protectia tãrii; lucrãrile de utilitate publicã în orase, mãsurile pentru repopularea regiunilor devastate ne aratã interesul suveranului pentru prosperitatea Africii, cu atâtea jertfe reîncorporatã în imperiu"0.
c. Cucerirea Italiei. Rãzboiul cu gotii. Africa în mâinile bizantinilor constituia o admirabilã bazã de operatii pentru cucerirea Italiei, împrejurãrile aveau sã ofere în curând si aici un pretext interventiei Imperiului bizantin.
Lui Theodoric îi urmase la tron un copil, nepotul sãu, Athalaric, pe care Amalasuntha, fiica marelui re-
130 V. observatiile savantului francez din Cambridge Medieval History, voi. II, pp. 22-24.
487

ge, îl avea din cãsãtoria sa cu vizigotul Eutharic. Ea a luat frânele cârmuirii în timpul minoratului fiului sãu. Regina primise o educatie romanã la Ravenna, stia bine greceste, era curajoasã si inteligentã131, si hotãrî sã dea fiului sãu educatia pe care o primise si ea. îl încredinta deci grijii a trei goti civilizati, care împãrtãseau vederile sale. Dar gotii, ca popor, nu întelegeau civilizatia italianã si credeau numai în arta rãzboiului. Câtiva sefi se prezentarã reginei, protestând împotriva regimului de educatie a regelui, menit sã facã din el un efeminat si las132. Amalasuntha a fost nevoitã sã primeascã protestele lor, desi nu erau pe placul ei. Atha-laric a fost scos din pregãtirea pedagogilor si, fiind o naturã slabã, a fost târât de tinerii asociati acum la educatia sa nationalã în vicii care îi ruinarã repede sãnãtatea. Rãu vãzutã de goti, Amalasuntha, amenintatã de un complot, luã mãsuri împotriva conspiratorilor si simti nevoia sã-si pregãteascã retragerea. Ea îi scrise lui lustinian, întrebând dacã ar fi dispus sã o primeascã, în caz de nevoie, împãratul a fost bucuros sã o primeascã si i-a pregãtit o casã la Dyrrachion, unde sã poatã poposi în drumul sãu spre Constantinopol. în acest timp, trei dintre sefii goti ostili au fost îndepãrtati de la Curte, trimisi în misiuni militare la frontierã, unde, mai târziu, aveau sã fie ucisi.
Amalasuntha avea o rudã apropiatã în Italia, Theo-dahad (Theodad), vãrul ei (fiu al Amalafridei, regina vandalilor, o sorã a lui Theodoric). El nu avea nimic din însusirile militare ale rasei sale. Se bucurase de o
131  Prokopios, Bell. Goth., I, 2, 3-4.
132 Ibidem, I, 2, 6 si urm.
488

educatie liberalã si se închinase studiului filosofici lui Platon. Era însã de o mare cupiditate. Avea numeroase proprietãti în Toscana si, prin încãlcãri asupra vecinilor, se fãcuse stãpân pe o mare parte a acestei provincii. Populatia se plânsese împotriva rapacitãtii sale si Amalasuntha îl silise la restituiri133.
Theodahad nu avea ambitii de mãrire. Idealul sãu era sã-si petreacã viata în plãceri la Constantinopol si a cãutat sã-si realizeze aceastã dorintã îndatã ce s-a ivit prilejul. Doi episcopi din Rãsãrit venirã la Roma, pentru chestiuni de doctrinã teologicã. Theodahad le încredinta o scrisoare cãtre lustinian, în care îi propunea acestuia sã-i cedeze bunurile din Toscana în schimbul unei sume de bani, al rangului de senator si al permisiunii de a trãi la Constantinopol.
Odatã cu episcopii venise (în 534) si un agent imperial, Alexandru, spre a aduce regentei plângeri cu privire la purtarea ei nemultumitoare, cu prilejul jafului de la Gratiana, când gotii se luptaserã cu gepizii la Sirmium pentru dezertorii bulgarii si pentru afacerea cetãtii Lilybaeum. Regenta a replicat acestor acuzatii, reamintind serviciile aduse împãratului în Sicilia, cu prilejul campaniei din Africa. Dar aceste acuze urmãreau numai sã-i amãgeascã pe goti. în realitate, Alexandru avea misiunea precisã de a încheia o conventie secretã cu regenta, deoarece situatia ei era mai criticã decât oricând. Viata de plãceri îl ruinase cu totul pe Athalaric, care nu mai avea mult de trãit. La moartea lui regenta, foarte impopularã, nu si-ar fi putut pãstra decât cu greu situatia si ea se gândea sã
Ibidem, I, 3, 3-4.
489
NICOLAF.   BÃNESCU
depunã puterea în mâinile lui lustinian134. Ea comunicã lui Alexandru intentia sa si acesta se întoarse cu episcopii la Constantinopol. Primind mesajul regentei si pe al lui Theodahad, lustinian a trimis un nou agent în Italia, pe Petrus, un abil diplomat.
în acest timp Athalaric s-a stins din viatã (2 octombrie 534). Venind momentul critic, Amalasuntha a comis o gresealã fatalã: i-a propus lui Thodahad sã împartã cu ea demnitatea regalã si 1-a proclamat rege, în noiembrie 534, luându-i jurãmânt cã-i va lãsa exercitiul guvernãrii. Furã expediate îndatã scrisori lui lustinian despre noua situatie135. Dar dupã formalitãtile ipocrite, Theodahad aruncã masca. El a adunat rudele celor trei goti ucisi de reginã, i-a suprimat pe notabilii care-i erau credinciosi si pe ea a închis-o într-o insulã a lacului Bolsena. Amalasuntha a fost apoi silitã de ingrat sã scrie o scrisoare lui lustinian, declarând cã totul e bine. Theodahad a scris el însusi în acelasi sens, trimitând scrisorile cu doi senatori: Liberius si Opilio136.
în drumul sãu pe Via Egnatia, Petru îi întâlni pe gotii care duceau scrisorile ce vesteau moartea lui Athalaric si ridicarea la tron a lui Theodahad. Ajuns în portul Aulona, îi întâlni pe Liberius si Opilio, care îl informeazã despre arestarea reginei. El trimise în grabã un mesager la Constantinopol si asteptã ordine noi. lustinian scrise imediat o scrisoare Amalasunthei, asigurând-o de protectia sa si-i dãdu lui Petru instruc-
134 Prokopios, op. cit., I, 4, 27-28.
135  Ibidem, l, 4, 1-11. [Despre ansamblul acestor evenimente, v. T. Lounghis, Les ambassades byzantines en Occident... 407-1096, Athena, 1980, p. 9, 60 si urm.]
136  Bury, History II, 163-164.                      } •   ,_ j           A\  M
490

tiunii în sensul cã trebuia sã-i punã în vedere lui The-odahad si gotilor cã e pregãtit sã o sprijine pe regentã. Dar autoritatea împãratului si declaratiile ambasadorului nu O' mai puturã salva pe Amalasuntha: ea a fost ucisã în închisoarea sa (30 aprilie 535), rudele gotilor ucisi convingându-1 pe Theodahad s-o execute în interesul propriei sale sigurante. Petru nu a ezitat sã-i declare, în numele lui lustinian, cã aceastã crima înseamnã „rãzboiul neîmpãcat între împãrat si goti (âcr-novSog PO.CIÃ.EÎ iL KO.I (rcpicnv 6 na^etiot e'crrai)"-137
Aceasta e tragica istorie a Amalasunthei, cum ne-o povesteste Prokopios în istoria rãzboaielor. Dar în Anekdota™ el o acuzã pe Theodora de aceastã crimã: ea s-ar fi temut de venirea reginei, tânãrã încã si frumoasã, si i-ar fi cerut lui Petru sã îl îndemne pe Theodahad sã o ucidã.
lustinian a socotit omorârea reginei, cãreia îi oferise protectia imperiului, ca un casus belii. Prin ambasadorul sãu Petru, el îi ceru lui Theodahad sã abdice si sã-i lase Italia; în caz contrariu, va avea rãzboi, în acelasi timp, împãratul a pregãtit expeditia. El trimise asupra Italiei douã armate: una, comandatã de Mundus, magister militum per Ittyricum, trebuia sã pãtrundã în Dalmatia, sã ia Salona139; cealaltã, mai mare (avea 7.500 de oameni, afarã de garda personalã a generalului), era încredintatã lui Belisarie140, cu titlul însemnat de avTOKpâTOtp. Ea trebuia sã urmeze drumul
137  Bell. Gotb., I, 4, 31.
138  16, 1-4. [în editia româneascã a lui H. Mihãescu (v. Supra, n. 7), textul respectiv se aflã la p. 133J
139  Bell. Goth., I, 5, 2.                                                                     \ "(0Ibidem, I, 5, 3-4.                                        : -dl .q ,i               \
491

pe mare si sã opereze o deschidere în Sicilia. în acelasi timp, diplomatia imperialã se silea sã atragã împotriva ostrogotilor o aliantã barbarã si cerea, cu bani, sprijinul merovingianului Theodebert. O misiune cu scrisori si daruri îl invita sã coopereze împotriva arienilor goti141.
Theodahad era, ca si Gelimer al vandalilor, un om incapabil sã reziste atacului imperial. Ca si regele vandal, el ne înfãtiseazã exemplul tipic a ceea ce fãcuse civilizatia romanã din barbari: nu mai avea nici una din energiile native ale rasei sale - (ov JJ.EV KCCI cpvaei ãvavSpot, zice Prokopios. Campania s-a deschis în 535. Fortele ostrogote din Dalmatia erau slabe; Mundus le-a învins usor si a luat Salona. Sicilia a fost cuceritã, de asemenea, fãrã greutate. Singurã garnizoana din Pa-normon (Palermo) a opus rezistentã, dar a fost repede învinsã de Belisarie. Acesta a trecut apoi în Africa, de unde împãratul îi dã ordin sã vinã în Italia împotriva gotilor. Belisarie intrã în Italia pe la Rhegium, însotit de Prokopios (mai 536). Populatia, care îi ura pe os-trogoti, îl salutã ca pe un eliberator, în noiembrie, Belisarie cucerea Neapole, dupã un scurt asediu. Succesele acestea rapide au provocat indignarea soldatilor ostrogoti. O revolutie militarã îl rãstoarnã pe Thoda-had (noiembrie 536)142 si îsi alege un sef în persoana lui Vitiges, soldat de origine obscurã, dar de o bravurã încercatã. Acesta nu avea însã însusirile unui general.
141  Ibidem, I, 5, 8 si urm.
142 El a pierit ucis pe drum, când a încercat sã fugã din Roma la Ravenna [Ibidem, 11, 1-10 (traducerea lui H. Mihãescu, Rãzboiul cu gotii, p. 46-47)].
492
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
El îsi pierdu vremea retras la Ravenna, unde îsi serba nunta cu o principesã din familia lui Theodoric, cu Ma-tasontha, fiica Amalasunthei. Deoarece a fost o cãsãtorie silitã; el si-a fãcut din ea o dusmancã implacabilã.
La sfârsitul anului 536, Belisarie, chemat de populatia romanã, s-a îndreptat asupra Romei si, fãrã sã întâmpine din partea garnizoanei ostrogote vreo rezistentã, a intrat, la 9 sau 10 decembrie 536, în Roma, restabilind în ea autoritatea lui lustinian. Dar îndatã s-a vãzut neajunsul politicii militare a lui lustinian, care întreprindea actiuni mari cu mijloace putine. Fortele puse sub comanda lui Belisarie erau cu totul mediocre. Biruitorul a primit în curând supunerea Apuliei si Calabriei, în care nu erau goti, si a gotilor din Samni-um de Sud143. Belisarie s-a silit apoi sã punã Roma în stare de apãrare contra unui eventual asediu si a trimis detasamente ca sã ocupe Narni, Spoleto si Perusa.
în februarie, Vitiges trece la ofensivã. Armata adusã dinaintea Romei era sporitã cu cea venitã din Proven-ta, cãci el respectase pactul lui Theodahad, care o cedase francilor. Avea, astfel, la asediul Romei câteva zeci de mii de soldati. Fatã de aceastã armatã formidabilã, Belisarie avea în Roma numai 5.000 de soldati. El a trebuit sã ia mãsuri energice contra unor senatori favorabili gotilor. Papa Silverius, bãnuit de întelegere cu dusmanii, e ridicat din Scaun (18 noiembrie 537) si înlocuit cu Vigilius.
Vitiges a rãmas mai mult de un an (februarie 537 -martie 538) sub zidurile cetãtii, fãrã a putea face nimic: toate silintele sale se sfãrâmarã în fata admirabilei
Bell. Gotb, I, 15, 1-4.                        n.  ;; • ,K .-•,.^-
493
NICOLAE   BANESCU
energii a lui Belisarie. într-o scrisoare adresatã împãratului, el aratã inferioritatea în care se aflã, înconjurat de forte considerabile si, cerând sã i se trimitã întãriri, face aceastã declaratie de credintã si de vitejie: „Eu stiu, desigur, cã sunt dator Majestãtii Tale cu moartea si de aceea nimeni nu m-ar putea scoate viu de aici"114. Cu atât de putini oameni, el a fãcut minuni de ingeniozitate strategicã si de curaj personal, în cele 69 de lupte dintre asediatori si asediati145, încât nici asalturile furioase ale vrãjmasilor, nici tãierea apeductelor, nici bolile si foametea care decimau trupele sale nu au putut sã-i biruie rezistenta.
împãratul a fost impresionat de atâta bravurã si a trimis întãriri în Italia. Unele din aceste întãriri au ajuns la Roma. în decembrie, alte trupe au fost trimise, sub comanda lui loan, nepotul lui Vitalian, si ele au debarcat pe coastele Adriaticii. Tot atunci mari cantitãti de grâu se apropiau de Roma, si acestea 1-au determinat pe Vitiges sã facã propuneri de pace, declarând, prin solii trimisi lui Belisarie, cã cedeazã Campania si Sicilia si cã va plãti un tribut anual. Belisarie a respins propunerea, acordând numai un armistitiu de trei luni, pentru ca ambasadorii sã poatã trata cu împãratul146, în februarie 538, armistitiul expirând, loan nãvãlea în Picenum si cucerea Rimini. Matasontha îi oferea Ra-venna, cu conditia de a o lua de sotie147. La stirea cãderii cetãtii Rimini, Vitiges a ridicat asediul Romei
144  Ibidem, l, 24, 17.
145 Stein, op. cit., 350.
146 Prokopios, II, 6, 3 si urm.
147  Ibidem, II, 10, 11.
,^494
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
(martie 538). Când jumãtate din trupele lui au trecut Pons Milvius, Belisarie le atacã puternic cu toate fortele sale si gotii au avut pierderi considerabile148. La apelul arhiepiscopului ele Milan, Datius, trupe bizantine au intrat cu Mundilas în Liguria si au ocupat (aprilie 538) acest oras. Flotele imperiale dãdeau în acest timp lovituri în toate pãrtile.
Pe la mijlocul anului 538, sosesc în Italia noi ajutoare, 7.000 de oameni din Orient, sub comanda lui Narses. Dar neîntelegerile dintre cei doi generali au slãbit autoritatea lui Belisarie si au anihilat unitatea de conducere. O scrisoare a împãratului cãtre Belisarie spunea categoric cã, trimitându-1 pe Narses în Italia, nu întelegea a-1 învesti cu comanda armatei; el dorea ca Belisarie sã conducã întreaga armatã cum va crede si se cuvine ca toti sã i se supunã „în interesul Statului nostru". Narses însã socotea cã este sub demnitatea functiei sale sã lucreze ca subordonat al unui general si pretexta, când trebuia sã colaboreze la actiunea lui Belisarie, cã planul acestuia nu e interesul Statului149, în aceastã situatie trupele s-au risipit în diferite directii. Belisarie cuceri totusi câteva orase, între care si Milan, care a fost apoi recucerit de goti, silit sã capituleze si aservit enorm pe urma acestei reocupãri. Francii lui Theodebert au profitat de aceste lupte dintre goti si bizantini pentru a trece Alpii în Italia, pustiind îngrozitor valea Fadului. lustinian s-a vãzut nevoit sã-1 recheme pe Narses la începutul anului 539, lãsând lui Belisarie singur conducerea operatiilor. Lucrurile s-au
149
Ibidem, II, 10, 12 si urm.; Bury, II, p. 194. Bury, II, pp. 199-200.
495
NICOLAE   BANESCU
îndreptat repede: una câte una cetãtile cad în mâna lui Belisarie, Italia centralã este curãtitã de dusmani si Vitiges se închide în Ravenna. Cãtre sfârsitul anului 539, Belisarie îl atacã în acest ultin al sãu refugiu; Ravenna e blocatã pe uscat si pe mare. Regele cãuta sã provoace dificultãti din afarã imperiului si a izbutit sã trimitã o solie la Chosroes al persilor, spre a-1 convinge de primejdia pe care o prezintã pentru el cãderea Italiei, dupã cea a Africii, în mâinile lui lustinian, si a-1 decide sã facã rãzboi imperiului150. Stein crede cã lustinian nu a putut fi strãin de interventia lui Vitiges pe lângã Chosroes si de aceea s-a decis sã ofere îndatã ostrogotilor pacea în conditii neasteptate. Doi ambasadori sosesc din Constantinopol, aducând instructiunile lui lustinian pentru pace. El propunea o împãrtire a Italiei: tãrile la nord de P6 vor fi pãstrate de Vitiges, cele de la Sud vor fi ale împãratului. Tezaurul regal din Ravenna va fi împãrtit egal între pãrtile contractante. Gotii, surprinsi de aceste propuneri, mai bune decât ar fi dorit, le-au acceptat fãrã sovãialã. Atunci s-a întâmplat un fapt care aruncã o curioasã luminã asupra moravurilor bizantine ale veacului al Vl-lea. Cu toatã vointa formal exprimatã de suveranul sãu, Belisarie se opune instructiunilor primite, nevrând sã renunte la o biruintã totalã pe care o stia atât de apropiatã. Când ambasadorii se întoarserã în lagãrul sãu, cerându-i sã-si punã semnãtura pe tratatul de pace pe care gotii o socoteau indispensabilã pentru validitatea lui, Belisarie refuzã, cu toate protestele tuturor generalilor. Atunci gotii, în disperare, luarã o hotãrâre ex-
1 Prokopios, II, 22 si urm.
496

traordinarã: proclamarea lui Belisarie ca împãrat al Occidentului. Ei trimiserã la el în secret emisari, ce-rându-i sã primeascã domnia. Vitiges a fost constrâns sã-si dea consimtãmântul. Belisarie întelege sã rãmânã credincios suveranului sãu, dar se grãbeste sã profite de acest neasteptat prilej. Luându-si precautiile necesare pentru înlãturarea oricãrei suspiciuni, el se preface cã primeste propunerile si promite emisarilor goti, care veniserã la el în secret, cã va îndeplini promisiunile pe care i le ceruserã (de a respecta viata si proprietãtile gotilor), amânându-si numai depunerea jurãmântului pe care trebuia sã-1 facã în calitate de suveran al italienilor si gotilor. Portile Ravennei se vor deschide astfel si Belisarie îsi face intrarea în oras în fruntea gãrzilor sale, în mai 540. în acelasi timp, din ordinul sãu, flota bizantinã pãtrunde în portul Classis, încãrcatã de provizii, pentru alimentarea orasului. Când vestea cãderii Ravennei se rãspândeste, comandanti din multe cetãti trimit la Belisariu, spre a-1 încredinta de supunerea lor. Singure femeile barbare, care auziserã de la sotii lor cã dusmanii sunt mari la trup si mult mai numerosi, îsi insultau acum sotii, arãtând cu mâna pe învingãtori, si le imputau lasitatea151. Belisarie îl pune pe Vitiges sub pazã, dar cu multã cinste, si permite gotilor care locuiau dincoace de P6 sã se ducã sã-si cultive pãmântul, încât bizantinii se simt mai în sigurantã în Ravenna, fiind aproape egali la numãr cu gotii.
151 Prokopios, op. cit., II, 29, 34. [= Rãzboiul cu gotii, p. 131.l
traducerea lui H. Mihãescu,
497
l

Vitiges a fost transportat apoi cu familia sa la Con-stantinopol, împreunã cu floarea aristocratiei gotice, lustinian 1-a tratat cu omenie, ca si pe Gelimer, i-a acordat titlul de patriciu si i-a dãruit un domeniu în Asia. El va supravietui numai doi ani înfrângerii sale. Vãduva sa, Matasontha, 1-a luat mai târziu în cãsãtorie pe Germanos, nepotul împãratului, privit ca eventual
' succesor.
Rãzboiul interminabil cu persii ne explicã excesiva
', prelungire a rãzboiului în Italia. Imperiul nu avea des-
; tule mijloace ca sã sustinã lupta pe douã fronturi. Surprinsi un moment de cãderea Ravennei, gotii se
, desteptarã si, puternici încã în nordul Italiei, îi oferirã coroana lui Uraîas, comandantul unei armate gote la nord de P6, însã acesta sfãtui sã fie ales Ildibad, care comanda la Verona. Amândoi pierirã din pricina intrigilor în care fost prinsi, iar unul dintre rugi, Eraric, izbuti sã fie recunoscut rege si intrã în tratative cu imperiul. Dar Totila, nepotul lui Ildibad, începuse si el
i tratative, în momentul în care partida decisã la rezis-
, tentã i-a oferit coroana, în toamna anului 541. (Eraric
.- fusese atunci asasinat de goti).
în Totila gotii îsi aflaserã un sef tânãr, plin de energie si cu mari însusiri militare. El îsi schimbã îndatã atitudinea si nu se mai gândi decât la salvarea poporului
, sãu.
Totila porni deci energic la actiune. lustinian îl tri-
; mise în Italia pe Artabazes, armean de origine si ofiter
f capabil, încercarea sa de a cuceri Verona nu izbuteste si imperialii se retraserã dincoace de P6. în primãvara anului 542 lupta se dã lângã Faenza, luptã în care bizantinii au fost învinsi, iar viteazul Artabazes a murit
498

din pricina rãnii primite în lupta singularã cu un got urias, pe care îl ucisese152. Generalii romani nu aveau nici o unitate de actiune si Totila a putut cuceri multe orase în Italia centralã, iar cãtre sfârsitul anului 546 împresura Roma, unde comanda Bessas.
Fatã de aceastã situatie, lustinian se gândi sã-1 recheme pe Belisarie din Asia, unde purta rãzboiul cu persii si sã-1 trimitã iarãsi în Italia, în aceeasi calitate de comandat suprem. Dar îl trimise fãrã trupe si fãrã mijloace suficiente si bravul general a încercat în zadar sã scape Roma cu putinele trupe aduse de loan trimis anume de Belisarie la împãrat, spre a obtine mijloacele necesare unei actiuni serioase. Roma cãzu, dupã multe lupte, la 17 decembrie 546, prin trãdarea isa-urienilor, care deschiserã gotilor, noaptea, poarta Asinaria.
Totila spera cã acest succes va pune capãt rãzboiului si începu negocieri, respinse de lustinian, care-i punea în vedere cã trebuie sã trateze cu Belisarie, învestit cu depline puteri. Ambasadorii lui Totila erau instruiti sã declare cã, dacã pacea va fi respinsã, el va dãrâma la pãmânt toatã Roma, îi va nimici pe senatori si va ataca Illyricum. Belisarie, care se afla la Porto, îl opri însã de la acest gând, printr-o scrisoare în care-i vorbeste de monumentele care fac gloria Romei si prin care ea apartine posteritãtii, astfel încât o insultã
152 Prokopios, III, 4, 23-29. [Acelasi izvor îl mai mentioneazã pe Artabanes, alt comandat bizantin de origine armeanã, pentru care se poate consulta EPLBIP, voi. III, Athena, 1998, p. 219, s. v., ca si Infra, n. 163 a lui N. Bãnescu.]
499
NICOLAE   BANESCU
asupra ei va fi privitã ca o mare nedreptate fãcutã tuturor generatiilor viitoare153.
Nelinistit de succesele pe care imperiul începea sã le aibã în sudul Italiei, Totila hotãrãste sã întreprindã o expeditie în acele pãrti, în acest scop, el dãrâmã mai întâi o treime din zidurile Romei si hotãrî sã evacueze orasul, ducând în Campania populatia care mai exista, târând în alaiul sãu senatul captiv; lãsând o bunã parte din armata sa afarã din oras, la vest, în lagãr, pentru pazã, el porni cu restul armatei spre Lucania154.
Totila ocupã cea mai mare parte din teritoriile cucerite de loan, care se retrãsese la Otranto si-i hãrtuia pe gotii risipiti în toate pãrtile, astfel încât Totila s-a vãzut silit sã-i adune la nordul Apuliei, lângã muntele Gargano155. loan ocupã apoi Tarent, iar Totila se îndreptã spre Italia centralã.
în aprilie 547, Belisarie lãsã la Porto, pe care îl ocupase mai înainte, soldatii necesari spre a asigura apãrarea si intrã cu restul armatei în Roma, fãrã ca gotii sã încerce a-1 împiedica, începu imediat sã restaureze zidurile, ca sã se poatã apãra, în momentul previzibilei întoarceri a regelui got. Neputând construi într-un timp atât de scurt cât dãrâmase Totila din împrejmuire, se mãrgini sã arunce unele peste altele pietrele, lip-sindu-i cu totul varul pentru a le cimenta, în fata zidului astfel improvizat se afla un sant adânc, sãpat mai dinainte. Numai portile sfãrâmate de goti nu avu vreme sã le aseze din nou. Punând toatã armata la lucru,
153 Bury, II, pp. 243-244.
154 Prokopios, III, 22, 18-19.
155 Ibidem, III, 23, 20-24.
500

a putut repara astfel, în 25 de zile, tot ce dãrâmase Totila. Aduce, în acelasi timp, pe Tibru multe provizii si toate acestea atraserã populatia refugiatã în împrejurimi.
îndatã ce auzi, Totila se ridicã cu toatã armata si veni la Roma, asezându-si tabãra lângã Tibru. A doua zi, la rãsãritul soarelui, gotii se aruncarã cu mare furie si zgomot asupra zidurilor. Belisarie îi asezã pe cei mai buni luptãtori la portile dãrâmate si, dupã o luptã crâncenã, care a tinut pânã noaptea, gotii au fost înfrânti. Ei se retraserã în tabãrã, pentru a începe din nou asaltul în zorii zilei urmãtoare. Dar si acest atac a fost respins sângeros. Totila se retrase atunci la Ti-bur156, surpând toate podurile de pe fluviu, ca sã nu-i poatã Urmãri imperialii.
Belisarie asezã portile zidurilor, îmbrãcându-le în fier si trimise iarãsi împãratului cheile, la Constantino-pol157. Totila atacã Perusa (vara anului 547), care rezistã158, apoi se întoarse în sudul Italiei, unde loan dãduse o mare loviturã, fugãrind trupele gote din Capua, unde erau închisi senatorii si sotiile lor, pe care îi elibereazã si îi trimite în Sicilia. în fata fortelor superioare ale gotilor, loan se retrase în Otranto159.
La insistentele lui Belisarie, lustinian trimite câteva întãriri, numãrând vreo patru mii de oameni si pe Va-
156  [în textul original Tibouris (Prokopios, Bell. Goth., II, 4, 7; III, 10, 23; III, 10, 19-22; III, 24, 32), astãzi Tivoli, oras situat lângã Roma, spre rãsãrit.]
157 Ibidem, III, 24, 8 si urm., 19 si urm.
158 Ibidem, III, 25, l si urm. [în textul lui Prokopios e Perusia, azi Perugia].                              . ,
159  Ibidem, III, 26.       4
501
NICOLAE   BANESCU
lerian, magister militum al Armeniei, cu o mie de buc-cellari ai sãi. împãratul, temându-se pentru Sicilia, poruncise lui Belisarie sã întreprindã o ofensivã în sudul Italiei. Generalul a venit la Crotona cu putine trupe. Cavaleria sa fu decimatã de Totila lângã Rossano si Belisarie trecu la Messina, unde îsi va petrecu iarna din 547-548. Primãvara trecu la Otranto, apoi încercã sã ajute, cu Valerian si loan, Rossano, asediat de Totila, dar nu izbuti si generalii se despãrtirã, pornind cãtre nord. Rossano a trebuit sã capituleze. Perusa cãzu, de asemenea, în mâinile gotilor, cãtre primãvara anului 549-
Reusita fiind imposibilã din pricina mijloacelor extrem de reduse de care dispunea, în iulie 548, Belisarie a îmbarcat-o la Otranto pe sotia sa Antonina pentru a merge la Constantinopol, sã intervinã prin Theodora, la care avea mare trecere, ca împãratul sã-i trimitã întãriri serioase. Dar înainte de sosirea ei, împãrãteasa murise de un cancer, în lipsa ajutorului ei, Antonina nu a putut face altceva decât sã obtinã rechemarea lui Belisarie. lustinian o admite, având trebuintã de Belisarie împotriva persilor160.
Plecarea lui Belisarie înrãutãti situatia. Italia aproape nu mai avea apãrare. Flota ostrogotã, condusã de transfugul Indulf, fost buccellar al lui Belisarie, devasta cumplit în primãvara anului 549 coasta Dalmatiei, biruind cu totul trupele guvernatorului de Salona trimise asupra lui si capturându-le corãbiile161. Totila ata-
160 Prokopios, op. cit., III, 30, 25.
161  Ibidem, III, 35, 23 si urm.
M
502

cã din nou Roma si reusi sã o recupereze. Belisarie îl lãsase acolo pe buccellarul sãu Diogenes, soldat încercat, care se apãrã câteva luni, dar în ianuarie 550, printr-o nouã trãdare a isaurienilor, care deschid poarta Sfântul Paul (antica porta Ostiensis), Totila ocupã iarãsi Roma, în care se instala acum ca un suveran. El începu lucrãri de reconstruire si se îngriji de repopularea orasului; în acelasi timp, se adresã din nou împãratului, oferind Sicilia si Dalmatia, un tribut anual si trupe de câte ori imperiul ar cere. Dar lustinian nu primi ambasada regelui si acesta se hotãrî sã ducã rãzboi în Sicilia. în drumul sãu fãcu sã capituleze Taren-tul si, trecând în Sicilia (mai 550), Rhegium cãzu, de asemenea, în mâinile sale, în timp ce, la nord de Apen-nini, gotii ocupau Rimini si repurtau o mare biruintã asupra unei trupe imperiale aproape de Ravenna. Totila a încercat, fãrã a izbuti, sã supunã si Messina. Apoi începu sã devasteze Sicilia. Invazia insulei care interesa direct Curtea bizantinã, Sicilia întreagã fãcând parte din bunurile private ale Coroanei162, îl determinã pe lustinian la o sfortare supremã. El se gândise — mãrturiseste Prokopios — sã-1 trimitã în Italia pe Germanos ca generalisim al rãzboiului cu gotii si acestia, aflând, intraserã în mare panicã, întrucât faima lui era cunoscutã de toti. Dar, spune mai departe istoricul, nu se stie de ce împãratul s-a rãzgândit si a expediat în locul sãu pe Liberius, cu câteva mii de pedestri, la Syracuza. Apoi, socotind cã acesta era prea în vârstã si putin experimentat în ale rãzboiului, îl trimise pe urma lui pe
62 Stein, op. cit., p. 424.
503

Artabanes163, pentru a-1 înlocui. Liberius nu putuse rãmâne în Syracuza, asediatã de goti, si trecuse la Pa-normon (Palermo), unde îl gãsi, dupã câteva luni, Artabanes, a cãrui flotã fusese împrãstiatã de o furtunã, înainte de sfârsitul anului 550, Totila pãrãsise Sicilia cu o pradã imensã, la zvonul apropiatei sosiri a unei armate mari imperiale în Italia de Sus.
într-adevãr, lustinian se hotãrâse sã trimitã împotriva gotilor ca generalissim pe nepotul sãu Germanos, încântat de aceastã misiune, gândindu-se, afirmã Pro-kopios, sã salveze Italia, ca mai înainte Africa. Cãsãtorit cu Matasuntha, fiica Amalasunthei, el credea - afirmã istoricul - cã gotii se vor rusina sã ia armele împotriva lui dacã ar fi avut-o însotitoare pe sotia sa, urmasã legitimã a lui Theodoric164.
împãratul îi puse la dispozitie mari sume de bani, la care el adãugã altii din propria sa pungã, si putu aduna în scurtã vreme, continuã mentionatul istoric, multã armatã din cei mai viteji oameni. Din toate pãrtile alergau mercenari sub steagurile sale si buccellari ai altor generali. Fiii sãi, Iustin si lustinian, ridicau trupe în Balcani, iar loan, nepotul lui Vitalian, ginerele lui Germanos, comandând Illyricum, participa si el la
163  Implicat mai înainte, cu alti doi armeni de la Curte, într-un complot împotriva împãratului, încercând sã-1 atragã si pe Germanos, acesta denuntã indirect complotul. lustinian s-a indignat cã nu a fãcut-o imediat si asa se explicã nehotãrârea împãratului fatã de general. El a tratat însã cu clementã pe complotisti, sus-pendându-i un timp din functii. [Prokopios, Rãzboiul cu gotii, ed. H. Mihãescu, Indice, p. 278, s. v. „Artabanes"; v. si Supra, n. 152, partea adãogitã.]
164  Bell. Goth., III, 39, 11-15.               -^ ••«!' •lto '~f; -u-"-< *
504
I
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
expeditie. stirea rãspânditã în Italia a fãcut o profundã impresie. Gotii erau nelinistiti, scrie Prokopios, sã lupte împotriva urmasilor lui Theodoric. Resturile împrãstiate ale trupelor bizantine învinse de goti se adunaserã în Istria, pe unde auziserã cã va trece Germanos. Generalii care comandau în Italia cetãti care rezistau încã prindeau curaj în asteptarea renumitului lor coleg.
Sfârsitul Statului ostrogot pãrea apropiat. Soarta a vrut însã altfel. Când totul a fost gata, s-a produs o nãvãlire puternicã a sclavenilor care, trecând Dunãrea, se îndreptau spre Thessalonic. Ei erau vestiti prin cruzimea lor sãlbaticã, nimicind populatia pe unde treceau. stiind ce pustiu vor lãsa în urma lor, lustinian scrise lui Germanos sã-si amâne plecarea în Italia si sã porneascã imediat sã scape Thessalonicul si orasele dimprejur de primejdia care le ameninta165. Când scla-venii au aflat de la captivi cã Germanos e la Sardica, se înspãimântarã atât de tare, cãci îl cunosteau din luptele purtate la Dunãre ca strateg al Thraciei, încât îsi schimbarã îndatã directia si se strecurarã în Dalmatia. Scãpat de grijã, Germanos porunci armatei sã se pregãteascã de plecare, având sã porneascã peste douã zile cãtre Italia. Din nefericire, cade deodatã bolnav si moare pe neasteptate166, în toamna anului 550.
lustinian nu se putu decide sã-1 numeascã în locul lui Germanos pe loan, nepotul lui Vitalian, magister militum per Illyricum, nesocotindu-1 în stare sã exercite autoritatea necesarã asupra tuturor generalilor. Se decise pentru eunucul Narses, care nu primi decât în
165 Ibidem, III, 40, l si urm.
166 Ibidem, III, 40, 9.
505

anumite conditii, pe care împãratul a trebuit sã le accepte. Narses era hotãrât sã completeze mult înarmãrile destul de considerabile ale lui Germanos si, afarã de aceasta, a cerut banii necesari pentru a putea plãti rãmãsitele soldelor datorate trupelor din Italia, implicit ale celor trecuti la dusman si pe care spera sã-i aducã înapoi.
Efectivul cu care a pornit din Salona, pe la începutul lui aprilie 552 nu putea fi mai mic de 30.000 de oameni, cãci Narses ridicase alte trupe în Thracia si Illy-ricum. Datoritã vechilor lui raporturi cu herulii, avea posibilitatea sã ducã în Italia marea majoritate a rãzboinicilor acestui popor, al cãror contingent principal era condus de Philemuth (mai mult de 3.000 de cãlãreti). Peste 5.500 de longobarzi se adãugaserã armatei. Avea trupe din diviziile de la Constantinopol, o trupã de transfugi persani, 400 de gepizi, un mare numãr de bulgari, si toate trupele care asteptaserã sosirea lui Narses la Salona, de unde porni în primãvara anului 552.
Neavând la îndemânã o flotã atât de mare spre a-si îmbarca aceastã armatã, Narses a luat calea pe uscat. Ajungând în Istria, se vãzu în fata unor obstacole neasteptate: francii, care ocupau interiorul Venetiei, nu-1 lãsau sã treacã prin teritoriul lor; pe de altã parte, seful got Tei'as, pe care îl trimisese Totila la Verona, procedase la lucrãri de terasament care fãceau regiunea dintre Adige si bãltile Ravennei inaccesibilã. Dar, la sfatul lui loan, nepotul lui Vitalian, care cunostea bine regiunea, înlãturã aceste dificultãti, apucând drumul pe la nord, de-a lungul coastei, si trecând peste
506

gurile fluviilor prin mijlocul unor poduri flotante167. La 6 iunie, armata ajungea la Ravenna, unde îl asteptau Valerian si Iustin. Luând cu sine pe Valerian si trupele sale, Narses îsi reluã marsul, 9 zile mai târziu. Zadarnic încercarã gotii sã-i închidã drumul lângã Rimini. El a intrat în Apennini, pe la vest de Petra Pertusa, care era ocupatã de dusman, si iesi în Via Flaminia. Totila, cu o hotãrâre eroicã, porni din împrejurimile Romei, în întâmpinarea lui.
Astfel se ajunse, la sfârsitul lunii, la bãtãlia memorabilã care a decis soarta rãzboiului, aproape de Tadi-nae sau de un loc numit, Busta Gallorum („Mormintele galilor")168 în Apennini, pe la sfârsitul lui iunie 552. Armata ostrogotã, respinsã de la prima ciocnire, luptã cu furie, dar a fost biruitã prin tactica nouã a lui Narses. Ea fu pusã pe fugã, cuprinsã de panicã. Totila luptase cãlare, într-o armurã strãlucitoare, arãtând o vigoare extraordinarã. Urmãrit de un gepid care îl strãpunse cu lancea, el a murit în satul Caprara (Caprae) si a fost îngropat de ai sãi. Corpul sãu a fost dezgropat de învingãtori si despuiat de ornamentele sale, care au fost trimise lui lustinian la Constantinopol.
167 Prokopios, op. cit., IV, 26, 8-25. Cf. Stein, op. cit., pp. 600-601.
168 în amintirea victoriei asupra galilor, repurtate de romani în 295 î. Chr., nu departe de anticul Sentinum (V. Stein, ibid., 601 si n. 2). S. Fuchs, D ie Schlacht im Appenin 552 n. Chr., în „For-schungen u. Fortschritte", 19 (1943), p. 234 si urm., pune locul acesta la Pianello, la intrarea în Gola di Frasassi. Azi e Gualclo Tadino, în Apenini. F. Lot, op. cit., pp. 156-157, a arãtat cã forma Tdyivai din textul lui Prokopios, Bell. Goth., IV, 29, 3, ar fi eronatã. Lupta a avut loc pe la sfârsitul lui iunie 552.     y§i<?a^
507
NICOLAE  BANESCU
Narses înainta apoi prin Toscana, primind în cale supunerea gotilor si adeseori plângerile italienilor, ajungând la Roma, pe care o ocupã pentru a cincea
oarã169.
Dupã aceea, Narses asedie Cumae, unde se afla tezaurul regilor goti. Dar un nou dusman se ridica la nord. Reuniti la Ticinum (Pavia), adversarii lui Narses 1-au ales ca rege pe Teias. în aceste circumstante, disperarea gotilor fugari a fost urmatã de o sângeroasã rãzbunare: trei sute de tineri din familiile nobile, care fuseserã trimisi ca ostatici dincolo de Pad, au fost ucisi de cãtre urmasul lui Totila. Senatorii pe care-i alungase Totila din Roma au avut, în mare parte, aceeasi soartã în orasele Campaniei.
Din nordul Italiei, Teias a alergat pentru a elibera Cumae. Ambele tabere s-au observat mult timp, la poalele Vezuviului. Regele got a ocupat o pozitie forte pe tãrmul stâng al râului Dracon (azi Sarno), care izvorãste de la poalele Vezuviului, trecând pe lângã cetatea Nuceria170.
întrucât se aprovizionau greu, gotii furã siliti sã se retragã la Muntele Laptelui (Mons Lactarius, azi Monte Lettere), vreo câtiva kilometri la sud de Dracon, pozitie foarte puternicã, dar unde hrana le lipsea cu totul. Neavând de ales, i-au atacat pe imperiali la 30 octombrie 552171.
169 Dupã expresia lui Prokopios, lustinian primi iarãsi cheile Romei, care în vremea domniei sale a fost de cinci ori luatã si recuceritã (Gibbon, op. cit., p. 445).
170 Prokopios, op. cit., IV, 35, 7-14.
171 Nesigurã, data e indicatã de E. Stein, op. cit., p. 604. •       :
508

Bãtãlia a durat douã zile întregi, fiind foarte înversunatã, demnã de o epopee, o „luptã de eroi", dupã chiar expresia lui Prokopios. [„Aici voi înfãtisa o luptã de multã însemnãtate si un bãrbat cu nimic mai prejos de adevãratii eroi, cum s-a dovedit în împrejurarea de fatã Teias. Gotii erau împinsi la cutezantã de deznãdejdea în care se gãseau; iar romanii, desi îi vedeau în neputintã, îi înfruntau din toate puterile, deoarece le era rusine sã dea înapoi în fata unor oameni mai slabi decât dânsii; deci si unii si altii se aruncau cu multã însufletire asupra celor aflati în preajma lor, unii pentru a muri, iar ceilalti spre a-si arãta vrednicia." (Prokopios, BellGoth. IV, 35, 20, dupã traducerea lui H. Mihãescu, Procopius din Caesarea, Rãzboiul cu gotii, p. 272). Hotãrâti a învinge ori a muri, gotii dãduserã drumul cailor; strânsi în jurul regelui lor, ei s-au bãtut fãrã a ceda nici un pas de teren, pânã noaptea, iar a doua zi au reluat lupta. A fost o luptã homericã, descrisã viu de Prokopios. înconjurat de câtiva rãzboinici, Teias conducea asaltul. Acoperit de scut, el, mai ales, era tinta dusmanilor, care gândeau cã odatã cãzut, gotii nu aveau sã mai continue lupta. Când îsi vãzu scutul plin de lãncile înfipte în el, luã un altul de la un scutier, lovind cu dreapta si fãrã a da nici un pas înapoi; când si acesta se acoperi de 12 lãnci înfipte în el, încât nu-1 mai putea misca usor, ceru un alt scut, dar în clipa în care-1 schimba, îl lovi o sãgeatã, omo-rându-1 pe loc. I se tãie apoi îndatã capul, care fu înfipt într-o prãjinã, pentru ca armata lui sã vadã cã regele ei este mort. Dându-si seama cã nu pot învinge si recunoscând cã Dumnezeu este împotriva lor, gotii au trimis câtiva dintre conducãtori la Narses, spre a-1 anunta cã ei se predau, dar nu ca sã trãiascã în supu-
509
NICOLAE   BANESCU
nere fatã de împãrat, ci sã se retragã undeva afarã din frontierele romane, unde sã poatã trãi independenti. Ei cereau sã li se permitã a se retrage în pace si sã ia cu ei fie ceva bani, fie averea pe care o depozitaserã în fortãretele italiene. La sfatul lui loan, care pleda energic pentru moderatie, Narses a primit conditiile, cu obligatia pentru goti de a nu mai face rãzboi imperiului172. Datoritã tratamentului onorabil pe care Narses nu li 1-a refuzat, resturile poporului got, cu armele si bunurile lor, puturã pleca sã-si caute adãpost la alti barbari. Garnizoanele gotice sperau totusi sã restabileascã regatul gotic cu ajutorul francilor, însã Theociebert murise, iar fiul sãu Theodebald era slab. Francii hotãrârã o neutralitate aparentã, lãsându-i pe supusii lor ala-mani, cãrora li se aliaserã multi goti, sã încerce o loviturã în Italia. Doi frati, Leutharis si Butilin, trec Alpii în primãvara anului 553- Ei au strãbãtut tinuturile, prã-dând pânã în sudul extrem. Dar o epidemie bântui pe drumul de întoarcere armata lui Leutharis, care-si avea cartierul de iarnã în Venezia, astfel încât el însusi muri. Butilin strãbãtu atunci cu grosul fortelor tot teritoriul pânã la Regiuni. Pe malurile fluviului Casilinus sau Vulturnus (Volturno), nu departe de Capua, Narses îi exterminã, pierind si Butilin în acea ciocnire. Ultimele resturi gotice, conduse de Ragnaris si refugiate la Compsa (probabil Conza), la est de Neapolis, au fost asediate de Narses si s-au predat în primãvara lui 555, dupã moartea cãpeteniei lor. Narses i-a trimis la Constantinopol, unde au fost înrolati în armata imperiului.
! J. Buiy, op. cit., voi. II, pp. 273-274.
t.'nun».
510

Toatã Italia situatã la sud de Pad era acum adusã sub stãpânirea împãratului de la Bizant. Despre supunerea provinciilor transpadane, unde stãpâneau încã goti si franci, nu avem informatii. Dar Verona si Brixia (azi Brixen, Bressanone) n-au fost ocupate decât în 562, când Narses i-a trimis lui lustinian cheile portilor lor173.
Francii, care n-au stat indiferenti la aceste evenimente, au dat tot concursul lor ostrogotilor, în ciuda neutralitãtii pe care-o afisau în principiu. Când cornitele ostrogot Vidin a încercat sã-1 împiedice pe Narses a trece Adigele, ducele franc Aming a venit în ajutor, dar a cãzut în luptã, iar Vidin a fost luat prizonier de cãtre Narses si trimis la Constantinopol. Biruinta asupra lui Aming a fãcut ca Venetia francã sã cadã sub stãpânire bizantinã174. Toatã Italia era acum a Imperiului bizantin.
Dupã 20 de ani de lupte, însângeratã, devastatã, ruinatã, Italia reintra în sfârsit sub autoritatea imperialã. Gotii au dispãrut în populatia romanã, fãrã a lãsa urme ale stabilirii lor în peninsulã.
*
Organizarea Italiei. Printr-o constitutie datã la 13 august 554, adresatã lui Narses si lui Antiochus, prefectul Italiei, celebra Pragmatica Sanctio, împãratul a anulat donatiile si confiscãrile operate de la Totila încoace, redând stãpânilor legitimi pãmânturile, turmele, colonii, sclavii pe care confiscãrile le smulseserã marilor proprietari funciari si suspectati de simpatie
173  Ibidem, pp. 274 si urm.
174  E. Stein, op. cit., p. 610.
511

pentru Bizant, a ratificat contractele încheiate cu statul pentru lucrãri de domeniu public înainte de Totila, a acordat privilegii poporului si aristocratiei, a restaurat vechea stare de lucruri. Separatia puterilor civile si militare fu pãstratã, Italia fu administratã civil de un prefect, superior guvernatorilor care continuarã, sub diferite titluri, sã administreze provinciile. Prefectura Italiei nu se întindea asupra Africii, care devenise din diecezã prefecturã, nici asupra Dalmatiei, care trecuse la Orient. Corsica, Sardinia rãmâneau Africii. Pentru provincii, functionarii vor fi alesi de episcopi si de nobilii regiunii. lustinian îi supune controlului episcopi-lor. Roma e administratã de Senat, redus la rolul de simplu consiliu municipal.
Comanda militarã a fost încredintatã unui gener-alissim, magister militum, cu titlul de patriciu. Armata a continuat sã fie împãrtitã în trupe de izbire, compuse din provinciali si auxiliari barbari, si trupe de frontierã (limitanei), armate de acoperire, grupate în garnizoane de-a lungul frontierei, sub duci, numiti tot magister militum când exercitau comenzi mai mari175.
Narses fu însãrcinat cu administrarea Italiei. El avea oficial un post militar, dar guverna ca un vicerege si avea putere supremã atât asupra functionarilor civili, cât si asupra armatei, îl avu alãturi pe Antiochus, în fruntea serviciului civil, dar e semnificativ cã titlul sãu nu era praefectus praetorio, ci simplu Prefect al Italiei.
Liniile generale pentru reorganizarea provinciei furã indicate, asa cum s-a observat mai sus, prin legea din 13 august 554. Aceastã lege prevedea cã începând
175 Vezi Lot, 161-163 si Diehl, Justinien, 209.
512
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
de atunci dispozitiile codului imperial aveau sã se aplice si în Italia ca în toate celelalte pãrti ale Imperiului. Toate donatiile fãcute particularilor sau corporatiilor de Athalaric, Amalasuntha si Theodahad rãmâneau valabile, dar cele fãcute de tiranul Totila urmau sã fie anulate. Toate contractele fãcute între romani în orasele învinse în timpul rãzboiului erau valide, în multe cazuri, în timpul rãzboiului si invaziei francilor, populatia fusese silitã sã se refugieze, iar casele si proprietãtile fuseserã ocupate de altii; se decreteazã ca acestea sã fie restituite vechilor proprietari.
O inovatie însemnatã se face în privinta guvernatorilor provinciali: ei vor fi alesi pentru fiecare provincie de episcopi si magnati, dintre locali. Mãsura era luatã în interesul marilor proprietari, pentru a creste puterea lor localã.
Sicilia n-a fost cuprinsã în Italia: ea rãmase sub praetorul ei, care era departe de autoritãtile imperiale din Ravenna; Sardinia, Corsica erau sub viceregele Africii.
Narses administra timp de 13 ani teritoriul cucerit, prezidând opera de reconstructie. Portile si, valurile Romei au fost restaurate.
d. Rãzboiul pentru Spania. Nu se stie dacã lusti-nian îsi formase de la începutul domniei vreun plan pentru recucerirea Spaniei, dar putem fi siguri cã aceasta era una din ambitiile sale si cã, dupã cãderea lui Witiges, el a cãutat un pretext pentru a-si trimite armatele biruitoare împotriva vizigotilor, înainte de a desãvârsi supunerea ostrogotilor, el a fost invitat sã intervinã în Spania si, cu toate cã rezultatul rãzboiului
513

din Italia era încã departe de a fi sigur, lustinian n-a sovãit sã se foloseascã de prilejul ce i se oferea.
Theodoric fusese regentul regatului vizigot în timpul minoratului nepotului sãu Amalaric. El încredintase conducerea afacerilor lui Theudis, un general capabil. Tânãrul rege, care n-avea nici una din calitãtile tatãlui si bunicului sãu, se cãsãtori cu o printesã francã si aceastã cãsãtorie îi aduse nefericirea. El se purtã brutal cu ea, fiindcã nu voia sã îmbrãtiseze arianismul; atunci regina chemã pe fratele sãu, regele Childebert, care se îndreptã spre Narbonne. Amalaric iesi sã-si apere posesiunile din Gallia, dar fu bãtut si ucis de trupele rãsculate (531). Tronul fu ocupat de Theudis, care va domni 17 ani. în 547, încurajat de criza prin care trecea dominatia bizantinã în Africa, Theudis asediazã cetatea Septem. Troglita trimise însã trupe spre a o debloca si în lupta care avu loc, armata vizigotã fu nimicitã. Putin dupã aceastã catastrofã, Theudis fu asasinat, în iunie 548176. Urmasul sãu, Thiudigisalus (Theodegisel) avu aceeasi soartã dupã un an si ceva. în 549, arianul Agila ia succesiunea, dezlãntuind persecutia contra ortodocsilor. Un pretendent, Athana-gild, se revoltã împotriva lui (551) si cere ajutorul lui lustinian, care în 552 îl trimite în Spania pe Liberius cu o armatã177.
176  E. Stein pune expeditia la aceastã datã, op. cit., p 561 si Excursus P, pp. 820-821.
177  [Despre aceste evenimente, v. F. Gorres, Die byzantinis-chen Besitzungen an den K sten des spanisch-westgotischen Rei-ches, 554-624, BZ 16, 1907, p. 515 si urm.; P. Goubert, Byzance etl'Espagne visigothique, 554-711, (R)EB, 2, 1944, p. 5 si urm.; E. Thomson, The Goths in Spain, Oxford, 1969; J. Gruber si G. Wirth în „Lexikon des Mittelalters", 206-207 si 1159.]
514
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
Liberius izbuti sã învingã trupele lui Agila si cuprinse partea ele sucl-est a Spaniei. Mai multe cetãti maritime din aceastã regiune furã cucerite, bizantinii refuzând a le ceda lui Athanagild. în fata acestei primejdii, vizigotii îsi uitarã discordiile si se unirã. Ei îl uciserã pe Agila (555), oferind tronul lui Athanagild, care i-a împiedicat pe bizantini sã se întindã mai mult. Teritoriul cucerit de Imperiu era prea mic pentru a forma o prefecturã, motiv pentru care fu legat de aceea a Africii.
Spania bizantinã cuprindea districte si orase situate la vest si la est de Gades. în aceastã regiune intrau orasele Noua Carthaginã, Corduba si Assidonia. Un guvernator militar fu instalat în noua stãpânire, cu rang de magister militum, dar nu stim dacã era independent sau subordonat guvernatorului Africii178.
Aceasta fu cea din urmã cucerire a lui lustinian în Occident. Astfel, prin eforturile lui lustinian, Dalmatia, Italia, Africa Orientalã întreagã, sud-estul Spaniei, insulele bazinului occidental al Mediteranei - Sicilia, Corsica, Sardinia, Balearele - reintrarã în unitatea imperiului. Prin ocuparea cetãtii Septem, de la Gibraltar, autoritatea împãratului se întindea astfel pânã la Coloanele lui Hercule. Mediterana ajunsese iarãsi un lac roman.
Toate aceste cuceriri costarã mult; ele nu se fãcurã fãrã mari eforturi, fãrã jertfe uriase sau nespuse suferinte si privatiuni. Totusi, lustinian dãdu imperiului, prin aceste cuceriri, un incontestabil prestigiu si o glorie care nu putea sã rãmânã fãrã urmãri, o putere moralã care înseamnã mult în existenta unui stat.
s J. Bury, op. cit., voi. II, p. 287.
515
NICOLAE  BANESCU
5. Rãzboaiele defensive ale lui lustinian
Acestea furã rãzboaiele purtate pentru ambitia lui lustinian. în vremea în care imperiul îsi îndrepta astfel toate silintele sale în Apus, frontierele Orientului, lipsite de trupe, au fost atacate cu furie. Aceasta fãcu sã se întreprindã si în Orient expeditii si rãzboiul fu, prin urmare, în pãrtile acestea, defensiv.
Mai întâi, în Asia, persii erau de veacuri dusmanii neîmpãcati ai romanilor. Frontierele celor douã state se atingeau într-o multime de puncte, mai ales în Me-sopotamia; dar chiar acolo unde atingerea nu era directã, micile popoare intermediare, oscilând între cele douã imperii, dãdeau necontenit prilej de conflict, între Siria bizantinã si valea Eufratului, spre exemplu, rãtãceau triburile arabe, unele dintre ele vasale Bizantului, altele Persiei, si ele erau un izvor de dificultãti continue. Armenia, împãrtitã încã de la sfârsitul veacului IV în douã state, dintre care unul atârna de persi, celãlalt de bizantini, pricinuia de asemenea prilejuri de lupte, în sfârsit, la picioarele Caucazului, popoarele din tara lãzilor si din Iberia sovãiau între clientela bizantinilor si protectia regilor sassanizi.
Pe la mijlocul veacului V regatul persan pierduse mult din prestigiul sãu. El era tulburat de luptele pretendentilor la tron, de conflictul între regalitate si înalta aristocratie sacerdotalã si militarã, în afarã, la frontiera de nord-est, cãtre Bactriana, hunii ephtaliti (heftaliti) sau albi, profitând de aceste disensiuni, prãdaserã crud tara.
La sud de Muntii Caucaz, între Pontul Euxin si Cas-pica, se afla la vest Colchis, tara lãzilor, al cãror nume
516
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
a rãmas în Lazistan, iar mai spre est Iberia sau Geor-gia, stat clientelar Persiei, dar cu locuitori crestini, între culmile estice ale Muntilor Caucaz, litoralul vestic al Mãrii Caspice si nord-estul Armeniei, pe cursul inferior al râului Kyros (azi Kura), trãiau albanii.
Importanta Lazicei (Lazike) era îndoitã pentru romani, fiind o barierã atât contra barbarilor din nordul Caucazului, cât si contra înaintãrii persilor spre coastele Mãrii Negre. Regele persan Kavad I (488-496 si 498-531) dorise sã-i asimileze pe iberieni, care erau crestini, oprindu-i sã-si îngroape mortii, dar acestia au reactionat si regele lor Gurgen s-a întors spre romani. Kavad a gãsit atunci un pretext pentru a începe rãzboiul, încã înainte de moartea lui Iustin. Poate cã ar fi fost înlãturat, dacã lustinian nu s-ar fi decis sã construiascã lângã Dara o nouã fortãreatã.
în a doua parte a anului 527, fuseserã initiate negocieri cu persii, din partea romanã participând generalul Hypatius si bãtrânul rãzboinic Pharesmanes, în vreme ce persii erau reprezentati de cãtre „maestrul oficiilor", Astabedh. Negocierile nu au dus însã la nici un rezultat, Belisarie, care era duce la Dara, începând a construi chiar pe frontierã o nouã fortãreatã, din ordinul lui lustinian. Persii au declarat cã nu pot tolera aceastã nouã constructie si, în anul 528, ostilitãtile au început atât în Mesopotamia, cât si în Lazica.
O armatã persanã de 30.000 de oameni, condusã de printul Xerxes, a invadat Mesopotamia. Romanii au fost învinsi într-o luptã dezastruoasã179, si doi comandanti de-ai lor ucisi. Din fericire, Belisarie a scãpat cu
Prokopios, Bell. Pers., I, 13, 2-8.
517

viatã. Dar si persii au avut pierderi grele, retrãgându-se repede peste frontierã. lustinian a trimis atunci mai multe trupe si noi cãpitani în fortãretele Amida, Con-stantia, Edessa, Sura si Beroea, formând o nouã armatã încredintatã lui Pompeius, probabil nepot al lui Anastasios. O nouã suspendare de arme s-a convenit la apropierea iernii.
Ostilitãtile din 529 au început printr-o incursiune combinatã de forte ale persilor si arabilor, sub conducerea lui Mundhir, regele de Hira, care a pãtruns în Siria pânã aproape de zidurile Antiohiei, de unde s-a retras atât de repede, încât romanii nu au putut sã-1 ajungã. Ei au întreprins atunci incursiuni de pradã în teritoriile persane si arabe, drept represalii, întrucât Pompeius nu pare a fi corespuns asteptãrilor, în locul sãu a fost numit Belisarie, care în aprilie 529 era avansat magister militum per Orientem, ajungând în curând cel mai celebru general al veacului sãu. Dupã o nouã victorie persanã pe Eufrat, în teritoriul roman, au început noi negocieri de pace, lustinian trimitând la Ktesiphon ambasada condusã de Hermogenes, spre a anunta urcarea sa pe tron. Rezultatul negocierilor a fost însã mediocru. Oricum, nici unul dintre adversari nu a deschis ostilitãtile.
Bizantul a avut acum de reprimat o rãscoalã a sa-maritenilor în Palestina (primãvara anului 529). Acestia îi ucideau pe crestini, incendiindu-le bisericile si proprietãtile, proclamându-si chiar un rege în persoana iui Julian, o cãpetenie de briganzi. Rãscoala a fost înãbusitã cu mare greutate, gratie ajutorului acordat de seful arab Abukarib, numit de curând phylar-
518
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
chos. Kavad era si el ocupat cu înãbusirea unei miscãri persane de inspiratie comunistã - mazdakismul.
Dar în iunie 530 Belisarie repurta lângã Dara o mare victorie asupra unei puternice armate persane superioare numeric si condusã de Perozes180. Bizantinii câstigau tot atunci o biruintã si în Armenia, unde comanda supremã o avea Sittas, unul dintre cei mai buni generali bizantini. El era sotul surori mai mari a împãrãtesei Teodora, numitã Comito181. Victoria a fost dobânditã asupra unei armate formate din persarmeni si auxiliari sabiri.
Armenia Mare, situatã la frontiera imperiului, a fost organizatã ca provincie, în anul 528 a fost scoasã din circumscriptia condusã de magister milîtum per Ori-entem, si a fost supusã, împreunã cu Pontul Polemo-niac si Armenia Prima si Secunda, ca si satrapiile sau gentes, autoritãtii unui magister militum per Armeni-am (et Pontum Polemoniacum et gentes); cel dintâi titular al acestei demnitãti a fost Sittas, armean de origine. Satrapii îsi pierdurã puterea militarã182.
Sittas i-a supus pe tzani, o populatie sãlbaticã si pãgânã, o adevãratã plagã pentru provinciile pontice. Prin politica sa înteleaptã, Sittas i-a fãcut pe tzani sã accepte crestinismul. lustinian a construit apoi în aceastã tarã impracticabilã cetãti si drumuri, introdu-
180 Ibidem, \, 13, 9 si urm; I, 13, 14 (Firuz Mihran, mihran însemnând comandant suprem al armatei persane. Prokopios vede în Mihran, gr. \iippavr\q, o demnitate, cf. E. Stein, op. cit., p. 288, n. 3).
181  Ibidem, I, 13, 15.
182  E. Stein, op. cit., pp. 289-290.
519

când astfel civilizatia în mijlocul acestor barbari183. Sit-tas a fost numit apoi magister militum praesentalis, pãstrând însã, în calitate de generalissim, comandamentul pe întregul teatru de rãzboi de la nord. Doro-tbeu, un ofiter capabil, i-a urmat ca magister militum per Armeniam. Ambii generali au obtinut în anul 530 douã mari victorii asupra generalului persan Mihr-Mibroe184.
Kavad continuã ostilitãtile în anul 531. La instigarea lui Mundhir, cei 15.000 de oameni ai cavaleriei persane, condusi de Azareth, treceau primãvara Eufratul la Circesium, cu intentia de a invada Siria. Oprindu-se la Gabbula, la 12 mile de Chalkis, aceastã oaste prãda împrejurimile. Sosirea lui Belisarie a provocat o luptã în dreapta Eufratului, între Sura si Kallinicum, al cãrei rezultat n-a fost tocmai fericit pentru bizantini. Existenta unei neîntelegeri între Belisarie si subordonatii sãi a dus la rechemarea sa de cãtre împãrat, Mundus fiind trimis în locul sãu la comanda armatei Orientului. Acesta a zãdãrnicit douã încercãri ale persilor de a lua Martyropolis.
Moartea bãtrânului Kavadh (13 septembrie 531) si venirea la tron a fiului sãu Chosroes a schimbat însã datele problemei, între timp, hunii sabir, adusi de persi împotriva bizantinilor, au întreprins o teribilã incursiune în Imperiu, devastând totul pânã în Cilicia si Siria. Dar la întoarcere invadatorii au fost atacati de Doro-theu si Bessas, care le-au smuls o mare parte din pradã.
J83 Prokopios, Bell. Pers., I, 15, 19-25.
184 Mermeroes în Prokopios, Bell. Pers., I, 15, 9-15 si II, 30, 1-30 (c/ Stein, op. cit., p. 291).
520

Chosroes 7(531 - 579) a grãbit tratativele de pace deja începute. Rufin si Hermogene au ajuns la întelegere cu el în septembrie 532, pentru încheierea pãcii „eterne" intrate în vigoare în vara lui 533, dar care nu a durat decât sapte ani.
Tratatul nu aducea nici o schimbare a granitelor dintre cele douã state, fiind anulate toate cuceririle fãcute de ambele pãrti de la izbucnirea rãzboiului, sub Iustin I. împãratul recunostea suzeranitatea persilor asupra Iberiei, iar acestia recunosteau suzeranitatea romanã asupra Lazicei. Ducele de Mesopotamia nu mai rezida la Dara, ci la Constantia. Refugiatii iberi din Constantinopol puteau sã rãmânã acolo, sau sã se întoarcã în tara lor. Bizantinii mai plãteau persilor 11.000 livre de aur pentru întretinerea fortificatiilor si apãrarea pãsurilor Caucazului185.
a. Al doilea rãzboi persan. Chosroes I, supranumit Nusirvan (Anursirvan, însemnând „cu sufletul nemuritor"), a completat reforma statului persan începutã de tatãl sãu Kavad, mai ales în domeniul financiar si militar. El a creat o armatã permanentã, retribuitã de rege si dependentã de el, nu de marii feudali puternici de odinioarã.
Energic si ambitios, iubitor de rãzboi, în tot cursul lungii sale domnii, Chosroes s-a silit sã-si sporeascã considerabil regatul. A împins frontiera statului sãu pânã la Oxus, spre nord-est, iar în partea opusã pânã în Yemen. Nelinistit de progresele bizantinilor, el sim-
185 Prokopios, Bell. Pers., I, 22, 1-18. Textul lui Prokopios vorbeste de 110 KEVTi]vãpia, un „kentenarion" având 100 livre.
521

tea cã aceastã pornire spre dominatia universalã constituia o amenintare serioasã si pentru stãpânirea lui. Lucrurile au fost grãbite de rãzboiul purtat de bizantini în Italia. Asediat în Ravenna, Witiges a trimis soli la Chosroes pentru a-i cere ajutor, arãtându-i cât de amenintatã era siguranta regatului persan dacã lus-tinian ar cuceri si Italia, dupã Africa (primãvara anului 539). Tot atunci se produsese o revoltã a Armeniei romane, în care a pierit Sittas (538); în toamna anului 539, rebelii au cerut ajutorul lui Chosroes. Gãsind motive împotriva lui lustinian, acesta a rupt pacea, invadând teritoriul bizantin cu o puternicã armatã (martie 540)186. Urcând de-a lungul tãrmului drept al Eufratului, regele persan a cucerit Sura, trecând-o prin foc si sabie: 12.000 de locuitori au fost dusi prizonieri, în lipsa lui Belisarie, care ocupa acest comandament de multi ani de zile, Buzes era atunci al doilea magister militum per Orientem. Aflat la Hierapolis (= Mab-bugh), el n-a întreprins ceva deosebit pentru a-1 combate pe Chosroes187. Germanus, vãrul lui lustinian, a fost trimis cu 300 soldati în Orient, sosind la Antio-chia. Berhoia (Alep) a fost transformatã în cenusã de cãtre Chosroes. Apãrându-se, Antiochia a fost cuceritã si jefuitã cumplit, populatia masacratã, iar orasul ars. Alte mii de oameni au fost dusi în captivitate lângã Ktesiphon, unde regele le-a construit un oras dupã tipul celui natal al lor188. Chosroes a înaintat apoi pânã la Seleucia, portul Antiohiei, privind Mediterana189.
186 Prokopios, op. cit., II, l, 12-15.
187  Ibidem, II, 5.
188 Ibidem, II, 8, 9; E. Stein, op. cit., pp. 488-490.
189 Prokopios, Bell. Pers., II, 10, 1.
522

Pornind înapoi de acolo, a silit orasele întâlnite în cale sã-i plãteascã mari sume de bani.
Regele persan trata în acelasi timp cu ambasadorii imperiali, loan si Iulian. Drept conditii de pace el cerea vãrsarea imediatã a 5.000 de livre de aur si o platã de 500 livre anual sub pretextul întretinerii fortificatiilor caucaziene. Mergând apoi la Apameia, s-a multumit cu 1.000 livre de argint pentru a nu prãda orasul, apoi a dat curse de circ190, la care a invitat poporul, re-trãgându-se în final pe un alt drum decât acela pe care venise. Trecând pe la Edessa si Dara, a luat de asemenea contributii pentru a nu se deda la jafuri. Sleind astfel orasele, s-a retras din teritoriul bizantinilor la finele verii anului 540.
în aceste circumstante, regatul de Lazica sau Col-chis a început sã joace un rol foarte important în rãzboaiele dintre bizantini si persi. Lãzii depindeau de negustorii romani în ceea ce privea grâul, sarea si alte articole necesare consumului, dând în schimb piei si sclavi. Dependenta lor de Imperiul bizantin consta nu în plata unui tribut, ci în alegerea regilor lor, încredintatã întelepciunii împãratului bizantin. Nobilii de acolo aveau obicei sã-si aleagã neveste din Bizant. Gubazes, regele din acel moment al Lazicei, era fiul unei bizantine si servise ca silentiar în Palatul bizantin. Regatul acesta al lãzilor era o barierã necesarã împotriva raselor scitice transcaucaziene, locuitorii sãi apãrând trecã-torile fãrã a solicita vreo cheltuialã în oameni sau bani Imperiului191.
190  Ibidem, II, 14-36.
191 J. Bury, op. cit., voi. II, p. 100.
523
NICOLAE   BANESCU
Ostilitãtile redeschise de persi i-au gãsit pe lãzi nemultumiti de bizantini, de faptul cã magister militum Ivan Tzibus, general si administrator capabil, exploata fãrã milã Lazica, în profitul tezaurului imperial si al sãu propriu. El îi sugerase lui lustinian construirea for-tãretei maritime Petra, concentrând acolo tot comertul regiunii în mâinile sale, exercitând astfel un monopol care privea vânzarea si cumpãrarea tuturor mãrfurilor de export si import192.
O solie a lãzilor s-a prezentat atunci la curtea din Ktesiphon cu scopul de a relua legãturile de vasalitate rupte în anul 522, rugându-1 pe regele persan sã-i alunge pe romani din tara lor.
în anul 541, Chosroes a pãtruns în Lazica în fruntea unei puternice armate, regele Gubazes fãcându-i o supunere solemnã, în continuare a asediat Petra, apãratã cu energie de Tzibus, care a pierit în luptã, în cele din urmã, cetatea s-a predat în conditii onorabile. Chosroes a lãsat acolo o garnizoanã, întorcându-se toamna în Persia, la aflarea vestii cã hunii care invadaserã Armenia romanã fuseserã nimiciti de Valerian si cã Belisarie nãvãlise în Mesopotamia persanã. Acesta sosise în Orient încã din primãvara acelui an, aducând întãriri considerabile, formate din soldatii care luptaserã împreunã cu el în Italia, dar si din ostrogotii care se su-puseserã Imperiului roman. El a atacat mai întâi Nisi-bis, dar crezând cã n-o va putea cuceri, a asediat fortãreata Sisaurana (între Nisibis si Tigris), silind-o sã i se predea193. Un corp militar care însotea expeditia a
192 Prokopios, op. cit., II, 15, 9.
193 Ibidem, III, 19, 1-25.
524

întreprins o razie dincolo de Tigris, sub conducerea lui Harith. Dupã aceasta, Belisarie s-a retras, ostilitãtile anului 541 încheindu-se în acest mod.
în anul urmãtor, Chosroes a nãvãlit din nou la vest de Eufrat, în Euphratesia, distrugând Callinicum, dar s-a retras apoi de teama ciumei bubonice care izbucnise în Orient. Belisarie, care alergase cu trupele în regiune, a cãzut în dizgratie ca urmare a intrigilor Theodorei. Abia în primãvara lui 544 el si-a reluat comandamentul din Italia.
Bizantinii au pãtruns în continuare în Persarmenia, din ordinul lui lustinian. Dezbinati, generalii bizantini au fost însã biruiti de persi la Anglon, aproape de Dvin, capitala provinciei (543).
Un puternic atac al lui Chosroes asupra Edessei s-a frânt în fata rezistentei de care au dat dovadã trupele generalului Martin si populatia întreagã, regele persan fiind silit sã se retragã în schimbul a 500 livre de aur (544)194.
Ducele loan Troglita al Mesopotamiei repurta douã victorii asupra persilor invadatori (544-545). în lupta de lângã Dara, generalul persan Mihr-Mihroe a cãzut în mâinile sale. O schimbare însemnatã s-a fãcut în Armenia romanã, dincolo de Eufrat. Pânã atunci, provincia fusese guvernatã de satrapi indigeni aflati sub controlul unui comandant militar, comes Armeni-ae, abolit încã din anul 528. De data aceasta, provincia era organizatã sub conducerea unui guvernator de rang consular, magister militum per Armeniam. Resedinta acestui guvernator era Martyropolis.
Ibidem, II, 26, 27.
525
NICOLAE   BANESCU
O ambasadã a lui lustinian sosea apoi la Ktesiphon pentru negocieri, soldate în primãvara anului 545 cu încheierea unui tratat. Pãrtile contractante se obligau la pace pe cinci ani, Imperiul plãtind dinainte 2.000 livre de aur (adicã 400 pe fiecare an). Tratatul era valabil si pentru statele tampon arabe, dar nu pentru La-zica, pe care persii au refuzat sã o evacueze. Chosroes a mai obtinut de la lustinian pe cel mai bun medic, Tribunus, pentru un an de zile195.
b. Noul rãzboi din Lazica. Ostilitãtile nu puteau fi evitate mult timp, deoarece pentru bizantinii era de interes vital controlul acestui teritoriu si implicit al comertului din Marea Neagrã, învecinatã cu Lazica.. Cu tot armistitiul încheiat, un nou rãzboi a izbucnit în 546 între lakhmidul Mundhir si ghassanidul Harith. Cele douã puteri nu au intervenit însã în conflictul dintre sefii arabi, pânã când Harith a repurtat o mare victorie în desert împotriva lui Mundhir, care si-a aflat sfârsitul în aceastã înfrângere, localizatã nu departe de Chalkis (iunie 554)196.
Lãzii nu erau deloc încântati de stãpânirea persanã, gãsind despotismul acesteia mult mai greu de suportat decât oprimarea crestinilor. Legati strâns de religia crestinã, ei priveau cu ochi rãi practicarea cultului mazdean în tara lor. Pe lângã aceasta, ei nu puteau rãbda faptul cã erau cu totul împiedicati de la orice comert cu lumea bizantinã. Decis a pune mâna pe Lazica, Chosroes a încercat sã-1 asasineze pe Gubazes.
™ Ibidem, II, 8, 1-11.
196 E. Stein, op. cit., p. 503.
526
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
încercarea nu a reusit, iar Gubazes i-a cerut iertare lui lustinian, rugându-1 sã-i vinã si în ajutor contra persilor, fapt acceptat cu mare bucurie de cãtre acestam. în Lazica sosea astfel Dagistheus cu 8.000 de soldati (548), care s-au unit cu lãzii lui Gubazes. Ei au atacat împreunã Petra, care a rezistat pânã când prin clisurile nepãzite Mihr-Mihroe si-a fãcut aparitia cu o mare armatã, silindu-i pe asediatori sã se retragã198. Dar garnizoana lãsatã de Mihr-Mihroe în Petra, ca si celelate trupe persane din Lazica, au fost apoi nimicite de fortele unite ale lui Dagistheus si Gubazes (549). Altã mare armatã persanã condusã de Chorianes a fost nimicitã de bizantini si de lãzi pe râul Hippis, un afluent al lui Phasis (550), dupã moartea comandantului ei, lovit de o sãgeatã199.
în locul lui Dagistheus (Dagisthaios), acuzat de lãzi cã ar fi ajuns la întelegere cu persii, pe frontul de est, persan, a fost trimis Bessas, întors recent de pe frontul cu gotii din Italia. Acesta a zdrobit o revoltã a altor douã neamuri caucaziene, abasgii (abchazii sau afk-hazii) si apsilienii200. Dupã un asediu de luni de zile, Petra a fost cuceritã de cãtre Bessas, redevenind bizantinã, dupã ce zece ani se aflase în manile persilor.
întrucât armistitiul pe cinci ani expirase în 550, la Ktesiphon a sosit pentru negocieri Petru, magister of-ficiorum, iar la Constantinopol a sosit din partea per-
197  Prokopios, Bell. Pers., II, 29, 9.
198  Ibidem, II, 30, 1-14. Numele generalului persan la Prokopios este Mermeroes.
199 Idem, Bell. Goth., IV, l, 3-6 si IV, 8, 35.
200 Ibidem, IV, 9, 12 si urm; IV, 10, 7.
527

silor Izadh-Gusnasp (Yazdgusnasp) pentru continuarea negocierilor, care au durat pânã în toamna anului 551. S-a ajuns la un nou tratat, care reînnoia armistitiul pentru alti cinci ani, Bizantul plãtind alte 2.600 livre aur201. Neclaritatea deciziilor privitoare la Lazica a dus însã la noi tensiuni. O încercare a persilor de a ocupa Archaiopolis, altã fortãreatã situatã pe malul drept al râului Phasis, a esuat202. Faptul 1-a determinat pe lusti-nian sã caute a-i alunga cu totul pe persi din Lazica, trimitând acolo considerabile întãriri. Trupe numeroase erau comandate în 554 de Bessas, Martin, Buzes si Iustin, fiul lui Germanos. în anul 555, Gubazes a fost ucis de Martin si Rusticus (acesta din urmã trimis în calitate de comisar imperial cu mari puteri, alãturi de generali)203, pentru cã îi denuntase lui lustinian pentru neglijentã în conducerea rãzboiului. Cum Mihr-Mihroe murise în vara aceluiasi an, lãzii au trimis o solie la lustinian protestând pentru uciderea regelui lor si cerându-1 ca rege pe Tzath, fratele mai mic al lui Gubazes, care se afla la Constantinopol. lustinian le-a îndeplinit dorinta, Tzath primind însemnele demnitãtii regale din mâinile împãratului204. Patriciul Athanasius, un senator onest, trimis de împãrat sã ancheteze uciderea lui Gubazes si pedepsirea asasinilor a sosit în Lazica înaintea noului rege Tzath, care avea sã fie primit în mod solemn de cãtre lãzi. între timp, au reînce-
201  E. Stein, op. cit., p. 510.
202  Prokopios, Bell. Goth., IV, 14, 41-46 si IV, 17, 17; J. Bury, op. cit., p. 116.
203 E. Stein, op. cit., p. 513-
204 Agathias, III, 6 (si E. Stein, op. cit., pp. 573-574).
528

put operatiunile militare (556), persii suferind o mare înfrângere lângã Archaiopolis, dar atacând în continuare orasul Phasis, apãrat cu succes de cãtre Martin si Iustin. Persii au suferit apoi o altã mare înfrângere: Rhodopolis, ocupatã de ei, le-a fost smulsã din mâini de cãtre Iustin. Apoi s-au revoltat misimienii, un mic popor ce locuia la nord-vest de apsilieni, dar au fost supusi si reprimati cu duritate205.
Procesul destinat a rãzbuna uciderea lui Gubazes fiind terminat, Rusticus a fost condamnat la moarte si executat. Desi era iubit de soldati, Martin a fost si el revocat de cãtre lustinian (557). Iustin a fost numit generalisim în Lazica206.
O rãscoalã a tzanilor, zdrobitã definitiv (558), precum si o incursiune a hunilor în Armenia au fost ultimele evenimente militare din aceste regiuni.
în toamna anului 557, Izadh-Gusnasp207 a mers din nou la Constantinopol, unde a încheiat un nou armistitiu, care pregãtea pacea definitivã. Ceea ce 1-a determinat pe Chosroes la acest pas în raporturile cu Bizantul a fost faptul cã hunii heftaliti au fost zdrobiti de o coalitie turco-persanã cãtre anul 560, eveniment urmat de extinderea statului persan pânã la Oxus si de necesitatea consolidãrii stãpânirii persane în aceste regiuni. Pacea bizantino-persanã a fost încheiatã cãtre sfârsitul anului 561 la Dara, de cãtre Izadh-Gusnasp si magister officiorum Petru din partea bizantinã.
205 Agathias, IV, 4 si IV, 5; E. Stein, op. cit., pp. 514-515.
206 Agathias, IV, 7.
207  [„Isdigousnas" în textul lui Prokopios, spre ex. în Bell. Gotb., IV, 11, 4-7 si IV, 15, 1-20.]
529

Aceastã pace era stabilitã pe 50 ele ani. Persii renuntau la toatã Lazica, iar bizantinii se obligau a le plãti suma de 30.000 monede de aur (solidi aurei) pe an si anume primele sapte anuitãti, adicã aproape 3.000 livre de aur trebuiau vãrsate imediat, alte trei la începutul anului al optulea, iar celelalte în fiecare an dupã scurgerea primului deceniu. Frontiera rãmânea neschimbatã în Armenia si Mesopotamia, asa cum era de aproape douã veacuri. Persii se obligau sã-i împiedice pe huni, alani si alti barbari sã treacã strâmtorile centrale ale Caucazului pentru a prãda în teritoriile bizantine. Ambasadorii celor clouã state urmau sã utilizeze posta publicã, bagajele lor fiind scutite de taxele obisnuite. Statelor tampon arabe [cum erau cel lakhmid ori cel ghassanid] li se interzicea sã-i atace pe bizantini sau pe persi. Contractantii se obligau sã nu construiascã noi fortificatii aproape de frontierã, angajament ce nu avea însã caracter retroactiv.
Alte articole priveau comertul si populatiile limitrofe. Traficul era permis negustorilor în anumite orase, unde se aflau birouri de vamã: Callinicum, pe Eufrat, în Osrhoene, Nisibis si Dvin, capitala Persarmeniei. Negustorii arabi erau admisi numai la Dara si Nisibis. Autoritãtile romane si persane se angajau sã împiedice contrabanda. Litigiile dintre particulari la frontierã urmau sã fie rezolvate de cãtre comisii mixte, prezidate de cei doi guvernatori de provincie interesati în aceastã privintã. Crestinii erau tolerati în statul persan, inclusiv cu riturile lor de înmormântare, dar cu conditia de a nu face prozelitism.
Supusii romani sau persi refugiati la dusman în timpul rãzboiului au fost autorizati a se repatria; dar în
530
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
viitor fugarii nu mai puteau avea azil de o parte sau de alta, trebuind sã fie extrãdati.
Importanta istoricã a rãzboiului din Lazica a constat în faptul cã Imperiul bizantin a închis accesul marii puteri asiatice a persilor în Pontul Euxin si a îndepãrtat eventualitatea ca aceasta sã ajungã un rival periculos si în apele acestei mãri, pe care Bizantul a cãutat sã o tinã permanent sub controlul sãu. [Mult mai târziu, dupã ce statul bizantin a pierdut acest control în favoarea republicilor comerciale italiene, declinul sãu a fost rapid si ireversibil].
Amenintat de persi, lustinian intrase în legãturi cu abisinienii si himyaritii din Arabia. în sud-vestul peninsulei Arabia se aflã provincia Yemen, unde înflorise, în timpuri îndepãrtate, înainte de era crestinã, regatul Sabeenilor (Saba-suba), de care se leagã legenda reginei din Saba, care 1-a vizitat, se spune, pe regele Solo-mon. La sfârsitul veacului al II-lea î. Hristos acest regat a devenit regatul Sabeenilor himyariti. Comertul era ocupatia de cãpetenie a populatiei. La mijlocul veacului al IV-lea a început sã se propage acolo si crestinismul, care a întâlnit însã un adversar puternic în iudaism, în prima parte a veacului al Vl-lea, regele himyaritilor (homeritilor), care îi favoriza pe evrei, a început o aprigã prigoanã împotriva crestinilor, în ajutorul acestora a intervenit însã regele abissinian crestin Elesbo-as, care a biruit si ocupat Yemenul. El i-a înstiintat pe patriarhul Alexandriei si pe împãratul Iustin I cu privire la victoria sa asupra iudaismului.
lustinian a trimis apoi o ambasadã la Axum, capitala regatului abissinian, ca si la homeriti, supusi celui dintâi, urmãrind sã se foloseascã de aceste popoare în
531

vederea intereselor sale comerciale si militare. Era vorba ca axumitii sã aducã mãtasea de la Taprobane (insula Ceylon, azi Sri Lanka), scãpând astfel imperiul sãu de monopolul persilor. Acest lucru era însã greu de îndeplinit, astfel încât scopul lui lustinian în aceastã privintã nu a fost atins.
Abissinienii si himyaritii
Regatul abissinienilor sau ethiopienilor, cunoscuti si ca axu-miti, de la numele capitalei lor Axum, se învecina la nord cu Suakim, se întindea spre vest pânã în Valea Nilului si spre sud pânã la coasta Somaliei. Portul sãu Adulisera la 15 zile de cãlãtorie de Axum, unde rezida regele. Comercianti romani frecventau Adulis, unde era o mare piatã de produse ale Africii: sclavi, aromate, papyrus, ivoriu si aur de Sasu.
Relatiile comerciale ale abissinienilor cu vecinii lor de peste strâmtori, himyaritii din Yemen, erau frecvente si din timp în timp ei cãutau sã obtinã controlul politic asupra sud-vestului Ara-biei. Misionari crestini au activat în ambele tãri începând încã de pe timpul domniei lui Constantius al Il-lea, când un arian numit Theophilus a fost numit episcop al bisericilor noi din Abissinia, Yemen si insula Socotra. Frumentius, ordonat de Athanasios, a fost primul episcop în Abissinia208. Dupã aceea, nu mai stim despre aceste regiuni apropae un secol si jumãtate, timp în care crestinismul n-a mai progresat acolo, iar iudaismul s-a stabilit în Yemen. Aflãm cã în timpul împãratului Anastasios un episcop a fost trimis la himyariti. Un rãzboi a fost probabil între himyariti si abissinieni, în timpul lui Zenon sau Anastasios209.
Dimnos, rege al himyaritilor, convertit probabil la iudaism, a masacrat un numãr de negutãtori greci, ca represalii pentru rãul tratament al evreilor în Imperiul bizantin. La instigatia Constanti-nopolului, regele abissinian Andas a nãvãlit în Yemen, a ucis pe Dimnos si a lãsat un vicerege cu o garnizoanã etiopiana în tarã.
208 Bury, II, p. 322, n. 3-
209  Ibidem.
532

Andas fãgãduise sã îmbrãtiseze crestinismul în caz de victorie, si si-a împlinit promisiunea; împãratul i-a trimis un episcop din Alexandria. Andas a fost urmat de Tazena210, convertit si el la crestinism, iar ftul sãu Elesboas, care a fost rege la începutul domniei lui Iustin, fusese crescut crestin211.
în acest timp, o cãpetenie himyaritã, Dhu-Novas, de credintã iudaicã, izbuti sã învingã garnizoana etiopiana, se proclamã rege si începu a persecuta pe crestini. Nu e sigur dacã Elesboas a trimis imediat o armatã pentru a-i restabili autoritatea sa (519-520). Dar Dhu-Novas a stãpânit doi ani, timp în care a exterminat sistematic comunitãtile crestine din sudul Arabici, dacã refuzau a îmbrãtisa iudaismul. Omorând toti etiopienii din tarã, el merse cu o mare armatã contra orasului fortificat Nejran, care era cartierul general al crestinilor (523). Asediul fu lung si el promise a cruta pe locuitori dacã-i predau orasul. Dar nu se tinu de cuvânt si pentru cã acestia nu au voit sã-si renege credinta, el masacra 280 de persoane, între care era si Harith, emirul tribului lui Harith Ibn-Kaab. Dhu-Novas trimise apoi emisari lui Mundhir de la Hira, înstiintându-1 despre fapta sa si îndemnându-1 sã facã la fel.
E posibil ca Iustin si patriarhul Alexandriei sã fi trimis curieri la Axum, instigându-i pe abissinieni sã-i rãzbune pe crestinii ucisi si sã-1 suprime pe tiran, în orice caz, Ela Atzbeha (la scriitorii bizantini: Elesbaas, Elesboas) nãvãli în Yemen cu o mare armatã (524-525), îl învinse si ucise pe Dhu-Novas si puse în locul sãu un crestin himyarit, al cãrui nume era Esimiphaios, ca rege tributar212.
Astfel au fost relatiile politice ale celor douã regate de la Marea Rosie, când, în 531, lustinian îl trimise pe Iulian, un agens in rebus, la curtea lui Ela Atzbeha si Esimiphaios. Scopul ambasadei era sã câstige cooperarea împotriva Persiei. Iulian cãlãtori la Adulis pe mare si avu o audientã la Ela Atzbeha la Axum. Regele sta pe un car la care erau înhãmati patru elefanti. El era gol, în afarã de un sort de pânzã brodat cu aur si de curele împodobite
210 Pe care inscriptiile îl descriu ca „Rege de Axum si Homer si Reidan si Saba si Salhen". Homer e Himyar (Bury, II, 323 si n. 1).
211  Ibidem.
212 Ibidem, pp. 324-325.
533
NICOLAE   BANESCU
cu mãrgãritare peste stomac si umeri. Purta brãtãri de aur si tinea un scut aurit si douã lãnci aurite. Consilierii sãi, care stãteau împrejurul lui, erau înarmati si flautisti cântau. El sãrutã pecetea scrisorii împãratului si fu uimit de bogatele daruri pe care i le adusese Iulian. Regele primi bucuros a se alia cu imperiul împotriva Persiei, Serviciul principal pe care abissinienii îl puteau face era sã distrugã monopolul comertului de mãtase al persilor, transportând ei însisi acest articol de la Ceylon la porturile Mãrii Rosii, serviciu care le-ar fi fost si lor profitabil.
Ela Atzbeha consimti, ca suzeran al Yemenului, la propunerea pe care Iulian era însãrcinat sã o facã si lui Esimiphaios. Arabii din Maad (Nejd) erau supusi himyaritilor, iar seful lor, Kais, care era un rãzboinic vestit, omorâse o rudã a regelui si fusese silit sã fugã în pustiu. Planul lui lustinian era sã obtinã iertarea lui Kais, pentru ca, în fruntea unei armate de himyariti si maaditi sã nãvãleascã în Imperiul persan213.
Desi Julian izbuti în negocierile sale si regii promiserã ce li se cerea, ei nu furã în stare sã execute promisiunile. Pentru a ataca din Yemen Persia, trebuiau sã se facã marsuri lungi prin pustiul Arabiei si himyaritii se dãdurã înapoi de la o astfel de întreprindere. La Taprobane, abissinienii erau înlãturati de persi, care în-cãrcau toatã mãtasea îndatã ce ajungeau în port2".
Imediat dupã ambasada lui Julian trebuie sã fi izbucnit o revoltã în Yemen. Esimiphaios a fost detronat si închis, si un anume Abram, la origine sclavul unui roman din Adulis, a luat puterea.
Pare a fi fost o revoltã a garnizoanei etiopiene, nu a indigenilor si e probabil cã Abram, care era crestin, sã fi fost numit comandant al garnizoanei de cãtre Ela Atzbeha însusi. Douã expeditii au fost trimise împotriva lui Abram, dar în amândouã abissinienii au fost învinsi si Ela Atzbeha s-a resemnat a-1 recunoaste pe Abram ca vicerege.
Despre misiunea urmãtoare a lui Nonnosus, pe care lustinian îl trimisese în Abissinia, Yemen si Maad, stim numai cã ambasadorul a întâmpinat în cãlãtoria sa multe primejdii. Tatãl lui Non-
213  Ibidem.
214  Ibidem, p. 326.
.?L.?;•
,qq
534
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
nosus, Abram, a fost întrebuintat si el în ambasade si în douã ocazii condusese negocieri cu Kais, seful arab din Nejd. Kais 1-a trimis pe fiul sãu Muaviah ca ostatec la Constantinopol, iar în urmã, cedând conducerea fratelui sãu, a vizitat capitala imperiului si a fost numit phylarch al Palestinei215.
Istoricii si cronicarii nu ne spun nimic despre reînvierea comunitãtilor crestine în regatul himyaritilor dupã cãderea lui Dhu-Novas. Avem totusi alte documente care aratã numirea unui episcop si-i descriu activitatea în Yemen. Dupã aceastã traditie, Gregentiiis de Ulpiana a fost trimis din Alexandria ca episcop de Safar, în vremea domniei lui Iustin. El a tinut o discutie publicã asupra meritelor iudaismului si crestinismului, cu un evreu învãtat, si 1-a învins cu totul; a mai redactat un Cod de legi pentru Abram, regele himyaritilor.
Istoria lui Gregentius216 a fost privitã cu scepticism si chiar existenta lui a fost pusã în discutie. Bury a arãtat nedumeririle pe care le ridicã povestirea din viata lui217, crezând totusi cã la originea traditiei se aflã un miez istoric218.
Blemyi si Nobadae
Zelul misionarul lui lustinian si al Theodorei219 n-a trecut cu vederea popoarele africane care trãiau pe Nilul de Sus, între Egipt si Abissinia-. blemmyi, care locuiau mai sus de prima cataractã si vecinii lor din sud, nobadae, tulburau necontenit provinciile de sus ale Egiptului. Nobadae si regele lor Silko se convertise la crestinism cãtre 540. Theodora voia sã-i facã monofiziti, pe când lustinian dorea sã fie ortodocsi, în aceastã concurentã birui
l
215  Ibidem.
216 Aflatã într-un manuscris din Sinai si publicatã de A. Vasiliev: Vita Gregentii, în „Viz. Vrem." XIV, 1907, p.   23 si urm., (Apud Bury, II, „Bibliografia").
217  Bury, op. cit., p. 327 n. 1.
218 Asupra acestor evenimente cf. Bury, Appendix la voi. IV al operei lui Gibbon editate de el, nota 18: The Axumites and Hi-myarites.                                   .hf!
219  Ibidem, pp. 328-330.        .,,.
535

Theodora220. Emisarul lui lustinian sosi dupã cel al Theodorei si fu concediat de Silko.
Aceastã populatie (nobadae) convertitã la crestinism coopera cu imperiul pentru a-i sili pe Blemmi sã adopte aceeasi credintã. Convertirea blemmilor îl fãcu pe lustinian sã punã capãt credintei pãgâne la Philae, care fusese toleratã în puterea unei vechi conventii cu acest popor221.
c. Ultimii germanici. Incursiunile hunilor si ale slavilor. Nu numai provinciile Asiei s-au resimtit de marile eforturi ale Imperiului pentru rãzboaiele sale din Apus. Provinciile Europei suferirã de asemenea foarte mult de aceastã slãbire a garnizoanelor de la frontiere. Populatiile barbare din nordul Dunãrii, bulgari, slavi, anti si huni, începurã sã treacã necontenit în imperiu, rãspândind, adesea pânã sub zidurile Con-stantinopolului, mãcelul si groaza. De la 540 pânã la sfârsitul domniei lui lustinian aceste popoare terorizeazã Thracia, Illyricum si Grecia, prefãcându-le adesea într-un imens pustiu. Slavii, sãlbatici, nimicesc tot ce le iese în cale, trag oamenii în teapã, îi ucid cu lovituri de ciomag222. Hunii rãspândesc aceeasi cruzime peste tot, neoprindu-se nici în fata mãnãstirilor.
Aceasta e rãscumpãrarea tristã a izbânzilor repurtate în Apus.
220 Detalii asupra acestei concurente la loan din Efes, în traducerea datã de Bury, voi. II, pp. 328-329).
221  Bury, op. cit., p. 330.
222  [Informatia este preluatã din Prokopios, Bell. Goth., III, 38, 20-22 (ed. Haurz, Procopii Caesarensis, Opera omnia, voi. II, Leipzig, Teubner, 1963, p. 470; traducerea româneascã a textului de cãtre H. Mihãilescu în Procopius din Caesarea, Rãzboiul cu gotii, Bucuresti, Ed. Academiei, 1963, p. 198).]
536

Hunii, slavii si germanii amenintau serios provinciile danubiene, în ianuarie 528, Grepes (sau Gretes) regele herulilor venea la Constantinopol sã primeascã botezul, împãratul îndeplinind rolul de nas. împreunã cu regele, 12 notabili se fãcurã crestini. lustinian le acordã subsidii de federati si pãmânturi în jur de Sin-gidunum (teritoriul Bassiana, pe tãrmul stâng al Savei, probabil, zice Stein). De acum, herulii detin un loc important în armatele imperiului. Dar adesea prãdau provinciile Balcanilor.
Cei mai teribili dusmani pentru aceastã regiune au fost însã în sec. al Vl-lea hunii22* si slavii. Nãvãlirile lor furã, de la venirea lui lustinian, tot mai dese si mai nimicitoare, în 528, doi sefi bulgari nãvãlirã în Scitia si Moesia secundã; ei bãturã o armatã comandatã de Ba-duarius si de Iustin, care muri în luptã, apoi pustiirã tara pânã în Thracia. Dar ei pierirã într-o luptã cu Constantiolus, urmasul lui Iustin (duce de Moesia secunda), si cu Ascum, bulgar aflat în serviciul imperial, magister militum per Illyricum. La întoarcere, amân-
223 Hoardele cunoscute în istorie ca huni, care în vremea domniei lui Valens si-au fãcut aparitia la apus de Marea Caspicã, par a face parte din ramura mongolã a marelui grup de rase care-i cuprinde si pe turci, unguri si fmni (uralo-altaic, dupã clasificarea lui Peisker, admisã si de Bury, op. cit., voi. I, p. 101, n. 1). [Tratarea mai recentã a subiectului în Franz Altheim, Geschichte der Hunnen, voi. I-V, Berlin, ed. W. de Gruyter, 1959-1962, Voi. I, Von den Anfãngen bis zum Einbruch in Europa; voi. II, Die Hephthaliten in Iran; voi. III, Kampf der Religionen, voi. IV, Die europãischen Hunnen; voi. V, Niedergang und Nachfolge. Lucrarea a fost reeditatã.]
537

doi fiind surprinsi de alti bulgari, cãzurã în manile lor. t împãratul îl rãscumpãrã numai pe Constantiolus224.
Situatia era cu atât mai criticã în Balcani, cu cât cea mai mare parte a trupelor disponibile fuseserã trimise în Orient, cu Pompei. Gepizii încercarã a smulge os-trogotilor Sirmium (ocupat mai înainte de Theodoric). Dar trupe trimise de Amalasuntha îi resping"5. Mun-dus, care juca un mare rol în tinuturile danubiene, intrã în 529 în serviciul împãratului, care-1 numeste magister militumperIllyricum226. în 530, el câstigã o biruintã în Thracia asupra bulgarilor227, în acelasi an, un ofiter de origine slavã, Chilbudius, fu numit magister militum per Thracias. Timp de trei ani el, alungã din dieceza sa pe bulgari, sclaveni si anti. El a trecut de mai multe ori Dunãrea, împotriva lor si pieri în 533, ucis de sclaveni228. în 535, Sittas, magister militum praesentalis, îi învinse pe bulgari în Moesia Secunda, pe fluviul latros (azi lantra)229.
în 540, se produse o nãvãlire de numeroase hoarde de bulgari, care cucerirã în Illyricum 32 de fortãrete
224 E. Stein, Hist. du Bas-Empire, voi. II, Paris-Bruxelles, 1959, pp. 306-307; Malalas, p. 437 si urm. Theoph., AM 6031.225 Ibidem.
226  Ibidem, p. 308.
227 Malalas, 450; Prokopios, Bell. Goth.; Theoph., A.M. 6032.
228 Prokopios, Bell. Goth., III, 14, 1-6. [Textul este reprodus si în Procopius, Rãzboiul cu gotii, traducere de H. Mihãescu, p. 155 si urm., de asemenea în Fontes Historiae Daco-Romanae (= FH-DR), voi. II, Bucuresti, Ed. Academiei, 1970, p. 439-445.]
229  E. Stein, op. cit., p. 308. [Izvorât din Muntii Balcani, râul lantra (nume derivat din latinul „latrus") trece prin orasul Veliko-Târnovo, parcurge podisul din partea de nord a Bulgariei si se varsã în Dunãre la est de SviStov.]
538
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
de importantã secundarã si luarã cu asalt orasul Cas-sandria (vechea Potideia), în Chalcidica230. Mai târizu, ele pãtrund în Chersonerul tracic, masacrând poporul si fãcând multi prizonieri. Trecurã peste Zidul cel lung si devastarã pânã în suburbiile Constantinopolei. Alte douã hoarde nãvãlirã pânã în Grecia, unde devastarã totul, afarã de Pelopones, inaccesibil prin fortificatiile Istmului231.
Dupã Lubor Niederle, bulgarii si-au fãcut aparitia la Dunãre, venind din pãrtile fluviilor Volga si Don, în veacul al V-lea (cãci în 482 împãratul Zenon le solicitase ajutorul împotriva gotilor, iar în 499 e atestatã prima lor invazie în Balcani). Ei au luat foarte adesea parte la invaziile din cursul veacului al Vl-lea, fiind prezenti si la atacul asupra Constantinopolului din anul 626. Dar de fiecare datã se întorceau la nord de Dunãre232.
Seria popoarelor barbare împotriva cãrora lustinian trebuia sã-i protejeze pe supusii sãi europeni prin diplomatie si arme, de la Dunãrea de mijloc la Don, era deci de trei rase diferite. Erau germani si huni, ca mai înainte, dar o a treia grupã, slavii, intrã acum în scenã. Grupa germanã consta din trei popoare germanice de Est: gepizii (în Transilvania), herulii si longob-arzii la nord-vest de gepizi. Hunii erau reprezentati prin bulgarii de la nordul Dunãrii, în pãrtile Basarabiei, si kutrigurii la est. Slavii trãiau in vecinãtatea bulga-
230 Prokopios, Bell. Pers., II, 4, 4-6. [= ed. Haury, voi. I, Leip-zig, Tenbner, 1963, p. 163-164.]
231  A.A. Vasiliev, Histoire..., voi. l, pp. 140-141, 223-224, 230-235.
232  L. Niederle, Manuel de l'Antiquite slave, voi. I, Paris, 1923, p. 100.
539

rilor pe malurile Dunãrii de Jos, în tinuturile noastre. Aceastã dispozitie generalã a popoarelor rezultase în urma bãtãliei din Pannonia, care sfãrâmase imperiul lui Attila. Una dintre urmãrile cele mai însemnate ale acestui eveniment a fost expansiunea slavilor la vest si sud.
Studiile din urmã au arãtat cã patria primitivã (preistoricã) a slavilor a fost reprezentatã de mlastinile râului Pripet, care se varsã în Nipru la nord de Kiev. tinutul acesta nesãnãtos e cunoscut ca Polesia. Slavii nu au cuvânt pentru fag, pentru molid, pentru vite si lapte. Patria lor e deci dincolo de zona acestor copaci. S-au hrãnit probabil cu peste si mana care creste în pãrtile acelea. Natura teritoriului împiedicând o circulatie liberã si statornicã, a fãcut sã nu se stabileascã o unitate politicã. Slavii Polesiei n-au format un stat, ei n-au avut un rege. Au trãit în grupe izolate de sate sub o cârmuire patriarhalã. Istoria lor, din cele mai vechi timpuri, a fost tragicã. Apropierea de stepele Rusiei de Sud i-a expus la nãvãlirile nomazilor asiatici, care au ocupat pe rând tãrile dintre Don si Nistru. Ei nu s-au putut uni împotriva dusmanilor care-i prãdau si-i târau ca sclavi. Nu se puteau apãra decât ascunzându-se în pãdurile si bãltile lor. Pentru a scãpa de dusman, se aruncau în apã, respirând printr-o trestie lungã, pe care numai cei mai experimentati urmãritori o puteau descoperi233, într-o epocã necunoscutã, ei au început a se împrãstia dincolo de hotarele Polesiei. în veacul al
233 [stirea se aflã în Mauricius, Arta militarã, editie criticã, traducere si introducere de H. Mihãescu, Bucuresti, Ed. Academiei, 1970 (col. „Scriptores byzantini", VI), p. 278/2791.
540

IV-lea au fost cuceriti de Hermanric, regele ostrogoti-lor; lordanes (.Getica 119), îi numeste veneti2^. Apoi apar hunii si ei au fost expusi o datã mai mult la apãsarea care a fost destinul lor secular. Când apar în lumina completã a istoriei, în sec. al Vl-lea, ei pãstreazã mai multe din caracteristicile pe care li le-au impus viata lor în Polesia. Trãiau aproape separati unul de altul, în colibe sãrãcãcioase. Desi învãtaserã sã coopereze, ei nu-si pãrãseau libertatea si nu se supuneau autoritãtii unui rege. Erau împotriva disciplinei militare, nu se bãteau în ordine de luptã si rar întâmpinau pe dusman în câmp deschis. Armele lor erau scutul, sulita, sãgetile otrãvite. Erau perfizi, nici un tratat nu-i putea lega. N-aveau un nume comun. Slav, prin care numim toate popoarele diferite care au iesit din Polesia, vine din Slovene, care pare a fi fost un nume local legat de o anumitã grupã trãind într-un loc numit Slovy235. Acordarea acestui nume s-a datorat faptului cã aceastã grupã a fost printre cele dintâi care au venit în atingere cu Imperiul roman, înainte de domnia lui lustinian acesti sclaveni, cum îi numesc Prokopios si lordanes, se asezaserã împreunã cu alt popor înrudit, antae, în
234 [lordanes afirmã de fapt cã slavii din vremea sa erau cunoscuti sub trei denumiri: veneti, anti si sclavini: „Post Herulorum cede idem Hermanaricus in Venethos arma commovit, ... Nam hi, ... ab una stirpe exorti, tria nune nomina ediderunt, id est Venethi, Antes, Sclaveni (subl. ns. - T.T.) însotit de traducerea româneascã, fragmentul se aflã si în FHDR, voi. II, Bucuresti, 1970, p. 426/427.]
235  [Explicatii mai plauzibile asupra originii numelui slav se aflã la Fr. Dvornik, Les Slaves. Historie et civilisation, Paris, Ed. du Seul, 1970, p. 31 si urm.]
541
NICOLAE   BANESCU
vecinãtatea bulgarilor, cie-a lungul tãrmului Dunãrii de Jos. Noi vecini ai imperiului, ei îsi vor schimba rolul de victime în acela de jefuitori.
Ca si hunii, antii si sclavenii dãdeau auxiliari armatelor romane, împreunã cu hunii, ei treceau Dunãrea, când prindeau momentul, si prãdau în imperiu, în invaziile mentionate sub lustinian sunt pomeniti uneori slavii, alteori bulgarii, dar e probabil cã ei au venit adesea împreunã, în 529, bulgarii au nãvãlit în Moesia inferioarã si Scitia. Ei învinserã pe Iustin si Baduarius, trecurã Balcanii si nãvãlirã în Thracia. Altã incursiune, în anul urmãtor, a fost respinsã cu mari pierderi pentru ei de Munclus, magister militumperlllyricum. Chil-budius, magister militum per Thraciam, îi atacã chiar la ei, timp de trei ani, aruncând groaza într-însii. Succesul acesta îi dã un curaj ce i-a fost fatal: odatã, a trecut Dunãrea cu putine trupe si a fost ucis. De acum deveniserã mai îndrãzneti. Totusi, nu avem, pânã în 540, informatii despre o invazie serioasã, în 540, bulgarii cu o mare oaste prãdarã Peninsula Balcanicã de la o mare la alta. Fortarã Zidul cel lung si rãspândirã groaza în suburbiile capitalei. Unii au trecut Helles-pontul, prãdând coasta opusã. Tessalia, Grecia de Nord e devastatã. Peloponesul a scãpat, cum am mai amintit, numai datoritã fortificatiilor Istmului. Multe castele si cetãti au cãzut atunci în mâinile lor si multime de captivi au luat drumul robiei.
Curând dupã aceastã invazie, între sclaveni si anti a izbucnit o ceartã. lustinian se folosi de împrejurare pentru a-i învrãjbi si mai mult, oferind antilor locuri la Turris, pe malul Dunãrii, ca federati ai imperiului, dându-le o subventie anualã pentru a împiedica tre-
542
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
cerea bulgarilor. La 602, antii pier distrusi de avari, în pãrtile Basarabiei.
în 545, sclavenii au fost zdrobiti în Thracia de Nar-ses. Dar dupã trei ani îi aflãm devastând Illyricum pânã aproape de Dyrrhachium, si în 549 o bandã de 3000 de oameni pãtrundeau pe Hebrus, desfãcându-se în douã pãrti, una devastând Illyricum, alta Thracia. Atrocitãtile comise de ei întrec tot ce se aminteste despre hunii lui Attila. în 550, se îndreaptarã spre Tesa-lonic, dar Germanus, pe atunci la Sardica, îi înspãimântã si ei trecurã în Dalmatia. Apoi, primind întãririle noilor veniti, ei câstigarã o mare biruintã asupra Bizantului la Adrianopole, ajungând pânã la Zidul cel lung, dar furã urmãriti si pierdurã prada pe care o luaserã. Dupã alti doi ani nãvãlesc din nou, dar sunt alungati, scãpând peste Dunãre cu ajutorul gepizilor.
E preludiul ocupatiei teritoriale care va hotãrî istoria viitoare a Sud-estului european.
Cei mai puternici dintre barbarii de la frontiera Dunãrii erau gepizii, din Transilvania. lustinian luase Sir-mium de la ostrogoti, dar n-o putu pãstra si gepizii o cucerirã. Stabilindu-se în aceastã fortãreatã, ei ocupã o parte din Dacia Ripensis si fac nãvãliri în provinciile de la sud. lustinian le tãie subsidiile si cãutã o nouã metodã pentru a-i tine în frâu. O gãsi în rivalitatea unui alt popor german de Est, longobarzii, apãruti de curând la Dunãre. De mai mult de un veac ei îsi pãrãsiserã patria, aflatã la Elba de Jos (veniserã din Scandi-navia înainte de August), unde fuseserã vecini cu saxonii, cu care seamãnau în obiceiuri. Curând dupã
543
NICOLAE  BANESCU
ce Odavakar îi cucerise pe rugi, longobarzii ocupaserã tãrile lor la nord de Noricum, dar rãmãseserã putin timp acolo; ei trecurã în câmpia dintre Tisa si Dunãre, în acest timp (sub împãratul Anastasios) erau tributari altui popor est-germanic, herulii, care luaserã parte la distrugerea imperiului hunic si în a doua jumãtate a veacului V se fixaserã la nord-vestul Ungariei, iar când ostrogotii pãrãsirã Pannonia, deveniserã o putere considerabilã si agresivã la Dunãrea de Sus. Mai târziu (507-512), bãtuti de longobarzi, aveau sã se despartã în douã, unii revenind în vechea lor patrie, Scandina-via, altii, primiti de gepizi în locurile lor, dar, pentru cã erau maltratati de acestia, cerurã locuri în imperiu. Cruzimea si rapacitatea de care dãdeau dovadã a determinat reprimarea lor de cãtre armata romanã. lustinian îi boteazã si le dã locuri lângã Singidunum, cu provincia Pannonia secunda (527-52S)236. Mai târziu, se scindeazã, o parte trec sub gepizi, alta rãmân fede-rati ai imperiului.
Aceasta era situatia când, pe la mijlocul secolului al Vl-lea, conflictul izbucneste între gepizi si longobarzi.
Longobarzii erau crestini încã de când se aflau sub jugul herulilor. lustinian le dãduse locuri în Noricum si Pannonia si le garantase o subventie ca federati237. Audoin era regele longobarzilor si Thorisin al gepizilor. Ambii trimiserã ambasadori la lustinian, primul cerând ajutor, al doilea sperând sã obtinã de la împãrat
236 Bury, op. cit., pp. 298-300.
237  Cf. Stein, Bas-Emp. II, 528; Prokopios, Bell. Goth. III, 33, 9-12, IV, 27. [Traducerea lui H. Mihãescu, op. cit., contine fragmentele la pag. 188 si 258.]
544

neutralitatea. lustinian decise sã-i ajute pe longobarzi si le trimite în primãvara lui 549 un corp de 10.000 de cãlãreti. Aceastã trupã întâlni un corp de heruli pe care îl birui, dar în acest timp, longobarzii si gepizii se împãcaserã. Rãzboiul lor era numai amânat238. Gepizii se temuserã de dusmanii lor, ajutati de la Constantino-pol, si îndatã încheiarã o aliantã cu kutrigurii239.
Acestia erau o ramurã a rasei hunice, ocupând stepele rusesti dintre Don si Nipru, si erau, probabil, strâns înruditi cu bulgarii sau onogundurii - descendentii hunilor lui Attila - care-si aveau locuintele în Basarabia. Erau un popor formidabil si lustinian luase demult precautii pentru a-i tine în frâu. Politica lui, la Dunãre, era sã se foloseascã de longobarzi împotriva gepizilor, iar în Scitia politica lui era sã foloseascã un alt popor hunic, pe utiguri, împotriva kutrigurilor. Uti-gurii trãiau dincolo de Don, la est de Marea Azovului, si lustinian cultiva prietenia lor cu daruri anuale240.
Când o armatã de 12.000 de kutriguri, instigati de gepizi, trecu Dunãrea si devasta tãrile ilirice, lustinian trimise îndatã un sol lui Sandichl241, regele utigurilor, cerându-i sã dovedeascã prietenia sa fatã de imperiu si sã nãvãleascã în tinutul vecinilor sãi. Sandichl împlini dorinta împãratului, trecu Donul, bãtu pe dusman si târî pe femei si copii în sclavie242. Când stirea ajunse
238  Ibidem, III, 34.
239 E. Stein, 532; Bell. Goth., IV, 18, 13, 14.
240 E. Stein, pp. 302-303.
241  Stein ortografiazã Sandilkh (v. p. 533, n. 1). [Prokopios, Bell. Goth., IV, 18, 23 si IV, 19, 8 si 11 (ed. Haury, p. 584, r. l, p. 586, r. 7 si p. 587, r. 7), dã forma Sandii]
242 Prokopios, Bella, IV, 18, 15-25.                         ,   ,
545

la Constantinopol, lustinian îl trimise pe unul dintre generalii sãi la kutriguri, care prãdau în provinciile din Balcani, sã-i informeze despre ceea ce s-a întâmplat la ei acasã si sã le ofere o sumã de bani pentru a pãrãsi teritoriul roman. Ei primirã si în întelegere fu stipulat cã, dacã-si vor gãsi tara ocupatã, sã se întoarcã si sã primeascã de la împãrat tinuturi în Thracia-4'. Curând dupã aceea, o altã bandã de 2000 kutriguri, cu femeile si copiii lor, sosirã ca fugari pe pãmânt roman. Ei erau condusi de Sinnion, care comandase în Africa pe auxiliarii huni, în luptele cu vandalii, ale lui Belisarie. împãratul le acordã un tinut în Thracia. Aceastã atitudine atâtã gelozia utigurilor si Sandichl trimise o ambasadã sã impute lui lustinian nedreptatea actiunii sale. Ei au fost îmblânziti prin mari daruri244. Data acestor evenimente e fixatã de Bury la 551245.
în anul urmãtor (552), rãzboiul amânat dintre lon-gobarzi si gepizi izbucneste. Gepizii cãutarã sã reînnoiascã vechea aliantã cu imperiul, si lustinian consimti, dar când longobarzii curând dupã aceea îi cerurã sã-si împlineascã obligatiile si sã le trimitã trupe în ajutor, el denuntã noul tratat cu gepizii sub pretextul cã au ajutat pe sclaveni sã treacã Dunãrea. Armata imperiului, condusã de Iustin si lustinian, nepotii împãratului, de armeanul Aratius si de herulul Suartuas Kamsaraka, verii pentru a ajuta longobarzilor fu abãtutã din drum pentru a reprima o revoltã în Ul-piana si n-a ajuns la destinatie. Numai trupele coman-
243 Ibidem, IV, 11, 18, 8-24, si 19, 5. 24< Ibidem, IV, 19, 6-22. 245 Bury, op, cit., 303, n. 2.
546
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
date de cumnatul regelui, Amalafridas, ajung si iau parte la luptã. Longobarzii câstigarã o victorie completã asupra gepizilor si Auduin (mai-iunie 552). anuntând stirea lui lustinian, îi imputã cã 1-a privat ele ajutorul pe care i-1 datora pentru trupele longobarde care sustinuserã recent armatele imperiale în Italia. Gepizii încheiarã apoi tratate de pace de perspectivã cu longobarzii si imperiul, iar pacea durã cât domni lustinian. Dupã moartea lui, vrãjmãsia dintre aceste clouã popoare germane izbucni iarãsi, si longobarzii, ajutati de alti aliati, sterserã numele gepizilor de pe harta politicã a Europei246.
în câtiva ani, kutrigurii se refãcurã dupã înfrângerea suferitã din partea utigurilor vecini si în iarna 558-559, sub un sef numit Zabergan, o armatã trecu Dunãrea înghetatã si avanseazã fãrã împotrivire prin Scitia si Moesia, intrând în Thracia. Aceste provincii par sã fi fost lipsite cu totul de trupe, în Thracia, Zabergan îsi împãrti armata în trei: una trimisã în Grecia sã prade, a doua în Chersonesul tracic, a treia, 7.000 cãlãri, porneste sub Zabergan cãtre Constantinopol.
Atrocitãtile comise de aceastã a treia bandã sunt descrise de un contemporan, Agathias. Ei se asezarã în lagãr la Melantias, un sat pe Athyras, care se varsã în Propontis. La Constantinopol, locuitorii intrarã în panicã. Nobilii tremurau în casele lor, împãratul era
246 Bury, op. cit,, II, pp. 298-304. [T. Lounghis, Les ambassades byzantines..., Athena, 1980; Idem, H (3-uqavTivfi K-opmpxta
... 395-1071, Athena, 1989; K. Chrestou, Byzanz und die Langobarden . . . 500-680, Athena, 1991.]
547

alarmat pe tronul sãu. Toate tezaurele bisericilor dintre Euxin si Cornul de Aur furã aduse în oras sau trecute în Asia, peste Bosfor, în aceastã criticã situatie, lustinian fãcu apel la bãtrânul Belisarie, sã salveze capitala. Cu toatã vârsta sa înaintatã, Belisarie se dovedi marele tactician de odinioarã. El adunã câteva mii de oameni din militia citadinã si din veteranii care luptaserã cu el în Italia, iesi din oras si-si asezã tabãra la satul Chettus, la câtiva kilometri de zidul lui Theodosios. tãranii din Thracia, refugiati în Constantinopol, însoteau armata, fiind întrebuintati la întãrirea lagãrului si la înselarea inamicului asupra fortelor reale ale bizantinilor; au fost aprinse focuri în câmpie, pentru ca hunii sã creadã cã sunt multi. Zabergan se aruncã la luptã cu 2.000 de cãlãreti alesi; Belisarie îsi asezã trupa de luptã, iar planul sãu tactic îi atrase pe huni în cursã. 300 de cãlãreti alesi se aruncarã dintr-o vale pã-duroasã în flancul lor, Belisarie atacã din front si îi încurcã, fãcându-i sã creadã cã armata e mare. Ei intrarã în panicã si fugirã; 400 au pierit, în vreme ce nici un roman n-a fost rãnit serios247. Lagãrul fu pãrãsit imediat si kutrigurii fugirã mereu, crezând cã sunt urmãriti, lustinian, gelos pe victoria lui Belisarie, îl rechemã la Constantinopol. Unindu-se cu banda ce se întorcea din Chersones, Zabergan pustii Thracia încã 4 luni. Soarta hunilor din Chersonesul tracic nu fu mai fericitã. Neputând face spãrturã în marele val care închidea peninsula, Zabergan puse sã se construiascã bãrci, îmbarcã oameni la Aenos (lângã gura râului Hebrus) ca sã debarce pe coasta sud-vesticã a Chersonesului.
Finlay, op. cit., l, 257.
548

Germanus, un ofiter brav, simti, aruncã asupra lor 20 de corãbii cu oameni înarmati si flota barbarã fu nimicitã: nici unul nu scãpã. Câti puturã scãpa de la întãri-turi, respinsi, se unirã cu Zabergan. Banda trimisã în Grecia nu putu face nimic, neputând trece de Termo-pyle, unde a fost respinsã de garnizoanã.
lustinian a rãscumpãrat captivii contra unei sume mari de bani si kutrigurii trecurã înapoi Dunãrea. Apoi, împãratul le întinse o cursã pentru a-i nimici. Scrise lui Sandichl (Sandilkh) cã intrând în Thracia, kutrigurii au luat tot aurul destinat utrigurilor si îl îndemnã sã se arunce, deci, asupra lor, dacã sunt într-adevãr amicii imperiului, si sã ia si ce li se datoreazã. Totodatã, îi amenintã cã, dacã îi va lãsa nepedepsiti, împãratul va transfera amicitia sa kutrigurilor. siretenia a prins, Sandichl se aruncã asupra vecinilor sãi si ostilitãtile neîncetate dintre aceste douã popoare le-au mistuit energia.
Prokopios si Agathias îi prezintã pe kutriguri si utiguri drept triburi ale hunilor. Kutrigurii sunt înruditi cu bulgarii - dar acestia din urmã nu trebuie confundati cu bulgarii care au trecut Dunãrea în Moesia în secolul al VH-lea si au întemeiat statul bulgar248. Bulgarii din vremea lui lustinian poartã si numele de uno-gunduri. Ei s-au luptat cu Theodoric si au nãvãlit adeseori în Peninsula Balcanicã în vremea domniei lui Anastasius249.
Pericolul hun a fost resimtit si în Crimeea. Orasele Cherson si Bosporos jucau acolo un mare rol in co-
248 Cf. si J. Bury.
249 Ed. de Boor, p. 24; J. Bury, Appendix la voi. IV din ed. lui Gibbon, nota 16.
549
NICOLAE   BANESCU
mertul imperiului cu barbarii din acele pãrti. Hunii acaparaserã cea mai mare parte a peninsulei si amenintau posesiunile imperiului. Acolo, în munti, erau si gotii, resturile marii migratii germanice. lustinian a construit mai multe forturi si un lung zid ale cãrui urme se vãd. Acest sistem de fortificatii a înlãturat primejdia bunicã în posesiunile bizantine si în colonia gotilor.
d. Apãrarea imperiului. Una dintre preocupãrile necontenite ale lui lustinian a fost aceea de a-si asigura fruntariile imperiului împotriva acestor nãvãliri care se înteteau din ce în ce mai mult. Cum aratã Ch. Diehl, trei mãsuri erau menite a desãvârsi aceastã operã defensivã a imperiului:
1) alcãtuirea de comandamente mari;
2) crearea unor teritorii militare la frontiere;
3) construirea unui mare numãr de citadele, grupate într-un sistem nou, menit a asigura apãrarea tãrii250.
Din veacul al V-lea imperiul se împãrtea, din punct de vedere militar, în câteva comandamente mari, încredintate acelor magistri militum, pe care adesea i-am întâlnit.
în Europa, erau un magister militum per Illyricum si unul per Thraciam, la care se adãugau magistri militum praesentales, care rezidau la Constantinopol si exercitau puterea lor într-o largã zonã în jurul Con-stantinopolului, însãrcinati în particular cu apãrarea zidului lung ridicat de Anastasios între Marea Neagrã si Marmara.
' Vezi Justinien, p. 244 si urm.
550

lustinian pãstrã aceste circumscriptii teritoriale, la care se pare cã adãugã un comandament nou, cuprinzând Moesia si Scitia: în texte, cel putin, se întâlneste adesea un magister militum al Moesiei.
în Asia, teritoriul imens de la Marea Neagrã pânã în Egipt era pus sub autoritatea unui singur magister militum per Orientem. lustinian desfãcu în douã acest vast comandament: Armeniile si Pontul alcâtuirã un comandament nou, peste care se afla un magister militum Armeniae. în Africa se pusese de asemeni un magister militum, Italia si Spania cucerite de asemenea avurã pe ai lor.
Astfel 9 sau si 10 generali, analogi generalilor nostri de corp de armatã, îsi împãrteau puterile militare ale Bizantului, asigurând, fiecare în circumscriptia sa, apãrarea.
Dar pentru apãrarea imediatã a frontierei, acesti mari sefi, nu ajungeau. In aceastã privintã, lustinian reorganiza o institutie militarã a vechiului imperiu: de-a lungul Hmes-ului, el organizã teritorii militare, comandate de duci, cu rangul de spectabiles, si apãrate de trupe speciale, „soldatii de frontierã", limitanei.
De la mijlocul veacului al III-lea, paza hotarelor se încredintase unor trupe speciale, soldati si coloni în acelasi timp, cãrora li se dãdeau pãmânturi în apropierea frontierei, iar ei trebuiau sã si le cultive si totodatã sã le apere. lustinian reorganiza aceastã armatã teritorialã. El însusi schitã planul dupã care se fãcu aceastã reorganizare în Africa, în rescriptul adresat în aceastã împrejurare lui Belisarie se arãta care era rolul si conditia acestor soldati. Oamenii, recrutati dintre
551

provincialii de la granitã mai ales, primeau pãmânturi probabil scutite de impozit; pe lângã aceasta, ei primeau si o soldã, în schimb, ei trebuiau, pe timp de pace, sã cultive aceste pãmânturi si sã supravegheze cãile care duceau dincolo de limes, pentru a împiedica orice relatii comerciale neautorizate între barbari si imperiu, în caz de tulburare la granitã, ei trebuiau sã ia armele si sã sarã în apãrare, în nici un caz nu puteau pãrãsi limesul unde erau asezati, perpetuitatea serviciului militar era conditia formalã a dreptului lor de proprietate. Erau autorizati a se cãsãtori si familia lor locuia cu dânsii în acele castella unde cantonau. Supusi autoritãtii ducilor, grupati în regimente comandate de tribuni, soldatii acestia cultivatori erau împãrtiti în garnizoane mai mult sau mai putin tari, în orasele întãrite si fronturile frontierei. Pentru a face fatã menirii lor, ofiterii trebuiau sã-i instruiascã adesea251. Prin aceste mãsuri, lustinian spera sã asigure, fãrã concursul armatei regulate, apãrarea granitelor. El completã opera restaurând o institutie militarã a Romei, aceea care, sub numele de foederati sau gentiles, încorpora în armata imperialã popoarele barbare (gentes) cantonate în apropierea imediatã a frontierei, în schimbul unui ajutor anual (annona) vãrsat în mâinile sefilor, uneori în schimbul unor teritorii cedate din pãmântul roman, aceste triburi se legau a deveni servitorii Bizantului si a pune contingentele lor la dispozitia autoritãtii imperiale. La cererea împãratului, ei veneau, sub ordinele sefilor nationali, sã se punã sub
251 Ibidem, pp. 226-227. 552

comanda ducelui vecin cu dânsii si concurau cu limi-tanei la apãrarea teritoriului roman25-. Auxiliari preti-osi, prin cunoasterea locurilor, prin bravura lor, ei ajungeau adesea primejdiosi prin indisciplina, lipsa de credintã si cupiditatea lor233.
în aceste mari fâsii de teritorii militare, rolul principal pe care-1 aveau limitanei era de a ocupa si apãra cetãtile situate de-a lungul limes-ului. Pentru a apãra monarhia, lustinian se sili sã ridice pe toate frontierele o linie continuã de fortãrete. El realizã, în aceastã privintã, o operã care pare o minune; reconstitui, întãrin-du-1, admirabilul sistem defensiv creat odinioarã de Roma, acoperi toate provinciile de o retea de castella. Azi, când se vãd ruinele acestor numeroase si puternice citadele, risipite pe toatã întinderea vechiului imperiu bizantin, impresia este de uimire, iar în fata acestei opere colosale prin care, dupã expresia lui Prokopios, lustinian a „mântuit monarhia", întelegi admiratia exprimatã de istoricul veacului al Vl-lea.
Sistemul era urmãtorul: de-a lungul limes-ului, o serie de orase fortificate, legate între ele printr-o linie de posturi - castella, (ppovpia, destul de apropiate unele de altele, solid construite, prevãzute cu apã si alimente si ocupate de garnizoane mici. Scopul lor era îndoit: pe deoparte, ele trebuiau sã închidã frontiera si sã supravegheze apropierea dusmanului, iar pe de altã parte sã serveascã drept bazã de operatii coloanelor expeditionare trimise pentru a prãda teritoriul inamic.
252  Mommsen, Das romische Militãrwesen seit Diocletian, în idem, Historische Schriften, voi. III, Bd, p. 206 si urm.
253 Justinien, pp. 227-228.
553

Dar aceastã linie nu era totdeauna o barierã de netrecut pentru dusman. De aceea, în spatele ei, la o oarecare distantã, se desfãsura o a doua linie de citadele, mai însemnate si mai distantate unele de altele. Ele erau de obicei orase mari, cu garnizoane puternice, care serveau de sprijin celor dintâi; în acelasi timp ele ofereau azil populatiilor din câmpie, în caz de invazie. Aceasta a fost întotdeauna preocuparea generalilor bizantini: asigurarea unui adãpost populatiei lipsite de apãrare a provinciilor. Trecãtorile însemnate, defileuri-le erau pãzite de redute si transformate, dupã expresia bizantinã, în clisuri; pe coline se înãltau turnuri de observatie de unde se vestea apropierea dusmanului; în sfârsit, cãi strategice se deschideau înãuntrul tãrii pentru a pune în comunicatie fortãretele si a face apãrarea mai usoarã. Astfel toatã tara se acoperise de cetãti si întãriri254.
Desigur cã aceste cetãti si forturi se deosebeau, dupã însemnãtatea lor, în privinta lucrãrilor de apãrare ce le cuprindeau. Pe când marile cetãti, acelea de la hotarele asiatice mai ales, aveau trei linii de apãrare -un zid de centurã înalt de douã etaje si flancat de turnuri puternice cu creneluri, un alt zid înaintea acestuia si un sant larg si adânc, mãrginit de un parapet de pãmânt - fortãretele mai mici si redutele erau construite dupã un sistem mai simplu, cu douã sau cu o singurã linie de apãrare. Dar în toate gãseau aplicatie unele principii comune ale fortificatiei bizantine. Trebuia de exemplu ca zidul sã fie foarte înalt si gros: înalt
Ibidem, 234-238.
554
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
pentru a împiedica escaladarea si a asigura apãrãtorilor dominatia asupra miscãrilor inamicului, gros pentru a rezista loviturilor aplicate de masinile de rãzboi. Zidul avea 10, 12 si chiar 18 metri înãltime, grosimea era de aproape 4 metri. Turnuri multe si dese trebuiau sã acopere cu folos spatiile intermediare si unele dintre ele, izolate de restul sistemului defensiv, erau adevãrate forturi, unde se concentra rezistenta supremã. santul trebuia sã fie foarte adânc, pentru a-i asigura pe apãrãtori împotriva minelor din partea dusmanilor. Cetatea trebuia sã fie apoi bine înzestratã cu provizii si apã. De aceea se construiau într-însa o multime ele magazii de aprovizionare si multe cisterne si apeducte, în fiecare cetate era apoi un arsenal public si corpuri special organizate pentru manevrarea masinilor de rãzboi.
Astfel era, în trãsãturile sale generale, sistemul fortificatiei bizantine în veacul al Vl-lea, asa cum ne apare în Africa si în alte cetãti însemnate ale Orientului. Se poate vedea prin urmare ce sfortare uriasã s-a fãcut, prin vointa lui lustinian, pe toate frontierele imperiului si se poate lesne ghici câtã cheltuialã de lucru si de bani, ce repede si energicã activitate s-a desfãsurat în acesti câtiva ani pentru aceastã întreprindere colosalã.
Nu putem enumera, dupã Prokopios, numeroasele lucrãri de fortificatie fãcute din nou sau restaurate de lustinian. E de ajuns sã fie schitate trãsãturile principale ale operei. Pe frontiera de nord, de la îmbucãturile Savei pânã la Gurile Dunãrii, mai mult de 80 de castella furã construite ori reparate, printre care citãm: Singidunum (Belgrad), Octavum, Viminacium, Novae,
555

Ratiaria, Augusta, Securisca, Durostorum, Troesmis, iar pe tãrmul stâng, puternicul cap de pod Lederata255. Acestea erau, în cea mai mare parte, vechi citadele romane pe care împãratul le puse în stare de apãrare. Dar originalitatea operei lui se vede în mãsurile luate pentru a asigura, în spatele acestei prime linii, protectia teritoriului bizantin, în Dacia, în Dardania, în Moe-sia, mai la miazãzi în Macedonia, în Epir, în Thracia sute de castella se ridicarã, formând o a doua si a treia linie de apãrare. Numai în Dardania, provincia de origine a lui lustinian, opt castele noi au fost construite si 61 restaurate256. Scupi, lângã satul în care el se nãscuse, începu o nouã erã în istoria sa sub numele lusti-niana prima.K1 împodobitã cu constructii frumoase,
255  Aed., IV, 5-6. [Competentã si foarte utilã identificare si raportare a acestor toponime la denumirile lor actuale în H. Mi-hãescu, La langue latine dans le Sud-est de l'Europe, Bucuresti-Paris, 1978, lucrare mai completã decât editia ei româneascã, apãrutã la Bucuresti, în 1960.]
256  Ibid., IV, 8.
257  [Creatã pentru prefectura Illyricum, ale cãrei centre mai importante fuseserã pânã atunci Sirmium (azi Sremska Mitrovica) si Thessalonic, arhiepiscopia de Justiniana Prima a apãrut prin novella a Xl-a din 14 aprilie 535, ale cãrei prevederi au fost reluate pe scurt si în nuvella CXXXI din 18 martie 545. Ea se aflã în apropiere de Tauresium, localitatea natalã a lui lustinian. Unii învãtati au identificat-o cu Scupi, actualul Skopje, opinie pe care o vedem împãrtãsitã si de N. Bãnescu, altii cu Lychnidus, devenit ulterior Achris (azi Ohrida), sediul cunoscutei arhiepiscopii autocefale care în toatã perioada medievalã a purtat titlul fostei lustiniana Prima. Arheologii iugoslavi sustin cã lustiniana Prima se afla pe locul actualului Caricin Grad, situat la 40 km de Naissus (azi Nis), spre sud-vest (V.R. Petkovic, Lesfouilles de Tsaritchin Grad, „Cahiers Archeologiques (Paris), III, 1948, p. 40-
556
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
ea fu ridicatã la înalta demnitate de metropolã eclesi-asticã a Illyricului. Ulpiana (azi Lipljan) fu de asemenea înfrumusetatã si luã numele de lustiniana secunda, în mijlocul peninsulei, Sardica si Naissus furã restaurate solid. Chiar pe coastele arhipelagului si ale Mãrii Marmara se construirã fortificatii. Heracleea fu apãratã, la Raedestos clãdi o puternicã cetate si construi din nou zidurile ce protejau Chersonesul Thraci-ei258. în sfârsit, cu mult mai jos, se ridicarã întãriri si în Grecia de Nord; la Termopyle se opri trecãtoarea prin ziduri, istmul de Corint se tãie printr-o întãrire flancatã de turnuri. Astfel toatã Peninsula Balcanicã alcãtui un vast câmp întãrit.
în Asia, opera lui lustinian259 cuprinde multe pagini. Pe coastele Pontului Euxin, Cherson si Bosporos erau marile centre ale comertului între Mediterana si bazinul Don si Volga, între ele, Crimeea era ocupatã de huni. Nu stim încã dacã erau în relatii de federati. Dar în 528, Grod, regele lor, fu invitat la Constantinopol si lustinian îl botezã, întors acasã, distruse idolii si po-
48; A. Grabar, Les monuments de Tsaritchin Grad etjustiniana Prima, „Cahiers Archeologiques", III, 1948, p. 49-63; D. Boskovic în „Actes du IV-e Congres International d'etudes byzantines", t. II, Paris, 1951, p. 53-65; V. Kondic si V. Popovic Tsaritchim Grad. Sitefortifie dans l'Illyricum byzantin, Belgrad, 1977; V. Popovic în XXVI Corso di cultura sull'arte ravennate e bizantina, Ravenna, 1979, P- 249-311; E. Bãbus, Justiniana Prima în lumina noilor cercetãri, în „Studii teologice", XXXIX, 1987, l, p. 84-92; H.-D. Dopmann, Zur Problematik von Justinianea Prima, în „Miscellanea Bulgarica", 5 Viena, 1987.]
258 Ibid., IV, 9-10.                               .;j,    ;
239 Ibid., V.                                         .             .
557
PFT

porul îl ucise, iar garnizoana fu omorâtã. lustinian trimise forte mari care îi intimidarã pe huni si restabilirã ordinea. Bosporos fu întãrit puternic, zidurile Cherso-nului refãcute si douã noi forturi se ridicarã în sudul peninsulei, T6 'AÂOUOTOD KCII TO ev roptovftiTOCig260. Puternica citadelã Petra proteja tara Lãzilor. Apoi, de la Trapezunt pânã la Eufrat se întinserã mai multe linii de fortãrete, în Armenia, Theodosiupolis (Erzerum), Kitharizon, Martyropolis (cu trei linii de apãrare); în Mesopotamia Amida, Constantina, Dara, o altã Theodosiupolis, Circesium pe Eufrat, apoi Zenobia si Pal-myra la hotarele desertului, fãrã a mai socoti numeroasele castella intermediare: numai între Amida si Dara erau 15. Apoi, în spate, altã linie, în care aflãm între altele Satala, Colonea, Nicopolis, Sebasteia, Meli-tene, Edessa, Carrhae, Callinicum, Sura, Hierapolis, Zeugma, în Euphratesia, în fine, Antiochia, care ajunse o formidabilã cetate. Multe existau înainte de lustinian, el avu meritul de a completa si a coordona aceste citadele într-un sistem riguros.
în Africa, opera înfãptuitã fu si mai mare. Din mãsuri de prudentã, vandalii distruseserã fortificatiile mai tuturor oraselor, aici era deci totul de refãcut. Euagrios vorbeste de 150 orase refãcute de lustinian. La acestea se adãugarã o multime de noi fortãrete: în Tripolita-nia, Leptis Magna, Sabrata261- în Byzacena, coasta se acoperi de citadele; în interior, Capsa, Thelepte, fortãrete puternice, mai departe castelul Ammaedera; în spatele acestei linii, Chusira, Laribus, Mamma, Kulu-
260  Prokopios, DeAedif., III, 7, 10-12; Bury, II, pp. 311-312.
261  De Aed. VI, 4.
558
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
fo262. Chartagina, Vaga furã restaurate. Numidia fu acoperitã, de asemenea, de o multime de fortãrete. Chiar dincolo de provinciile cu totul supuse bizantinilor, tot tãrmul Africii, pânã la Coloanele lui Hercule263, se umplurã de fortãrete, în fata Spaniei, la hotarul cel mai depãrtat al dominatiei imperiale, puternicul castel Septem putea, dupã afirmatiile lui Procopios, „sã înfrunte toatã lumea".
Opera aceeasta defensivã cu adevãrat considerabilã, observã Ch. Diehl, a fost totusi neputincioasã în a opri invaziile persilor si arabilor în Asia, ale slavilor si hunilor în Europa, ale berberilor în Africa, învãtatul francez ne dã explicatia acestei stranii constatãri264. Pentru a ridica un numãr atât ele covârsitor de cetãti într-un timp atât de scurt, s-a lucrat prea repede si soliditatea constructiei a fost jertfitã, multe lucrãri au rãmas chiar neterminate. Pe de altã parte, armata de ocupatie nu era destul de mare pentru a ocupa serios toate aceste posturi. Multe posturi secundare par a nu fi avut deloc garnizoanã si a fi fost încredintate numai pazei locuitorilor. si în acelea unde erau trupe imperiale se întâlnesc adesea detasamente prea slabe, incapabile de a apãra regiunea respectivã. Desigur, aceste cetãti ofereau un adãpost locuitorilor de la tarã si ele nu puteau fi cucerite usor de adversari care nu erau priceputi în arta asediului. Dar de pe înãltimea zidurilor lor, apãrãtorii priveau neputinciosi la prada si incendiile barbarilor asupra tinutului. tara descoperitã
262  Ibid, VI, 6.
263  Ibid, VI, 7.
V. Justinien, 243-246.         -i:fe                       V:>Y> k
559
NICOLAE   BANESCU
era astfel cãlcatã de incursiunile ce nu puteau fi oprite. Trebuie sã tinem apoi cont cã multe dintre marile fortificatii ale domniei s-au ridicat în urma invaziilor si pentru a le preîntâmpina întoarcerea, în Mesopotamia, de exemplu, în urma nimicirii care însoti invazia lui Chosroes, împãratul luã mãsurile de apãrare necesare. Acelasi lucru se petrece probabil pe Dunãre, dupã invazia slavã pustiitoare din 540.
si, în sfârsit, aici, ca pretutindeni, dupã activitatea primilor ani, veni repede pãrãsirea, decadenta.
6. Realizãrile interne ale domniei lui lustinian
a. Opera legislativã. Alãturi de aceste mari rãzboaie pe care le-am vãzut, lustinian a întreprins si o operã legislativã, si acesteia i se datoreazã, în cea mai mare mãsurã, popularitatea numelui sãu printre urmasi. Din ordinele si sub influenta sa a fost redactat acel monument de compilatiuni juridice si de ordonante pe care modernii le numesc Corpus juris civilis, ale cãrui patru pãrti sunt: Institutele, Digestele, Codul lustinian si Novelele. Operã uriasã, prin care Roma a transmis posteritãtii ceea ce a creat mai bun, Dreptul sãu, ea a format, pe tot parcursul Evului Mediu si rãmâne încã si azi, adevãratã bazã a studiului Dreptului roman.
Ch. Diehl subliniazã adâncul respect pe care lustinian îl purta traditiilor vechi romane, al cãror reprezentant si mostenitor legitim se mândrea a fi. Roma fusese mare mai cu seamã prin douã lucruri: prin gloria armelor si prin stiinta dreptului. Pentru lustinian, împãratul trebuia sã fie prin urmare un rãzboinic si un
560
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
legiuitor în acelasi timp. Prin opera sa juridicã, lustini-an se arãta deci mostenitor al vechii Rome. Pe lângã acestea, mai erau si consideratii de ordin practic ce trebuiau sã-1 hotãrascã în aceastã privintã pe basileu: era dezordinea adâncã ce stãpânea atunci Dreptul roman. Regulile sale se scoteau din 2 izvoare: ordonantele imperiale (leges) si scrierile jurisconsultilor (jus). Dar aceste materiale erau foarte împrãstiate; ele se gãseau anevoie si apoi erau pline de contradictii. Administratia suferea din aceastã pricinã, procesele deveneau interminabile, judecãtile se întemeiau mai putin pe lege decât pe bunul plac al judecãtorilor. Era prin urmare o urgentã sã se adune si sã se coordoneze toate aceste texte, sã se reducã într-un sistem usor de consultat si sã se punã capãt arbitrariului magistratilor265.
lustinian avu norocul de a gãsi pentru aceastã operã uriasã un om eminent: Trebonian a fost sufletul acestei lucrãri si împãratul însusi o recunoaste, covârsind de laude stiinta juridicã a ministrului sãu si experienta sa practicã266.
La 13 februarie 528, o comisie de 10 membri, înalti functionari administrativi, doi avocati de merit si un profesor de drept de la scoala din Constantinopol, Theofil, în fruntea cãrora stãtea Trebonian, fu însãrci-
265 Ibid., pp. 248-250.
266  stiinta lui multilateralã e schitatã de Gibbon, op. cit., ed. Bury, IV, p. 492; P. Kruger, Histoire des sources du droit romain, Paris, 1894. Ch. Diehl, op. cit., cap. V; E. &ein, Histoire de Bas-Empire, II, 1959, pp. 402-417; Z. von Lingenthal, Geschichte des griechisch-romischen Rechts, III, Berlin, 1892.
561
Y
NICOLAE   BANESCU
natã sã strângã si sã claseze constitutiile imperiale de la Hadrian încoace, într-un an si ceva lucrarea era gata: la 7 aprilie 529, colectia de texte astepta a fi promulgatã. Acesta fu Codul lustinian împãrtit în 12 cãrti si care trebuia sã aibã putere de lege în tot imperiul, luând locul culegerilor de mai înainte de acest fel26'.
Oricât de importantã, opera aceasta nu era originalã, înainte de lustinian, Diocletian si Teodosius al II-lea compuseserã astfel de coduri. Dar opera personalã a lui lustinian furã Digestele (Digesta sau Pandec-tae - nãvSeKTai). în aceastã operã, el vru sã strângã într-un corp de doctrinã pãrerile jurisconsultilor celor mai eminenti ai Romei vechi, pentru a pune la îndemâna juristilor, sub o formã comodã, textele necesare ale jurisprudentei. Ambitia împãratului mergea încã mai departe. El voia sã pãstreze astfel posteritãtii pretioasele materiale adunate în timp de veacuri de întelepciunea romanã si sã dea astfel un nou impuls stiintei juridice. Lucrarea era enormã: trebuiau sã se extragã vreo 2.000 de cãrti. Dar lustinian chemã ajutorul lui Dumnezeu pentru aceastã „operã deznãdãjduitã", cum o numeste chiar el.
La 15 decembrie 530, o comisie formatã din 16 membri a fost constituitã, sub presedintia lui Treboni-an (11 avocati, 4 profesori de drept: doi din Constanti-nopole, doi din Beyruth). Ea a fost împãrtitã în trei sectiuni: una extrãgea din operele privitoare la jus civile, în special din comentariile cu care Pomponius, Ulpian si Paul îmbogãtiserã tratatul de drept civil al lui Sabinus si care se, numeste Libri ad Sabinum; a doua
7 Justinien, 250.
562
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
despuia lucrãrile privitoare la jus honorarium, mai ales cele compuse de Ulpian, Paul si Gaius asupra Edictului perpetuu al lui Hadrian268 si care se numesc Libri ad edictum; a treia parte, în sfârsit, se ocupa de textele care nu intrau în nici una din acele categorii si mai ales Chestiunile si Rãspunsurile lui Papinian, Paul si Scaevola.
Astfel se formarã trei serii de extrase: seria sabinia-nã, seria edictalã si seria papinianã. Materialele astfel adunate furã apoi cercetate în comisie, clasate, armonizate si distribuite în 7 cãrti. Aproximativ 40 de jurisconsulti au dat aceste extracte, începând de la Q. Mucius Scaevola, cel mai vechi, si pânã la Hermogene si Charisius, care au trãit în vecul al IV-lea. Dar mai ales s-au pus la contributie Ulpian si Paul.
Lucrarea, pentru care se programaserã 10 ani, fu gata dupã trei, fiind publicatã în 533. Graba cu care s-a fãcut a împiedicat realizarea ei perfectã.
Multe puncte slabe au fost relevate în aceastã operã, lustinian a îngãduit comisiei sã aleagã ce socoate mai bun, sã modifice, sã elimine, mai cu seamã sã evite contradictiile. si rezultatul n-a fost desãvârsit. Sunt repetitii si sunt contradictii, antinomii. Libertatea lãsatã comisiei a fãcut ca adesea sã se omitã interpretãrile jurisconsultilor, sã se mutileze textul lor pentru a se înlocui cu proza comisiei si, în chipul acesta, o multime de opere admirabile ale dreptului roman se pierdurã ori se alterarã269.
268 Codificarea rescriptelor imperiale impuse de el ca singura legislatie.
* Justinien, 251-254.               '          f
563
NICOLAE   BANESCU
Nu e mai putin adevãrat, cu toate acestea, cã lucrarea lui lustinian ne-a transmis izvoarele dreptului roman si a fãcut prin aceasta un serviciu imens stiintei juridice si istoriei.
La 13 februarie 528, împãratul însãrcina printr-o ordonantã o comisie compusã din 17 functionari în activitate sau retragere, din doi avocati si dintr-un profesor de drept sã elaboreze un Cod nou, cuprinzând legislatia în vigoare continutã în Codurile Gregorian, Hermogenian si Theodosian, precum si legile posterioare acestora. Comisia trebuia sã elimine orice contradictie si tot ce era perimat si inutil, în acest scop, era autorizatã sã suprime constitutii întregi, sã modifice textele pe care le pãstra si chiar sã contopeascã mai multe într-o singurã lege, pe când redactorii Codului Thedosian nu fuseserã autorizati decât la schimbãri menite a face textul fiecãrei constitutii mai clar, fie ea perimatã sau nu. Comisia executã lucrarea în 14 luni, pe când lucrãrile pentru Codul Theodosian tinuserã aproape nouã ani.
Trebonian a fost sufletul acestei întreprinderi. Originar din Pamphylia, el fusese avocat la baroul prefecturii Orientului. Cãtre octombrie 529, câteva luni dupã publicarea Codului, Trebonian fu ridicat în functia de Chestor al Palatului sacru, pe care o tinu pânã la moartea sa. Câtiva ani mai târziu, Trebonian cumula chestura cu Magisterium officiorum™.
Dupã publicarea Codului, lustinian se hotãrãste, la sfatul lui Trebonian, sã reia proiectul theodosian de a codifica si mostenirea jurisprudentei clasice. El a dat la 15 decembrie 530 o constitutie (.Deo auctore), poruncind lui Trebonian sã constituie o comisie dupã alegerea sa, cu ajutorul cãreia sã strângã într-o singurã operã ceea ce ar trebui sã se extragã din scrierile jurisprudentei clasice. Redactorii erau investiti, în privinta textelor utilizate, cu aceleasi drepturi cu care fusese învestitã comisia Codului. Lucrarea a alcãtuit Digestele, redactatã de Trebonian în 50 de cãrti. Comisia era alcãtuitã din 16 membri: magister libellorum
Stein, pp. 404-405.
564

Constantin, 4 profesori de drept (doi din Constantinopol si doi din Beyruth) si 11 avocati.
Izvoarele sunt scoase din aproape 40 de autori, dintre care unii se urcã în timpurile Republicii romane; dar cea mai mare parte a textelor apartin jurisprudentei secolelor al II-lea si al III-lea. Dupã Ulpian, care a dat singur o treime a lucrãrii, fiind cãlãuza principalã a redactorilor, vine îndatã Paul271. Enorma lucrare a fost terminatã în trei ani, si la 16 decembrie 533, lustinian promulgã constitutia sa (Tanta circa nos), care a dat putere de lege Digestelor.
înainte de publicare Digestelor, constitutia imperialã din 21 noiembrie 533 dãduse putere de lege Institutelor, manual elementar în 4 cãrti, destinat studentilor în drept. Autorii erau Tre-bonian, Theofil, profesor de drept la Constantinopol, si Doro-theu, profesor la Beyruth, care 1-au redactat dupã lucrãri analoge ale epocii clasice. Câteva sãptãmâni mai târziu constitutia promulgatã în aceeasi zi cu a Digestelor, reforma programa învãtãmântului juridic, împãratul nu admite scoli de drept în afarã de cele de la Constantinopol, Roma si Beyruth. El face obligatoriu anul al cincilea de studiu, pânã atunci facultativ, si stabileste în primul an de studii Institutele si primele cãrti din Digesta, iar cei trei ani urmãtori sunt consacrati numai Digestelor, iar al cincilea Codului.
Numãrul legilor publicate de lustinian în decursul celor cinci ani care urmarã redactiei Codului din 529 fu atât de mare încât o nouã editie se impuse, si aceasta a fost opera lui Trebonian, ajutat de patru membri ai comisiei Digestelor. Aceastã nouã editie fu promulgatã prin constitutia de la 16 noiembrie 534, cuprinzând 12 cãrti ca si cea dintâi, a cãrei întrebuintare fu interzisã.
Editia a doua a Codului lustinian, singura pe care o posedãm, terminã marea operã de codificare. De altminteri, numai din sec. XVI s-a obisnuit a se numi Corpus juris civilis întregul format din Institute, Digesta, Codul din 534 si Novelle (adicã esentialmente legile lui lustinian posterioare acestei date)272.
271  Ibidem, pp. 408-409.
272  Ibidem, p. 411.
565
NICOLAE   BANESCU
Opera juridicã a lui lustinian a fost redactatã în limba latinã; mostenitor al împãratilor romani, el a tinut, la fel cu Trebonian, ca limba dreptului roman - latina - sã fie pãstratã pe cât posibil ca limbã oficialã a imperiului2'73, si acesta e un lucru caracteristic. Ceea ce ne mai izbeste în opera legislativã a lui lustinian e ideea statului constituit dintr-o ierarhie de functionari care se supun unui sef absolut, care guverneazã fãrã control si a cãrui autoritate e de drept divin. Teoria despotismului imperial e formulatã pentru prima datã în termenii cei mai expresivi si mai completi. Prin aceasta, lustinian se arãta încã mostenitorul Cesarilor Romei.
Dar alãturi de aceste traditii ale trecutului pãstrate cu pietate în veacul al Vl-lea apar si idei noi. O mare lãrgime de vederi strãbate în opera lui lustinian. Pãtruns de influenta crestinã, el a simtit caracterul adesea îmbãtrânit al vechiului Drept roman; de aceea s-a lãsat condus, în ce priveste dreptul persoanelor, de ceea ce el numeste humanitas, în ce priveste dreptul lucrurilor, de interesul public si de naturalis ratio. Astfel principiile cele mai largi si mai echitabile ale dreptului gintilor stergeau definitiv regulile strâmte, în parte abrogate de mult, ale dreptului celor 12 Table.
în dreptul persoanelor, vechea conceptie a familiei dispare. Femeia devine egalã cu bãrbatul; legea precizeazã si întãreste drepturile sale asupra dotei. Relatiile dintre tatã si copii se schimbã. Patriapotestas nu mai îngãduie tatãlui sã refuze consimtãmântul la cãsãtoria copilului, sau cel putin motivele acestui refuz trebuie sã fie înfãtisate magistratului. Fiul ajunge stãpân abso-
Ibidem. p. 407.
566
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
lut pe bunurile pe care le câstigã, în toate relatiile dintre membrii familiei se introduce un spirit de blândete si un viu sentiment al demnitãtii personale. Acelasi spirit se observã si în conditia sclavilor. Ulpian proclamase cã în dreptul natural toti oamenii sunt egali, cã orice om se naste liber si cã sclavia e o stare contra naturii. Sclavajul se îmblânzi mult, eliberarea din sclavie fu încurajatã si fãcutã mai usoarã. Acelasi spirit se impune fatã de conditia femeilor socotite pe treapta de jos a societãtii: curtezanele si actritele; ele se puteau acum cãsãtori cu oameni liberi si chiar cu persoane ele rang senatorial (vezi aici influenta Theodorei).
Tot asa în ce priveste bunurile. Schimbãri revolutionare sunt prevãzute în dreptul de succesiune: rudenia de sânge, prin bãrbati si femei, hotãra acum transmiterea bunurilor. Se puse ca principiu dreptul natural al copilului de a mosteni o parte din averea tatãlui. Afarã de cazuri foarte rare, copilul nu putea fi dezmostenit. Fetele, surorile furã chemate la mostenire.
Prin spiritul acesta de echitate, de blândete, de simplificare, opera lui lustinian pregãti cãile pe care avea sã se îndrumeze legislatia modernã274.
Codul si Digesta nu erau suficiente. Pentru tinerimea care dorea sã studieze dreptul, era necesar un manual practic. lustinian se gândea la aceasta încã din 530. El puse pe Trebonian si doi profesori de drept -Theofil si Dorotheu - sã redacteze acest manual, în 533 si în acelasi an opera fu gata. Aceasta fu refrezen-tatã de Institute (Institutiones), redactate dupã planul Institutelor lui Gaius.
274 Ch. Diehl, Le monde oriental, pp. 85-87; Justinien, pp. 256-260.
567

în 534, apãru a doua editie a Codului, sporitã cu deciziile sau rescriptele împãratului, emise de la 529 încoace: noul titlu e Codex repetitae praelectionis. Anulã editia din 529 si acest text, cuprinzând 4600-4700 decizii, care merg de la Hadrian pânã la 534, e acela pe care îl posedãm azi sub numele de Codul lustinian.
Pentru a pãstra în puritatea sa originalã aceastã legislatie, lustinian organizã învãtãmântul juridic. scoli de drept erau numeroase în Imperiu: la Constantino-pol, Roma, Berytos, Caesarea, Alexandria si aiurea. lustinian pãstrã pe primele trei. învãtãmântul se fãcea pânã atunci în 4 ani; dar se studiau foarte putine opere: un rezumat din Institutele lui Gaius, ceva din cãrtile lui Ulpian ad Sabinum si din cometariul sãu asupra Edictului, 8 cãrti din Responsa ale lui Papinian si cele 23 de cãrti din Responsa ale lui Paulus. Dreptul penal si procedura criminalã erau lãsate la o parte.
O reformã se impunea. Un nou program de stat se schitã, învãtãmântul cuprinse cinci ani. în primul an studentii (Justiniani novi) învãtau Institutele si primele 4 cãrti din Digeste. în al doilea, al treilea si al patrulea an se studiau Digestele; în al cincilea, Codul275.
Tot din dorinta de a pãstra curatã legislatia sa, lustinian hotãrî prescriptii cu privire la cercetãrile stiintifice. El opri orice studiu critic asupra textelor legislatiei, orice comentariu, orice schimbare. Se permiserã numai traducerile si rezumatele (indices). Acest fapt nu împiedicã totusi parafraze la texte, interpretãri, co-
5 Just., pp. 263-264.
568
r
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
mentarii de multe ori întinse. Toate aceste lucrãri atestã marea activitate care domnea în scolile de drept în veacul al VI-lea276.
Pentru completarea operei sale, în cazuri neprevãzute, pentru modificarea unei pãrti care ar fi impus mai târziu o schimbare, lustinian îsi rezervã siesi dreptul de a legifera în toatã libertatea. De la 534-565 el publicã sub numele de novellae leges o serie de 154 ordonante, care în multe puncte însemnate modificarã dreptul Codului si Digestelor. Cea mai mare parte totusi se referã la afaceri administrative si eclesiastice si au prin aceasta un mare interes pentru istoria administrativã a domniei.
Ele n-au fost niciodatã reunite în colectie oficialã, cu toatã intentia anuntatã a lui lustinian. Un avocat din Constantinopole, Iulian, le strânse prima datã, în 555277-
Novellele furã scrise în greacã, pentru a fi mai bine întelese, cum se exprimã însusi lustinian într-o ordonantã a sa: „nonpaterna voce legem conscripsimus sed hac communi et graeca, ut omnibus sit nota propter facilem interpretationem"278.
b. Opera administrativã, în momentul în care lustinian lua conducerea imperiului de Orient, situatia internã a monarhiei era foarte gravã. Pretutindeni se arãtau motive de dezordine si tulburãri. La Constanti-nopol factiunile Hippodromului frãmântau populatia cu rivalitãtile lor si întretineau opozitia pe care o fã-
276  Ibidem, pp. 264-265.
277 Ibidem, p. 266.                                    :r :    -   ........-.......;..........r-
278  Novelles, coli. II, tit. I, VII.:   .:"    ,, •.,-,- ">M\ b^>.; ,rP '
569
l
NICOLAE   BANESCU
ceau noului regim mostenitorii deposedati ai lui Anas-tasios; în provincii, obiceiurile dezastruoase ale administratiei publice produceau o mare nesigurantã si o mizerie adâncã. Sãrãcia din ce în ce mai mare a imperiului sleia izvoarele bogãtiei publice; impozitele nu se mai puteau încasa, tezaurul era gol, fondul de rezervã constituit de împãratul Anastasios era aproape secat. Pe deasupra, certurile religioase mãreau dezbinãrile interne si fãceau si mai acutã criza în care se zbãtea monarhia.
Pentru a lecui toate aceste rele, pentru a pune ordine în lucruri, pentru a curma mai cu seamã abuzurile administrative, o mare reformã se impunea. lustinian întreprinse cu îndrãznealã aceastã reformã; el o urmãri, cu mare stãruintã, în tot cursul domniei sale. Introduse în administratia bizantinã unele principii esentiale si prin aceasta domnia sa reprezintã un moment important în istoria administrativã a Imperiului de Rãsãrit279.
Pentru a ne face o idee despre cauzele multiple ce impuneau aceastã reformã, e de ajuns a strãbate no-vellele lui lustinian, adevãrate documente oficiale în aceastã privintã.
Un vechi obicei al Bizantului era de a se lua sume considerabile de la cei care erau numiti ca guvernatori ai provinciilor (suffragia) si aceste sume mergeau parte la împãrat, parte la prefectul pretoriului. Cei care aspirau la asemenea posturi erau nevoiti sã se împrumute cu dobânzi enorme. Salariile nu erau de ajuns sã-i despãgubeascã de sumele cheltuite pentru obtine -
1 Ch. Diehl, Justinien, 270; E. Stein, op. cit., p. 463 si urm.
570
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
rea postului si ei cãutau sã si le procure prin mijloace neregulate pe socoteala provincialilor, împãratul aratã cã ei obisnuiau sã ia de la contribuabili de trei si de zece ori mai mult decât plãtiserã .pentru functia lor, iar acest lucru sleia tezaurul, ducea la coruperea justitiei si la demoralizarea generalã în provincii. Soldatii apãsau ele asemenea greu asupra locuitorilor, le devastau locuintele, le uzurpau pãmânturile. Marii proprietari, adevãrati tirani feudali, încorporau la domeniile lor bunurile altora; ei întretineau pe cheltuiala lor bande de bucellari care pustiau tinuturile. tara se depopula, orasele, pe care faimosii defensores erau neputinciosi a le apãra, era pustiite; tarinele se goleau de muncitori si agricultura încetase. Rãscoalele izbucneau adesea în provincii. Iar în Constantinopol imigrau în masã multimea nemultumitilor, toti câtia aveau de îndreptat plângeri împãratului, pentru nedreptãti diferite, aducând în capitalã fermentul revolutiei-80.
lustinian fu adânc miscat de aceastã stare de lucruri nefericitã si primejdioasã. El avea o sincerã dorintã de a face bine, o grijã realã fatã de supusii sãi; socotea cã rolul de reformator era o datorie a functiunii sale imperiale, un act de recunostintã cãtre Dumnezeu care-1 coplesise cu binefacerile sale. De aici, spiritul sãu autoritar era condus în chip firesc cãtre centralizarea administrativã. Mai contribuia la aceasta si un interes superior de stat: provinciile ruinate nu mai puteau da nimic pentru nevoile publice. De aceea, lustinian se
280 Diehl, op. cit., 270-274, în care autorul rezumã observatiile crude ale împãratului.
571
NICOLAE   BANESCU
strãduia sã creeze un corp de functionari disciplinati si docili, serios constituit si recrutat cu deosebitã atentie.
în 535, prin douã ordonante (novellele 8 si 17), date pe 15 si 16 aprilie, lustinian fixã principiile reformei administrative la care a contribuit si loan din Cappadocia, în a doua sa prefecturã, datoratã înainte de toate generozitãtii perechii imperiale281. Aboli sistemul cumpãrãrii functiei, al acelor suffragia. Guvernatorii trebuiau sã trãiascã din salariile lor si sã se poarte pãrinteste fatã de populatie, sã nu primeascã bani, sã fie drepti în judecãtile lor, sã pedepseascã pe vinovati. Pentru a împiedica exploatarea contribuabilor, împãratul mãri veniturile functiilor publice, scãzu mult sumele plãtite la numire si permise sã se plãteascã numai anumite sume (awr\&eiai) pentru obtinerea brevetului de numire. El cerea necontenit ca functionarii sãi sã aibã, dupã expresia sa, „mâinile curate". Acestia trebuiau apoi sã se intereseze de strângerea contributiilor, si împãratul îi fãcu responsabili de plata integralã a contributiilor regiunii ce li se încredinta.
Apoi impuse oricãrui functionar depunerea unui jurãmânt solemn prin care se obliga a servi credincios pe stãpânii sãi lustinian si Theodora prin care declara cã a obtinut functia fãrã a da nimãnui bani ca suffragi-um, afarã de taxele permise; prin acest jurãmânt, noul numit se îndatora sã guverneze fãrã înselãciune, cu integritate si cinste si sã apere pe supusii împãratului de orice violentã. Legislatia iustinianã mãreste influenta episcopilor în controlul administratiei. Episcopii erau invitati sã supravegheze purtarea guvernatorilor si sã
E. Stein, Histoire du Bas-Empire, II, pp. 463-464.
572

reclame stricta aplicare a legilor, al cãror text trebuiau sã-1 afiseze pe usile bisericilor282. Dar într-o novellã (din 15 august 535) atribuitã de Stein influentei lui loan de Cappadocia se încearcã reînvierea institutiilor municipale pe bazã laicã. Aceastã novellã nu a putut fi primitã cu bucurie de municipalitãti, deoarece poruncea ca în fiecare oras cetãtenii fruntasi sã îndeplineascã functia timp de 2 ani prin rotatie si impunea ca, pe lângã vechile atributii, defensorii sã decidã procese în valoare de pânã la 300 nomismata si în cazuri criminale mici283. Au fost date tot atunci si alte câteva legi, pentru protectia poporului împotriva abuzurilor administratiei. Confirmarea vechii reguli dupã care guvernatorul trebuia sã rãmânã în provincia sa timp de 50 de zile dupã iesirea din functie, ca sã rãspundã de actele sale, trebuie amintitã în mod special. Functia de defensor civitatis ajunsese nefolositoare în practicã, fiindcã era îndeplinitã de oameni fãrã influentã sau situatie, care nu puteau avea o atitudine independentã fatã de guvernatori. lustinian cãutã sã o restaureze printr-o reformã.
c. Reorganizarea provincialã, în veacul al V-lea, putine schimbãri se fãcuserã în amãnuntele sistemului provincial care fusese întocmit de Diocletian si modificat ici-colo de urmasii sãi. Provinciile fuseserã mereu îmbucãtãtite284. lustinian, care voia un guvernãmânt local mai puternic si o putere centralã mai ascultatã, nu încercã o revizuire completã a sistemului existent, dar
282 Diehl, Just., 276 si urm.
283  Stein, op. cit., pp. 467-468.
284  Buiy, II, pp. 338-339-
573

fãcu multe schimbãri în care se depãrta de la principiile lui Diocletian. El combinã în unele cazuri provincii mici pentru a alcãtui mari guvernãminte. Acesta e începutul sistemului care a creat la începutul secolului al VH-lea regimul „themelor". Armenia, crescutã mult prin anexiuni recente, prin novella 31 din anul 536 fu împãrtitã în 4 provincii. Macedonia II fu reunitã cu Dardania. Egiptul, reorganizat dupã un plan simplu, reuni într-un singur guvernãmânt cele douã provincii vechi ale Libiei, si deasupra guvernatorilor de provincii fu pus un magistrat superior. Tot asa, si în celelalte pãrti.
Quaestura exercitus. O lege din 18 mai 536 înfiinta o magistraturã cu caracter special, aceea de quaestor lustinianus exercitus (quaestor iustinian al armatei), un illustris depinzând direct de împãrat, ca sef civil si militar al teritoriilor puse sub autoritatea sa. Aceastã nouã circumscriptie cuprindea Moesia secundã si Sci-tia — cele douã provincii danubiene care fãcuserã parte pânã acum din dieceza Thraciei - provincia insulelor (adicã Cyclaclele si arhipelagurile însirate de la Lesbos pânã la Rhodos) si Caria, desfãcute din dieceza Asiei, precum si insula Cipru, desfãcutã din dieceza Orientului. Consideratii de ordin militar au determinat aceastã creatie: quaestor exercitus e înainte de toate un general însãrcinat cu apãrarea Dunãrii de Jos, si sediul administratiei sale se aflã la Odessus (Varna). Cum aratã foarte bine Stein283, legãtura dintre cele 5 provincii pu-
285 Stein, op. cit., pp. 474-475. [Aceste aspecte au fost reluate de H. Ahrweiler, Byzance et la mer, Paris, Presses Universitaires de France, 1966.]
574
l
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
se sub ordinele quaestondui armatei era caracterul lor maritim sau quasi-maritim, cãci Moesia secundã se întindea de-a lungul Dunãrii, care era navigabilã pentru cele mai mari vase ale epocii. Cele douã provincii: insulele si Caria sunt originea „themei Carabisiani", cum a arãtat Ch. Diehl286.
în acelasi timp în care numãrul provinciilor si deci al guvernatorilor scãdea, dispãreau vicarii diecezelor, care serveau odinioarã de intermediari între administratorii provinciilor si prefectul pretoriului.
în sfârsit, pentru a simplifica mecanismul administratiei si pentru a întãri autoritatea publicã, pentru binele supusilor sãi, lustinian se hotãrî sã reuneascã în mâinile aceluiasi functionar puterile civile si militare. Se punea astfel capãt rivalitãtilor care fãceau administratia publicã ineficace, în unele pãrti se pãstrarã aceste puteri; dar în provinciile mai dificile, el aplicã sistemul, în Arabia si Fenicia vechiul praeses fu ridicat la rangul de moderator, în Palestina si Armenia I la rangul de proconsul, în Pisidia, Lycaonia, Paflagonia, în Thracia se instituirã pretori (praetor lustinianus); în Isauria, Siria, Armenia III, Galatia - câte un comes lus-tinianus (comites); un moderator fu pus în noul Helle-nopont (unit acum cu Pontus Polemaniacus), iar cele douã provincii ale Cappadociei furã unite sub un pro^ consul lustinianus. Ei aveau rangul de spectabiles si erau împodobiti cu titlul lustiniani, reuneau în mâinile lor atributiile si apuntamentele vechiului praeses si
286 Ch. Diehl, Et. byz., 1905, p. 290 si urm. [Opinie diferitã la H. Ahrweiler, op. cit]
575

duce, al cãrui loc îl luau. La puterea civilã, ei unirã o largã autoritate asupra soldatilor cantonati în circumscriptiile lor.
Aveau atributii de ordin financiar si un drept de jurisdictie foarte întins; ei puteau judeca în apel chiar cauze de o valoare sub 500 bani de aur [nomisme]. Prin aceasta, lustinian remedia si sistemul judiciar. Era cunoscutã încetineala justitiei, proasta evidentã, venalitatea si partialitatea judecãtorilor. Din aceastã pricinã, lumea dãdea nãvalã în Constantinopol pentru a depune plângeri împotriva primilor judecãtori si acest fapt pricinuia mari cheltuieli pentru împricinati, pe lângã cã tribunalele capitalei erau încãrcate de afaceri mãrunte, si fãceau sã sufere administratia. De aceea toti administratorii nou creati de lustinian în diecezele Pontului si Asiei, comiti, pretori, proconsuli, moderatori, în Egipt prefectul augustal, în Orient cornitele Orientului, furã autorizati a judeca în apel, fãrã posibilitatea de recurs, toate cauzele de o valoare mai micã decât 500 aurei287.
lustinian a reorganizat si marile comandamente militare. Un magister militum per Orientem comandase pânã la el întregul teritoriu ce se întindea de la Marea Neagrã pânã în Egipt. lustinian a împãrtit aceastã comandã, creând „magistri militum" pentru Armenia si Mesopotamia. în Europa, el a adãugat la „magister militum11 pentru Thracia si Illyricum încã unul, al Moesi-ei. înainte de toate însã, pentru apãrarea frontierei, a organizat de-a lungul limes-ului districtele militare conduse de duces si ocupate de trupe speciale, limi-
287 Ch. Diehl, Just., p. 282. 576

tanei. Trei limites au fost formate în Egipt, câteva comenzi au fost înjumãtãtite în Siria si pe Eufrat, alti duces au fost stabiliti în Armenia, în vreme ce altii vegheau la Dunãre în Scitia, în cele douã Moesii si în Dacia. Un lant continuu de fortãrete a fost înãltat de-al ungul frontierelor.
Reforma administratiei egiptene trebuie consideratã drept opera lui loan de Cappadocia. Legea pe care o institui apãru în primele luni ale anului 539, la aproape 3 ani dupã ultima novellã reformatoare. Aceastã întârziere si-o explicã Stein prin pregãtirea specialã de care a fost nevoie pentru reorganizarea Egiptului, unde erau de învins rezistente mari (monofizismul protejat de Theodora; înalte demnitãti ale unor aristocrati mari latifundiari, cum a fost Strategius, comes sacra-rum largitionum).
Prin statutul din 539, prefectul augustal e abolit ca sef civil al întregii dieceze a Egiptului. De acum înainte, aceastã diecezã, care cuprindea 9 provincii civile grupate din punct de vedere militar în 3 ducate, e acum împãrtitã în 5 circumscriptii, ai cãror sefi sunt total independenti unul de altul. Ei iau titlul de duce si întrunesc în mâinile lor puterea civilã si comandamentul militar. S-a cãutat a se mãri tot mai mult prestigiul ducilor, pentru a tine în frâu elementele de descompunere feudalistã, întãrind armãtura administrativã a Statului288.
în epoca lui lustinian erau douã provincii intitulate Armenia, fãcând parte din dieceza Pontului. Prin no-vella 31 din anul 536, împãratul a distribuit aceste dis-
1 Stein, op. cit., II, pp. 476-480./

tricte din nou, creând 4 provincii ale Armeniei, formate în parte din cele douã vechi provincii, în parte din Pontus Polemoniacus si în parte din noi teritorii, care pânã atunci fuseserã în afara sistemului provincial.
1.  Armenia primã - parte din vechea Armenia primã (Teodosiopolis, Colonea, Satala, Nicopolis) plus parte din Pontus Polemoniacus (Trapezus si Cerasus).
2.  Armenia secundã - restul din vechea Aremnia primã si parte din Pontus Polemoniacus (Comana, Zela si Brisa).
3. Armenia a treia - vechea Armenia secundã.
4. Armenia a patra - Sophanene, district dincolo de Eufrat, estul Armeniei a treia (capitala Martyropolis).
Restul din Pontus Polemoniacus a fost unit cu vechiul Hellenopontus pentru a forma un nou Helleno-pontus, aflat sub un guvernator cu titlul de moderator. De asemenea, Honorias si vechea Paflagonia au fost unite într-o nouã Paflagonie, sub un pretor289.
Reformele acestea, care transformau Orientul, nu au fost introduse si în Occident, în tãrile cucerite de lustinian. împãratul, preocupat sã dea populatiilor imaginea exactã a administratiei romane asa cum ele o cunoscuserã mai înainte, pãstrã, în Africa si Italia recucerite, vechile împãrtiri administrative si deosebirea dintre puterea civilã si cea militarã.
Ca si în Italia, principiul reorganizãrii administrative în Africa a fost acela al vechii separatii între autoritatea civilã si militarã, în fruntea guvernãmântului civil al Africii a fost asezat un prefect al pretoriului, având în subordine 7 guvernatori, purtând tilurile consulares
Bury, ed. Gibbon, voi. V, Appendix, nr. 4.
578

si praesides. Numeroasele oficii care controlau detaliile îi ajutau pe functionari si asigurau predominarea conducerii civile în prefectura Africii.
Tot asa au stat lucrurile si în prefectura Italiei reconstruitã. De la 535 un praetor era în fruntea Siciliei recucerite, dupã 538 un prefect al pretoriului era numit în Italia si regimul administratiei civile era stabilit dupã capitularea Ravennei. Reorganizarea a fost fãcutã prin pragmatica sanctiune din 554. Sub autoritatea prefectului, asistat ca mai înainte de 2 vicari, al Romei si al Italiei, functionarii civili guvernau cele 13 provincii în care a fost împãrtitã peninsula.
La nevoie, în practicã, exigente politice sau militare impuneau concentrarea întregii autoritãti într-o singurã mânã. în Africa, Solomon si Germanos au combinat functiile si chiar titlurile de prefect pretorian si magister militum. Narses a fost un real vicerege. Dar acestea erau numai abateri exceptionale de la principiul stabilit, fiindcã în acelasi timp, lustinian introduce legislatia promulgatã de el în Vestul recucerit. Vechiul sistem de impozite fu restaurat, iar contributiile realizate împãrtite, cum a fost înainte, între arca prefectului si casa largitiones. Un comes sacri patrimonii per Italiam fu numit si imperialii logotbetae cereau cu rigoare rãmãsitele din timpul regilor goti. lustinian sterse tot ce reamintea „tirania" barbarã. Contracte semnate în timpul lui Totila, donatii fãcute de regii barbari, mãsuri economice luate de ei în favoarea colonilor sau sclavilor erau anulate si Pragmatica restaura proprietarilor romani toate pãmânturile pe care le aveau înainte de Totila. Sardinia si Corsica tineau de prefectura Africii. i
579
NICOLAF.   BÃNESCU
Administratia militarã era în acelasi fel orânduitã, dar strict separatã de cea civilã. A fost reconstruitã dupã modelul roman. Belisarie în Africa si Narses în Italia organizau apãrarea frontierei. Fiecare provincie forma o mare comandã cu un magister militum în frunte. Africa, Italia, Spania se aflau sub autoritatea unui astfel de magister, duci comandau districtele militare (limites) create de-a lungul frontierei, în Africa erau la început 4, apoi, îndatã dupã aceea, 5: Tripolitana, By-zacena, Numidia si Mauritania; patru erau si în Italia, de-a lungul frontierei Alpilor. Duci erau si în Sardinia si Sicilia. în aceste districte stationau trupe speciale, li-mitanei, dupã tipul celor vechi. Recrutati dintre localnicii de la frontierã, ei primeau feude, în timp de pace cultivau pãmântul si vegheau cãile ce treceau prin limes; în timp de rãzboi, luau armele si apãrau postul încredintat lor sau împreunã cu trupe similare îi respingeau pe nãvãlitori. Nu puteau pãrãsi niciodatã limesul. Se puteau cãsãtori. Grupati în regimente, comandati de tribuni, ei stationau în orase întãrite si castele de la frontierã. Pe lângã acestia, lustinian încercã sã încorporeze în armata imperialã popoarele barbare locuind în împrejurimile imperiului. Acesti gentiles sau foederati fac un tratat perpetuu cu împãratul, primind un subsidiu anual (annona). Ei pun contingentele lor la dispozitia ducilor din limes si sefii lor primesc de la împãrat un fel de învestiturã, ca semn al suveranitãtii romane.
Prokopios ne-a schitat în Istoria secretã mizeria pe care restaurarea imperiului a adus-o în Africa si Italia. Depopulate, provinciile erau rãu guvernate, strivite de impozite, dupã devastãrile crunte ale rãzboiului, ^aits]
580

Disperate, provinciile de Vest au apelat la împãrat sã le ajute în mizeria lor. lustinian auzi acest apel. Au fost luate mãsuri în Africa în scopul restaurãrii cultivãrii câmpurilor, districtele furã repopulate, lucrãri de utilitate publicã furã ridicate în orase, porturi deschise, orase noi construite pe platoul înalt al Numidiei, Car-thagina împodobitã cu un palat, biserici, splendide bãi. Mãsurile au adus o realã prosperitate.
Au fost luate mãsuri similare si în Italia, împãratul a usurat impozitele, a cãutat sã restaureze marea aristocratie, doborâtã de Totila, a protejat si îmbogãtit Biserica si a reparat dezastrele rãzboiului. Ravenna înfrumusetatã cu constructii ca Sân Vitale si Sân Apolinare în Classe ajunse o capitalã, Milan fu ridicat din ruine, Roma pusã în posesia privilegiilor care sã-i dea o înviorare economicã, Neapole ajunse un mare port comercial290. Aceste reforme administrative au fost completate printr-o mare operã de lucrãri de utilitate publicã, în prima parte a domniei sale, lustinian s-a interesat îndeosebi sã înzestreze orasele cu asemenea lucrãri: terme, apeducte, cisterne, si sã ridice din ruine pe cele nimicite de cutremure sau incendii.
Dacã ne întrebãm acum care a fost rezultatul marii reforme din 535, un fapt ne izbeste de la început si anume cã, necontenit, pânã la sfârsitul domniei, lustinian a fost nevoit sã repete ordonantele sale, sã atragã atentia asupra prescriptiilor date. lustinian se mãgulea cu faptul cã a restabilit ordinea; si totusi, pacea publicã a fost mereu tulburatã; textele oficiale ne reveleazã omoruri, acte de brigandaj, lupte cu armele, rãscoale
' Diehl în Cambridge Med. History, pp. 22-24.
581
NICOLAE   BANESCU
care au zguduit tara. Pentru a li se pune capãt, se hotãrî, în 539, sã se interzicã purtarea armelor celor care nu erau înrolati în armatã.
Ceea ce e mai grav, abuzurile functionarilor continuau ca si înainte. Toate viciile, atât de cenzurate în ordonantele din 535, dãinuiau si înfloreau. Aceasta se constatã din numeroasele novelle, în care împãratul se plânge de întârzierea cu care noii functionari iau în stãpânire cârmuirile lor, lãsând tinuturile luni întregi în pãrãsire, în care se demascã administratori abuzivi si în care soldatii se mentioneazã ca o adevãratã plagã a provinciilor. El a înlocuit pe praefectus vigilum (vwre-Jiapxog) subordonat mai înainte prefectului orasului, acum abolit291.
în 539, pentru a grãbi împãrtirea justitiei si a scãpa capitala de o multime turbulentã, împãratul înfiinta la Constantinopol un magistrat extraordinar, quaesitor, judecãtor suprem si prefect al politiei în acelasi timp292. El trebuia sã-i asiste pe cei care aveau motive legitime pentru a veni în capitalã, sã vegheze ca acestia sã-si termine treburile repede si sã se întoarcã acasã, sã-i trimitã la domiciliu pe cei care nu aveau motive serioase sã rãmânã în capitalã. Avea si functii judiciare, iar tribunalul sãu se ocupa cu anumite cazuri de crime293.
în privinta celor care nu aveau un loc de muncã, acestora li se atribuiau anumite obligatii privind serviciile publice. Cei care erau fiziceste capabili si refuzau aceste sarcini, erau expulzati din oras.
291  V. E. Stein, op. cit., p. 455 si 803.
292  Nov. 80, Diehl, op. cit., 294.
293 Vezi Bury, Hist. ofthe lat. Rom. emp. II, pp. 334-336.
582

Prefectul orasului a fost degrevat de o parte a rãspunderilor sale, prin crearea unui nou post de demnitar, care, ca si quaesitor, era si judecãtor si sef de politie: „Pretorul poporului" (.npaiiwp TOV Sfmov), ale cãrui atributii erau sã-i pedepseascã pe hoti.
Dacã rezultatul a fost lamentabil, acest fapt nu are altã explicatie decât lipsa unei mâini energice care sã ducã la executarea ordonantelor. lustinian era incapabil în aceastã privintã, necesitãtile domniei silindu-1 a da cel dintâi exemplul încãlcãrii legilor pe care le promulga.
d. Politica financiarã. De-a lungul întregii sale domnii, lustinian a suferit din cauza lipsei de bani. Pentru rãzboaiele sale de cucerire, pentru constructiile sale uriase, pentru luxul imperial de care era înconjurat, pentru cheltuielile politicii sale fatã de barbari, el avea nevoie de sume enorme; pentru aflarea lor, nu avea nici un scrupul.
Pentru a alimenta tezaurul, împãratul trebui sã creeze impozite noi si sã impunã o rigoare exageratã în administrarea finantelor.
Sistemul impozitelor, în genere apãsãtor în Imperiul bizantin, a fost sub aceastã domnie greu de suportat pentru populatie; Prokopios aruncã rãspunderea pentru aceasta asupra lui lustinian. Legile împãratului ne aratã, însã, tot efortul lui de a împiedica abuzurile functionarilor si a apãra populatia de excesele colectorilor de impozite. Este, de fapt, un contrast între aceste eforturi ale lui lustinian si mizeria populatiei din provincii, strivitã de impozite. Cheltuielile mari ale dom- •> niei, rãzboaiele purtate, constructiile, pompa curtii,
583 ;
N1COLAE  BÃNESCU
toate fãceau sã creascã nevoia de bani si lustinian insista totdeauna sã se încaseze cele datorate de supusi. El a fost mai putin liberal si prudent decât unii predecesori în anularea rãmãsitelor acumulate si în scutirea provinciilor devastate de invazie.
Cu toate criticile ce i s-au adus, trebuie sã recunoastem cã abuzurile stigmatizate n-au fost în cea mai mare parte inventate de lustinian, ci o mostenire a trecutului. Nu era o noutate faptul cã locuitorii provinciilor prin care treceau trupele la rãzboi erau obligati sã procure hrana necesarã soldatilor si nutretul pentru cai si sã le transporte în lagãre. Când o provincie nu avea provizii suficiente, trebuia sã si le procure din altã parte. Sistemul, care era cunoscut ca o cumpãrare în comun - coemptio (avvatvri) - ducea la contributii insuportabile. Drept urmare, lustinian a dat o lege în 545 pentru a-i apãra pe locuitori. Prevedea sã fie plãtiti pentru tot ceea ce procurau armatei si nici o contributie în bani nu trebuia cerutã de la ei294.
Altã institutie apãsãtoare era epibole, care, atunci când pãmânturile rãmâneau necultivate, fãcea, în anumite cazuri, pe proprietarii vecini rãspunzãtori de impozitele acestor pãmânturi. Micile proprietãti ale arendasilor liberi dintr-o comunã erau socotite unitate fiscalã, rãspunzãtoare pentru toatã suma impusã membrilor ei. Aceste proprietãti erau numite 6^.6Kr\vaa. Adãugirea de impozit era numitã epibole. lustinian pãstrã acest principiu, dar nu pare sã-1 fi fãcut mai aspru decât înainte. E probabil totusi cã în provinciile orientale, în timpul celui de-al doilea rãzboi persan,
294 Ibidem, pp. 349-350. 584
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
invaziile dusmane si ciuma au pricinuit ruina multor proprietari si cã aplicarea acestei epibole a fost adesea foarte stânjenitoare295.
Un impozit care pare a f i o noutate si despre care nu gãsim urmã în legislatia imperialã este asa-zisul ae-rikon (ãepiKOV), un nume care sugereazã, cum observã Bury, cã era un impozit pe clãdirile înalte296.
Bunurile imperiale au sporit prin recuperarea Africii. De asemenea, în provinciile din rãsãrit, bunurile private si domeniile coroanei s-au extins considerabil, în paguba proprietãtii private vecine. Se aplicau si confiscãri la adresa vinovatilor, urmate de alte serii de abuzuri, în caz de moarte a unui proprietar, posesiunile sale erau luate de cãtre fisc. în loc de a încorpora proprietãtile confiscate în res privata, împãratul Anas-tasios I instituise un nou ministru, comespatrimonii. lustian a fãcut o altã schimbare: patrimoniul dispare, iar domeniile care-1 compuneau sunt încredintate curatorilor (.curatores divinae domus). Domus divina era patrimonium si curatorul pare a fi fost un functionar de curte mai degrabã decât unul de stat, lustinian având intentia de a considera administrarea domeniilor patri-
295 în Nov. 128 (anul 545) persoanele rãspunzãtoare sunt descrise ca oi o/id<5ouÂa rj o\i6KT\vca xcopia xrex-TTj/jevot (Bury, II, 350 n. 2).
296  II, 350. [în aceastã privintã, chestiunea a fost transatã de cãtre F. Dolger si G. Ostrogorsky: âftp desemna amenda plãtitã fiscului bizantin pentru diverse încãlcãri ale legii (cf. si Jacques Bompaire, Actes de Xeropotamou, Paris, 1964, col. „Archives de l'Athos", III, p. 146), ei fiindu-i echivalentã „gloaba" din Evul Mediu românesc.]
585

moniale, constând din proprietãti confiscate, drept o afacere personalã a împãratului.
Unele schimbãri s-au fãcut si la vama din Constan-tinopol. Dar acum taxele vamale erau încasate atunci când corabia ajungea în portul capitalei. Existau însã posturi de observatie în Hellespo'nt si Bosfor, care controlau sã nu se producã evaziuni fiscale: un functionar era la Abydos, altul la Hieron (iesirea din Bosfor), care controlau exportul mãrfurilor prohibite. Ei erau plãtiti cu salariu fix si nu primeau nimic de la co-rãbieri. Inovatia operatã de Justinian a constat în aceea cã ambele statiuni au fost transformate în vãmi pentru importuri, ai cãror functionari aveau salariu, dar primeau si o cotã din taxele încasate. Cel din Hieron purta mai târziu si titlul de Ko^Tjq toi) 'lepov KOU
IlOVTOX).
„Istoria secretã" îi imputã lui Justinian faptul de a fi instituit monopoluri, contribuind la scumpirea bunurilor. Monopolul armelor nu avea motive economice (particularilor fiindu-le interzisã cumpãrarea armelor). Iar monopolul mãtãsii corespundea unei necesitãtii. Ceea ce pare adevãrat este economia fãcutã de lusti-nian, cu repercursiuni neplãcute: abolirea consulatului, care lipsi populatia de spectacole; scãderea pensiilor oficialilor servind în birourile centrale a fost tot o mãsurã impopularã. Parcimonia lui devine si mai criticabilã în cazul armatei, unde mortii rãmâneau înscrisi pe liste, fãrã a mai fi recrutati soldati noi.
lustinian a mai fost acuzat de Prokopios pentru traficul cu functiile înalte, în realitate, dupã cum aratã Stein, el a fãcut un comert foarte rentabil cu functiile onorifice. Dacã mai târziu, în sec. X, cumpãrarea unei
586
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
demnitãti fãrã functie efectivã e de mult timp ceva legal, echivalând cu achizitia unei rente viagere, pasul decisiv în evolutia care a dus la acest rezultat pare a data de ia lustinian.
Originea sa o gãsim mai înainte în timp. Zenon a creat consulatul onorific, care se obtinea prin plata a 100 livre aur. Acelasi împãrat a vândut locuri în scho-lele palatine, ceea ce a avut urmãri negative pentru valoarea acestei trupe. Sub Iustin I, acest lucru a fost continuat, astfel încât, completându-se efectivele celor 7 scholae existente, au fost create alte patru, de câte 500 de oameni. Numãrul de protectores domestici s-a mãrit, de asemenea. Evident, cei numiti pe bani nu serveau ca ofiteri subalterni, ci numai ca gãrzi de corp ale împãratului, desi erau prea numerosi pentru a stationa toti în capitalã, astfel încât a trebuit ca o parte din ei sã facã garnizoanã aiurea, în special în Galatia. în cele din urmã, aceste 4 scholae de datã recentã au fost suprimate fãrã despãgubiri297.
lustinian a distribuit demnitãti de illustris cu aceeasi profunzime (larghete). Creatiile masive de il-lustres onorari a depreciat mult illustratul vacant si a accelerat sub lustinian deprecierea progresivã a tuturor demnitãtilor. Un mare numãr de functii au fost create: un al treilea magister militum praesentalis, quaestor lustinianus exercitus, curatorii caselor divine. Masa de illustres creatã îl sili pe lustinian sã nu permitã intrarea în Senat decât pentru patricii298.
297 V. op. cit., pp. 428-429.
298 E. Stein, Hist. du Bas-Emp., voi. II, pp. 428-432.        3
587
NICOLAE   BANESCU
La impozitul funciar, atât de greu, pe care un sistem de repartitie gresit îl fãcea si mai apãsãtor, se adãugã greutatea mare a impozitului enifto^r], adjectio, despre care am vorbit si pe care îl reluãm din perspectivã fiscalã, amintind cã multimea mizeriilor clin epocã - bolile, rãzboaiele, foametea, spolierile guvernatorilor - adusese depopularea satelor; pãmânturile rãmâneau pãrãsite, necultivate, iar fiscul era, prin urmare, amenintat cu ruina, lipsit de o parte însemnatã a contributiilor. Atunci, legiuitorul legã de pãmânturile cultivate pe cele sterile si, prin rãspunderea colectivã a grupelor cadastrale (o/id<5ot>Ao:) si fiscale (o/iofc^vcra) îsi asigurã încasarea integralã a impozitului. Acesta fu empokr\, pe care lustinian nu a inventat-o, fiindcã ea exista dinainte, numai cã el îi dãdu, dacã e sã-1 credem pe Prokopios, o nouã organizare si impuse o rigoare nemaiîntâlnitã în aplicarea sa299.
Un alt impozit despre care am amintit, ãepiKOV („taxa aerului"), pe care Prokopios îl atribuie lui lustinian, lovea clãdirile. Legislatia imperialã se ocupa de mult timp de politia constructiilor, mai ales a spatiilor libere dintre ele. în Constantinopol, un regulament al lui Zenon (478) interzicea construirea de iesinduri cu o înãltime mai micã de 15 picioare, aprox. 5 m, si acoperirea „aerului" acestor 15 picioare prin coloane sau ziduri. Contravenientii erau amendati cu 10 livre aur. loan de Cappadocia a obtinut de la lustinian legea din l septembrie 531, extinzând dispozitia lui Zenon la toate orasele imperiului, obtinând astfel un mare venit pentru Prefecturã300.
299 V. Diehl, op. cit., p. 296.
300 E. Stein, Hist. duBas-Emp., II, 443-444. V. însã Supra, n. 296.
588
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
în sfârsit, cei care nu erau proprietari plãteau impozit personal, capitatio humana, KanviKov. Acestea erau contributiile în bani. Alãturi de acestea, dãrile în naturã (annonae) tineau un loc tot atât de mare. Pentru întretinerea trupelor, pentru alimentarea capitalei, provinciile trebuiau sã procure grâul si acesta era pentru contribuabili un izvor de abuzuri nemãrginite. Nu numai cã li se ridica grâul, dar supusii trebuiau sã-1 transporte din fundul provinciilor pânã în orasele unde stationau trupele sau pânã în porturile în care se îmbarca pentru Bizant: corvoadã grea, care, dupã spusele unui istoric contemporan, Lydus, presãra pãmântul cu cadavrele oamenilor si animalelor301. Dacã grâul era prea mult pentru capitalã, prefectul îi silea pe provinciali sã rãscumpere foarte scump cerealele, adesea stricate, îngrãmãdite în hambarele imperiale. Când recolta era prea bogatã, fiscul cerea contributia de grâu în bani, iar când era prea slabã si capitala era amenintatã de foamete, functionarii storceau provinciile pânã le secãtuiau.
Existau apoi sarcinile extraordinare, care constau în a da cãrute, cai, oameni pentru transportul demnitarilor, curierilor împãrãtesti, armatei, în a întretine podurile si soselele, a tãia arbori si a-i face scânduri pentru construirea galerelor, a da cânepa pentru pânzã etc. -corvezile de tot felul, mostenirea vechii administratii romane si, în sfârsit, impozitele indirecte, între acestea trebuie amintite dreptul de vamã perceput la intrarea în Helespont si Bosfor, dreptul de patentã, taxele mari care loveau comertul pe mare, taxele puse pe mãtase.
Ch. Diehl, op. cit., p. 298.   îVV
589

Era apoi organizarea în monopoluri a celor mai multe industrii, dintre care unele, cum era fabricarea pâinii, erau de primã necesitate. Monopolul industriei mãtãsii a sãrãcit industriasii Siriei, care se ocupau în special de aceasta.
lustinian se îngriji foarte mult de perceperea impozitelor. Legea acorda anumite scutiri: bunurile bisericilor, fundatiile pioase, nu erau supuse, de exemplu, la corvezi si la e.m^oXr\, fondurile militare nu plãteau nici un fel de impozit. lustinian sã strãdui sã scadã numãrul acestor privilegiati.
Prokopios ne-a descris mizeria pe care o adusese în Africa si Italia recucerite restauratia imperialã prin acest sistem financiar tiranic302. Situatia era astfel încât Prokopios afirmã în Istoria secretã cã „împãratul pãrea mai de temut decât barbarii", iar loan Lydus declarã cã „o invazie dusmanã era mai putin teribilã decât sosirea oamenilor fiscului"303.
e. Politica socialã. Una dintre trãsãturile caracteristice ale politicii interne a lui lustinian a fost lupta tenace pe care a dus-o împotriva marilor proprietari de pãmânt. Cunoastem aceastã luptã din novelle si papirusuri, ca si din Istoria secretã a lui Prokopios, care, desi se recomandã ca apãrãtorul nobilimii, ne oferã totusi un tablou foarte interesant al conflictelor sociale din sec. al Vl-lea. Guvernul simtea cã rivalii si
302  Ch. Diehl expune situatia lamentabilã a provinciilor asiatice, stoarse de favoritii regimului, chiar dacã e sã nu dãm crezare exagerãrilor din Istoria secretã. V. ed. cit., pp. 306-308.
303 Citati de Ch. Diehl, op. cit., p. 302.                           .,   «h
590

dusmanii sãi cei mai primejdiosi erai marii proprietari de domenii, care administrau teritoriile lor întinse fãrã a se îngriji câtusi de putin de puterea centralã, într-una din novellele sale, lustinian deplânge situatia alarmantã a proprietãtilor funciare ale statului si particularilor din provincii, aflate sub domnia arbitrarã a marilor latifundiari localnici, si scrie proconsulului din Cappa-docia aceste rânduri semnificative: „Am fost informati cu privire la abuzuri atât de extraordinar de grave comise în provincii, încât reprimarea lor poate fi anevoie încercatã de o singurã persoanã învestitã cu o mare autoritate. si ne este chiar rusine sã relatãm necuviinta cu care intendentii seniorilor se plimbã înconjurati de gãrzi, numãrul de oameni care îi însotesc si nerusinarea cu care furã tot". Apoi, dupã ce spune câteva cuvinte despre starea proprietãtilor private, adaugã cã „proprietatea statului s-a transformat aproape complet în proprietate privatã, cãci ea a fost rãpitã si datã pradã, implicit si toate hergheliile de cai, si nici un singur om n-a ridicat glasul pentru a protesta, cãci toate gurile erau cusute cu aur"304.
Rezultã din aceste declaratii cã seniorii din Cappa-docia se bucurau de puteri depline în provinciile lor, cã posedau chiar turme care le apartineau, oameni înarmati si gãrzi personale, si cã puneau mâna pe proprietãtile particularilor, ca si pe ale statului. E interesant cã aceastã novellã a fost publicatã la patru ani dupã rãscoala Nika. în papirusuri se aflã indicatii analoge asupra Egiptului din epoca lui lustinian. Unul dintre membrii vestitei familii aristocratice Apion po-
304
Novellã 30, ed. Zachariae v. Lingenthal, t. I, p. 268.
591
N1COLAE   BÃNESCU
seda în sec. VI vaste proprietãti funciare situate în tot Egiptul. Sate întregi fãceau parte din posesiunile sale. Aparatul sãu de casã era aproape regal. Avea secretari, intendenti, armate de lucrãtori, consilieri si colectori de impozite, un casier, o politie si chiar un serviciu postal. Acesti mari seniori îsi aveau închisorile lor si întretineau trupele lor personale. Domenii întinse apartineau de asemenea bisericilor si mãnãstirilor.
împotriva acestor proprietari funciari lustinian a dus o luptã fãrã crutare. Prin mijloace diferite, ca imixtiune în mosteniri, donatii fortate, uneori falsificate, cãtre împãrat, confiscare pentru mãrturie falsã, procese religioase în scopul de a lipsi Biserica de proprietãtile sale, lustinian se sili statornic sã distrugã marea proprietate funciarã. Numeroase confiscãri au fost operate, totusi el nu a reusit sã zdrobeascã complet marea aristocratie funciarã. Ea a rãmas unul dintre elementele cele mai periculoase ale imperiului în epocile urmãtoare. si în tinuturile îndepãrtate de centru, cum ar fi Egiptul, feudalitatea era puternicã, slãbind la rândul ei autoritatea statului, în Armenia, Bizantul luptã împotriva feudalitãtii prin crearea unui post de moderator de Hellenopont si a unui post de pretor al Paflago-niei, insistând asupra necesitãtii înfrânãrii abuzurilor marilor proprietari care încorporau domeniilor lor bunuri strãine305.
Marea proprietate funciarã luase, începând din secolul al IV-lea, în toate pãrtile imperiului, o întindere considerabilã, în paguba micii proprietãti funciare private. Ea a crescut necontenit, ajungând cu timpul, du-
Nov. 28; v. Stein, 472.
• „rtwd -, •
592

pã cum vom vedea, o adevãratã primejdie pentru siguranta statului, în ciuda tuturor mãsurilor de protectie destinate micii proprietãti tãrãnesti, luate adesea, uneori foarte drastic, de împãrati306.
în epoca lui lustinian, marea aristocratie asiaticã (oi 5vvaroi), stãpânã pe latifundii enorme, exercita o adevãratã teroare în fata cãreia autoritatea statului era neputincioasã. Acesti „puternici" uzurpau cu îndrãznealã nu numai proprietatea privatã a micilor posesori de pãmânt, dar chiar si proprietatea statului. Ei întretineau un aparat administrativ care nu se deosebea de cel al statului, si se înconjurau de o trupã înarmatã, adevãrati /toujceAAdpioi, care se dedau la tot felul de violente fatã de locuitori. lustinian denuntã de multe ori aceste nelegiuiri în novellele sale si, autoritar cum era, ia mãsuri energice pentru a le pune capãt. Una dintre novelle, datatã 536, e în special caracteristicã în aceastã privintã307. Ea e adresatã proconsulului din Cap-padocia, cãruia împãratul îi denuntã, fãrã menajamente, situatia dramaticã a provinciilor terorizate de marii latifundiari.
Vorbind despre populatia din provincie, Fr. Dolger aratã cum tãranii, apãsati de impozite, recurg la protectia marilor proprietari, iar prin aceasta îsi pierd starea de oameni liberi si ajung în situatia colonilor pe
M V. Fr. Dolger, Die Frage des Grundeigentums in Byzanz. Extras din Bulletin Intern. Comm. of Hist. Sciences, 5/1933.
307 V. paragraful respectiv din Fr. Dolger, A. M. Schneider, Byzanz (Wissenchaftliche Forschungsberichte. Geisteswissen-schaftliche Reihe), Berna, A. Francke AG. Verlag, 1952, pp. 109-113-
593

jumãtate liberi. Se constatã cã încã din secolele V-VI populatia agricolã în numãr precumpãnitor trãia ca tãrani pe jumãtate liberi pe domeniile puternicilor laici si religiosi, si numai un numãr mic trãia în comunitãti sãtesti libere, o stare socialã care nu s-a schimbat pânã la cãderea imperiului308.
în timpul lui lustinian se deosebeau tãranii care trãiau în comunitate pe teritoriul satului de aceia care erau asezati pe pãmânturile proprietarilor.
Satele - %Q)pia eÃev&epiKcc, KWjury-roupai, priTpOKCO-\iiai - aveau primarii lor: praefecti, praepositi. Locuitorii lor - ^(apiiai - sunt oameni liberi, cu deplinã proprietate pe teritoriul comunitãtii. Ei plãtesc birurile nemijlocit la perceptorul districtului ori prin intermediul primarului. Birurile erau puse global pe sate si tãranii rãspundeau de ele solidar.
1) Comunitãtile rurale erau nevoite adesea, dupã vechiul obicei roman, de a-si alege un patron care le apãra împotriva abuzurilor oamenilor fiscului si care primeau de la ele în schimb anumite taxe. Nu din cauza interesului fiscului, a cãrui actiune împotriva datornicilor era astfel împiedicatã, ci în parte si în interesul tãranilor care erau astfel îndoit supusi impozitelor, acest patronat, patrocinium, narpcoKiviov sau npoaiaoia, fu de timpuriu interzis. Dar aceastã interzicere repetatã (pânã în timpurile lui Romanos Leka-penos) ne aratã cã acest obicei nu a putut fi cu totul dezrãdãcinat. Acest patrocinium dura cât timp patronul se mentinea într-o situatie puternicã: uneori el tre-

Ibidem.
594

cea asupra fiului, când si acesta ajungea într-o pozitie publicã de vazã.
Când împãratul acorda asemenea i munitãti unei persoane private, aceasta era rãspunzãtoare cãtre fisc de impozitele datorate statului; tãranii îi plãteau lui.
2) în opozitie cu aceste L<0pia LÃ,LV-âepiKã si cu locuitorii lor, erau locuitorii de pe pãmânturile proprietarilor - care apartineau deci împãratului, ori senatorilor, ori bisericilor, mãnãstirilor si altor asezãminte. Din aceastã categorie fãceau parte muncitorii de pãmânt, agricolae sau yecypyoi, unii liberi coloni, la bizantini KOÃ,a>voi sau nKr&coToi, altii coloni censibus adscripti, censiti sau adscripticii, la bizantini evanotpacpoi. Deosebirea între ei era urmãtoarea:
-  colonii liberi erau arendasi mici, care cultivau cu mijloacele lor pãmânturile închiriate în schimbul unei arende în naturã ori în bani. Dupã trecerea a 40 de ani, ei nu mai puteau sã se mute, dar nici proprietarul sã-i goneascã ori sã le cearã mai mult decât fusese prevãzut în contractul de arendare.
-  adscripticii sau evanâ'ypa^oi aveau cu totul altã situatie. Erau astfel numiti deoarece trebuiau declarati la cens, precum sclavii, de cãtre proprietar. Ei erau legati de brazdã. Fugarii erau adusi cu forta înapoi. Pentru împlinirea îndatoririlor lor de muncitori, proprietarul îi putea constrânge. Dupã cum un adscripti-cius nu se putea elibera de cultivarea pãmântului, tot astfel nici proprietarul nu-1 putea despãrti de acest pãmânt.
Caracteristica de cãpetenie, însã, a acestei categorii e cã evand'Ypaitioi nu puteau sã aibã nici o proprietate. Tot câstigul lor apartinea stãpânului. Ei primeau de
595

la proprietar locuinta si întretinerea si îi datorau servicii (operae, Kãfj.aroi, âp^aaiai). Proprietarul le putea da spre folosintã, în schimbul întretinerii, un peculium si o bucatã de pãmânt. Pentru acestea ei puteau sã se plãteascã si cu o dare în naturã. Dar eva.no'ypa-<poq nu putea dispune liber de peculium. Dupã moartea lui fãrã urmasi, peculium se întorcea iarãsi la proprietar.
Un adscriptitus era principial îndatorat la cultivarea pãmântului, de aceea i se spune servus terraem.
Novella 32 din anul 535 era adresatã clarissimo praesidi Haemimonti Thraciae împotriva celor care împrumutându-i pe coloni cu grâne în timp de lipsã, le ocupau pãmântul întreg pentru aceastã datorie; împãratul ordonã sã li se restituie colonii or (rofg yecop-yofg) pãmântul, fixând prin lege drept dobândã pentru împrumut a opta parte din modios pentru fiecare modios pe an, iar dacã împrumutul a fost în nomis-mata, urma a se plãti ca dobândã anual l keration de fiecare nomisma.
[în continuarea unor rânduieli antice, se prefigurau încã de pe acum fenomene care aveau sã devinã acute mult mai târziu, unele dintre ele însotind toatã istoria bizantinã. si pe plan social, sentimentul unei continuitãti este mai puternic decât acela al unor rupturi totale cu situatiile din trecut310.]
309 Ed. Zach. v. Lingenthal, Gesch. des gr.-romischen Rechts, III, Aufl., Berlin, 1892, p. 218 si urm.
310 [P. Lemerle, EssquissepourunehistoireagrairedeByzan.ee: Ies sources et Ies problemes, „Revue historique", CCXIX, 1958, pp. 32-74 si 254-284; CCXX, 1958, pp. 43-94, aici pp. 93-94.]
596

O boalã nimicitoare s-a abãtut asupra imperiului în 542, rãspândindu-se aproape în toate colturile lui si decimând cumplit populatia. Ea a fost, dupã socoteala lui Bury, mai distrugãtoare decât epidemia dezlãntuitã în Atena în zilele lui Pericles si la Londra în vremea domniei lui Carol al II-lea.
Calamitatea se produse mai întâi la Pelusium, pe tãrmurile Egiptului si de acolo trecu la Alexandria si în Egipt, apoi în Palestina si Siria, în anul urmãtor atinse Constantinopolea, pe la începutul primãverii, apoi se rãspândi în Asia Micã si, prin Mesopotamia, în regatul Persiei. Pe mare, ea pãtrunse apoi în Italia si Sicilia. Istoricul Prokopios, martor ocular al acestei calamitãti în Constantinopol, asa cum fusese Tucidide în Atena, ne-a lãsat descrierea amãnuntitã a acestei boli bubonice, cum ar putea fi numitã dupã simpto-mele ei.
Timp de patru luni ea decimã populatia Constanti-nopolului, unde, în toiul ei, mureau pe zi câte 5.000 de oameni si chiar câte 10.000311.
în septembrie 543, jumãtate din orasul Cyzic a fost distrus de un cutremur de pãmânt, în 544, Marea Neagrã inundã coasta Thraciei în regiunea de la Odessos si Dionysopolis, fãcând multe victime. De la 545 la 548 au fost cutremure de pãmânt si ploi multe, care au distrus recoltele si au provocat foamete, în martie, fluviul Cydnus, care strãbate Tarsos din Cilicia, se revãrsã distrugând cea mai mare parte a orasului si multe sate vecine, în iulie 551, un cutremur groaznic devasta dieceza Orientului, tinuturile Egeei si Con-
1 J. Bury, II, pp. 62-66.
597
NICOLAE   BANESCU
stantinopole; aproape toti locuitorii din Kos, în insula cu acelasi nume, pierirã312. La Beyruth s-au numãrat mai mult de 30.000 de morti. Celebra scoalã de Drept a trebuit sã fie transferatã la Sidon, pânã ce Beyruthul a fost reconstruit, în august si septembrie 554, necontenite cutremure încercarã greu Constantinopolea Ni-comedia si alte orase. Mai teribil fu cutremurul din decembrie 557, care distruse cartiere întregi din capitalã. Dar cea mai teribilã plagã din epoca lui lustinian rãmâne cea dintâi pe care am amintit-o, ciuma bubo-nicã. Din toamna lui 541 aceastã epidemie teribilã s-a declansat în Egipt, unde fusese importatã din Abysi-nia. Ea se rãspândi apoi în Asia, Peninsula Balcanicã si Africa latinã, de unde pãtrunse în Spania si Gallia. Italia si Persia n-au fost crutate nici ele. Se pare cã a pãtruns în aceste tãri în 543, dar de la începutul lui 542 izbucnise în Constantinopol. în 544 era stinsã în tot imperiul, în anii ce urmarã a mai apãrut, mai ales în 558. Dar niciodatã furia ei n-a fost mai mare decât întâia oarã. La Constantinopol, ciuma din 542 a ucis mai mult de 300.000 persoane, timp de 3 luni mai multe mii pe zi. Ca urmare, viata publicã si privatã a fost dezorganizatã complet, strãzile si casele s-au umplut de cadavre, care mult timp n-au putut fi îngropate, pânã când împãratul nu alcãtui un serviciu funebru special. Ciuma încetã la Constantinopol dupã 4 luni, la sfârsitul verii. Consecintele au fost îngrozitoare din punct de vedere economic. Populatia ruralã fu si ea decimatã, mâna de lucru rãritã, exploatãrile agricole avurã sã suporte suplimentul de impozit, adjectio
112 Agathias, II, pp. 15-16.
598
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
pentru pãmânturile pe care ciuma le pustiise, în afarã de asta, a avut loc si o urcare generalã a preturilor, împãratul a fost nevoit sã dea o ordonantã (23 martie 544 ?); prin care era prescrisã restabilirea preturilor de dinainte de ciumã313.
7. Opera religioasã^4
lustinian s-a ocupat foarte mult de Bisericã, exercitând asupra ei întreaga sa autoritate. Pios din fire, ferm legat de Ortodoxie, el tinea sã pãstreze unitatea credintei si avea o urã neîmpãcatã împotriva tuturor ereticilor. Foarte instruit în lucrurile religioase, înzestrat cu gustul controversei, împãratul era întotdeauna dispus sã discute si sã scrie în materie de credintã. Ca si Constantin cel Mare ori Theodosius, zice Ch. Diehl, socotea cã cea dintâi datorie a unui suveran e „de a pãstra neatinsã credinta crestinã".
Spiritul sãu autoritar nu putea admite dezbinãri în materie de credintã. Persecutia era deci o datorie împotriva tuturor acelora care tulburau armonia desãvârsitã a Bisericii.
Pãrintii Bisericii au fost împotriva mijloacelor violente fatã de eretici. Ei recomandã contra dizidentilor mãsuri de ordin spiritual.
în imperiul pãgân, cultul religios era o afacere de stat: împãratul era în acelasi timp mare pontif. El trebuia sã apere traditia si unitatea religioasã a statului.
313 E. Stein, Bas-Emp., II, pp. 756-760.
314 V. Ch. Diehl, op. cit, cap. VII.
599

începând din sec. al II-lea, sincretismul religios a fost favorizat în imperiu, din acelasi motiv al unitãtii religioase traditionale315. Acesta a împins si la persecutarea crestinismului.
Maniheismul, la origine, nu era o erezie crestinã, ci o religie nouã, amestec doctrinar de zoroastrism cu credinte mitologice babilonunene. Morala sa era antisocialã, tinzând la abolirea familiei si a muncii316. Dio-cletian, aflându-se în Africa, a primit de la proconsulul Africii Iulian o cerere în privinta acestei secte si se decise a o prigoni, în legea pe care a dat-o, el invocã re-
315 V. Gasquet, De l'autonte imperiale en matiere religieuse ã Byzance, p. 14; Zeiller, L'empire romain et l'Eglise, Paris, 1928, 37-45, citati la Cront, La lutte contre l'heresie en Orient jusqu'au IX-e siecle. Peres, conciles, empereurs, Paris, Domat-Montchres-tien, 1933, p. 56, n. 10.
316  Cront, op. cit., p. 56. [Referitor la aceastã temã, bibliografia utilizatã de N. Bãnescu este mult mai bogatã la ora actualã. Ne mãrginim a face aici referire la S. Runciman, The Medieval Mani-chee, Cambridge, 1947 (tradus în francezã sub titlul Le Mani-cheisme medieval, Paris, 1972); D. Obolensky, The Bogomik: A Study in Balkan Neo-Manichaism, Cambridge, 1948 (reprint, 1972); Raoul Manselli, L'eresia de la male, Torino, 1963; M. Loos, Dualist Heresy in the Middle Ages, Praga, 1974; J. Gouillard, L'heresie dans l'Empire byzantin des origines au XII" siecle, „Travaux et Memoires", l, Paris, 1965, pp. 299-324; M. Eliade, Istoria credintelor si ideilor religioase, voi. II, Bucuresti, Ed. stiintificã, 1991, cap. XXVII („Noi sinteze iraniene", pp. 280-301) si XXIX („Pãgânism, crestinism si gnozã în epoca imperialã", pp. 331-361), precum si bibliografia criticã de la pp. 473-483; I- P. Culianu, Gnozele dualiste ale Occidentului, Bucuresti, Ed. Nemi-ra, 1995 (traducerea editiei franceze, I.P. Couliano, Les gnoses du-alistes d'Occident, Historie et mythes, Paris, Pion, 1990), care aduce si ea la zi bibliografia acestui subiect.]
600
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
ligia traditionalã a cãrei pazã îi e încredintatã „de vointa divinã". „Aceastã veche religie, afirmã el, nu trebuie sã fie corectatã de una nouã", împãratul imputã maniheilor crimele lor. Ei aveau „moravuri execrabile", „tulburã populatiile pasnice", „pricinuiesc mari pagube oraselor". Pe lângã toate acestea, împãratul avea împotriva acestei secte încã un motiv de indignare: maniheii „veneau de la natiunea persanã, rivala noastrã, unde s-au nãscut si de unde ies multe crime"317. De acum, ia mãsuri din cele mai drastice împotriva lor318.
întelegând necesitatea unui cler pentru pãstrarea doctrinelor lor si pentru fondarea de comunitãti, unele secte au instituit clerici. Astfel, în secolul al II-lea, marcionistii s-au constituit în biserici cu ierarhie clericalã. Acesti eretici au existat prin bisericile lor pânã în sec. al V-lea319. Marcionismul este o erezie puritanã. El propovãduieste abstinenta, respinge Vechiul Testament si contestã autoritatea Apostolilor, cu exceptia Sfântului Pavel.
Novatieniim secolul al III-lea aveau, de asemenea, biserici, dar ei nu erau decât schismatici.
Al II-lea Sinod Ecumenic (Constantinopol, 381) avea de examinat erezia lui Macedonius, care a fost condamnatã. A fost confirmat Simbolul niceean. Pentru a preciza doctrina ortodoxã asupra punctelor ata-
317  Ibid., p. 57.
318  Codul gregorian, XIV, 4, 4-7 (Mosaicorum et romanorum legum collatio, XV, 3, 1).
319 P. Batiffol, L'Eglise naissante et le catholicisme, p. 281.
601

cate de Macedonius si de alti eretici, Sinodul a redactat o mãrturisire de credintã, care fu adãugatã la simbolul niceean.
Sinodul a anatemizat orice erezie în general, si nominal pe eunomieni (aripa stângã a arianismului), macedonieni, pe sabellieni, pe marcellinieni (sectã derivatã din sabellianism), photieni ( a cãror doctrinã e împrumutatã de la Paul din Samosata) si pe apolli-naristi.
Nestorianismul a determinat cel de-al III-lea Sinod ecumenic.
în fata numeroaselor erezii, lustinian cãutã sã determine mai întâi care era crestinismul oficial. Prin formule legislative, el adoptã si impuse supusilor sãi principiile dogmaticii crestine asa cum se concretizase în urma celor 4 Sinoade Ecumenice. Aceasta era pentru lustinian o îndatorire religioasã, „cãci nimic n-ar plãcea mai mult lui Dumnezeu decât sã cunoascã pe toti crestinii într-o aceeasi curatã credintã", împãratul îsi dãdea seama cât de mult slãbeau certurile religioase unitatea statului si tulburau ordinea socialã. Pentru el, toti câti nu erau în sfânta comuniune cu Biserica universalã prin mijlocirea preotilor sãi erau eretici.
Nu toate sectele au fost tratate în acelasi chip. A fost fãrã milã împotriva maniheilor. în 529, o revoltã a evreilor izbucni în Palestina si ea a proclamat chiat un împãrat. La aceastã revoltã luarã parte maniheii, ma-sacrându-i pe crestini si dând foc bisericilor. De aceea luã mãsuri atât de severe lustinian, prescriind pentru ei moartea, tratându-i drept criminali, considerându-i pasibili de pedeapsa cu moartea pe toti cei care i-ar primi si nu i-ar preda imediat judecãtorilor.
602
ISTORIA.   IMPERIULUI   BIZANTIN
Montanistii furã loviti cu închiderea bisericilor si expulzarea clericilor din capitalã. Fatã de arieni fu mai întâi binevoitor din aceleasi motive ca si Iustin. Gotii, aproape toti arieni, erau stãpânii Italiei, iar împãratul se temea de represalii din partea lor. Numai în 545 furã si ei inclusi printre eretici.
Monofizitii se bucurarã de asemenea de bunãvointa lui lustinian si aceastã atitudine se explicã prin influenta Theodorei. Apoi, acesti eretici erau prea numerosi în imperiu. Printr-o atitudine conciliantã, lustinian credea cã îi va determina sã reintre în Bisericã. Pe de altã parte, a-i proscrie ar fi însemnat a înstrãina de imperiu provincii importante. De aceea nu-i tratã ca eretici, cel putin la începutul domniei sale. în aceastã epocã, lacob Baradai a fondat în Siria o bisericã monofizitã, începutul bisericii jacobite, care a persistat. Dar ortodocsii reactionarã si împãratul a fost influentat, în 536, un Sinod întrunit la Constantinopol îi anatemizeazã pe capii monofiziti si condamnã scrierile lor. împãratul a confirmat aceastã sentintã.
O persecutie fu ordonatã în 537, dar un an mai târziu, împãratul se arãtã iarãsi conciliant si pânã la sfârsitul vietii sale oscilã în privinta monofizitilor.
Dar pedeapsa cu moartea pare sã nu se fi aplicat, sã fi fost numai cominatorie. Ereticii erau prea numerosi în imperiu si împãratul se multumi sã le aplice alte pedepse, dintre care exilul era. cea mai severã. O altã pedeapsã era confiscarea, aplicatã cel mai adesea bisericilor si paracliselor ereticilor, în folosul bisericilor ortodoxe. Mai rar era aplicatã confiscarea în folosul fiscului, interzicând-o când condamnatul avea descendenti ori ascendenti pânã la cel de-al treilea grad.
603

Afarã de aceste pedepse, erezia atrage restrictia drepturilor civice. Principiul lui lustinian e cã numai crestinii ortodocsi pot sã se bucure complet de drepturile civice. Ele sunt retrase ereticilor. Tot astfel ereticii nu aveau acces la functiile publice. Chiar unele profesiuni liberale sunt interzise ereticilor. Astfel, ei nu puteau fi profesori, ca sã nu poatã atrage pe cei simpli în erorile lor. Sunt exclusi si de la barou. Ereticii vor fi mãrginiti la functii oneroase. Mai mult, ei nu puteau depune mãrturie în justitie (samaritenii, maniheii, montanistii si sectele derivate din manihei si monta-nisti). Cât priveste restrictiile de drept privat prescrise împotriva ereticilor, lustinian îi exclude pe copiii ereticilor de la succesiune, si prescrie cã pãrintii eretici nu pot micsora prin nici o liberalitate pãrtile copiilor lor ortodocsi, în lipsã de copii, succesiunea ortodocsilor trece la rude ortodoxe chiar foarte depãrtate; în lipsã de rude, ascendenti sau colaterali având jus capiendi, fiscul primeste mostenirea. Dacã ereticii exclusi trec la credinta ortodoxã, fratii ortodocsi trebuie sã le restituie partea cuvenitã.
Ales al lui Dumnezeu, vicar si chip al lui Dumnezeu pe pãmânt, împãratul îsi atribuia o nediscutatã competentã pe terenul dogmei si al credintei, în tot timpul domniei sale, el cãutã sã fie apãrãtorul Bisericii, dar pretinse în acelasi timp sã-i impunã disciplina si chiar dogma. Reglementând tot ce privea organizarea clerului si administrarea lãcasurilor religioase, lustinian acordã toatã protectia sa Bisericii.
Pentru persoanele Bisericii exista o jurisdictie specialã: episcopul singur e judecãtorul, iar tribunalul laic nu are ce cãuta aici. Dimpotrivã, sefii Bisericii au con-
604
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
trolul administratiei civile, împãratul le conferã prin lege acest drept. Alte dispozitii legale fac din capii Bisericii protectorii sãracilor, ai prizonierilor, sclavilor, victimelor de tot felul.
La începutul veacului al Vl-lea situatia religioasã a imperiului era foarte complicatã, prin multimea credintelor care iesiserã din vechea unitate a crestinismului. Cu toate persecutiile împãratilor din veacurile IV si V, pãgânismul nu murise nici el. Evreii erau numerosi în imperiu si samaritenii formau în Palestina o grupã mare de dizidenti, în Occident am vãzut ce amploare luase arianismul, protejat de vandali si ostro-goti. în Orient, deosebirile erau si mai mari: nestorieni în Armenia, monofiziti în Siria si o multime de alte secte în care se rupeau acestia la rândul lor. Iustin, realizând unirea cu Roma, dezlãntui o mare prigoanã împotriva acestor eretici. lustinian continuã aceastã politicã, încã de la început, prin rescriptele sale din 527 si 528, el îi excluse pe eretici de la functiile publice si profesiunile liberale, pãstrându-i numai în functiile oneroase. Legea opreste în sfârsit cultul ereticilor: nu se puteau aduna, organiza, nu puteau conferi botezul, nici hirotonirea. Ea ordonã închiderea templelor ariene, a sinagogilor evreiesti sau samaritene; ea hotãrãste distrugerea sau transformarea lor în biserici ortodoxe. Ereticii nu puteau depune în justitie mãrturie împotriva ortodocsilor. Nu puteau mosteni, iar dreptul lor de a lãsa testament era mãrginit. Astfel, ereticul e un paria în societate: orice act legal îi era interzis, legea îl opreste sã aibã sclavi ortodocsi320.
J Justinien, pp. 324-326.
605

în legãturã cu aceasta stã cercetarea inchizitorialã împotriva tuturor partizanilor declarati sau ascunsi ai vechiului pãgânism. Centrul vechii credinte era Atena, cu profesorii sãi neoplatonici de filosofic. lustinian confiscã în 529 bunurile Academiei platonice si opri învãtãmântul în filosofic si drept de la Universitatea din Atena.
Traditiile pãgâne se pãstrau nu numai în scolile de filosofic, ci si în cele de drept, si nu numai la Atena, dar si în Alexandria, Gaza321 si aiurea. lustinian le închise. Le pãstrã numai pe cele din Constantinopol si Beyruth.
Acestea sunt principiile generale ale politicii lui lustinian. în adversitatea sa împotriva ereticilor, se deosebesc totusi diferite grade. Cu cea mai mare rigoare procedeazã împotriva maniheilor (pe care pãgânii îi socoteau drept evrei, evreii drept schismatici, iar crestinii drept idolatri), care propovãduiau teoria doketis-muluim. Fatã de acestia, persecutia era o datorie. Evreii aveau oarecare tolerantã în Orient. Dar revolta samaritenilor din Palestina, sectã echivocã, agrava situatia lor. Provocati de legile intolerante, de insultele crestinilor, populatia aceasta, care se mai ridicase înainte, se revoltã în 529- Crestinii furã mãcelãriti, biseri-
321  [Despre scoala din Gaza si reprezentantii ei, v. Demosthe-ne Russo (Roussos), Tpeîg Fataîoi, Constantinopol, 1893; B. Ta-takis, La philosophie byzantine, Paris, 1959, tradus si în greceste; N. Polites, 'H <pikoaoq>ia eig TO Bvtâvrwv, I, Athena, 1992, p. 339-340.]
322 Cã lisus a luat numai o aparentã de om; se exclude prin urmare adevãrul si autenticitatea Evangheliilor cu privire la Nasterea lui Christos, la Fecioara Mãria. Gnosticii socoteau tot astfel.
606
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
cile arse, tara prãdatã. Lucru mai grav, revoltatii proclamarã un împãrat, împotriva acestor miscãri, lustini-an procedã cu ultima rigoare. Trupele imperiale, la care se adãugarã triburile arabe de la frontierã, înecarã revolta în sânge. 20.000 de samariteni pierirã în luptã, tot atâtia furã ridicati de sefii care îi vândurã ca sclavi pe pietele persane, uzurpatorul decapitat si capul sãu, încoronat de diademã, trimis ca trofeu împãratului. De atunci, împotriva celor ce mai rãmâneau, se procedã cu cea mai mare energie, mai ales când în 530 revoltatii chemarã în ajutorul lor pe persi, dusmanii de moarte ai bizantinilor. sefii lor furã prinsi, decapitati, sinagogile dãrâmate cu ordinul de a nu se mai reclãdi; exclusi de la functiile publice, în afara celor oneroase, samaritenii nu puteau mosteni, nici lãsa testament, nici înstrãina bunurile lor. Multi se convertirã în urma acestei drastice mãsuri, dar ei se vor revolta mai târziu din nou323.
Aceastã revoltã a samaritenilor atrase persecutia si asupra evreilor.
în Africa, îndatã dupã cucerire, imperiul se înfãtisa ca restaurator al Ortodoxiei si ereticii, evrei, pãgâni, arieni, donatisti furã tratati cu cea din urmã rigoare, în Italia avu loc aceeasi prigonire a arienilor.
Cu privire la nestorieni si monofiziti, politica lui lustinian a fost plinã de sovãieli. Multã vreme legea îi numi „sovãitori", „dizidenti", SiccKpivonEVOi524. în 541, ei sunt înscrisi pe lista ereticilor, de atunci toate legile împotriva ereticilor li se aplicã si lor, cultul lor e pro-
323 V. Diehl, op. cit., pp. 328-329.
324 Ibidem, p. 331.
607

scris. Legea civilã a fost tot asa de durã cu dânsii. Monofizitii erau puternici în Orient si de aceea fuseserã tolerati atât de mult. Theodora îi proteja si sub influenta ei împãratul cãutã sã nu provoace dezbinarea imperiului prin atitudine vehementã împotriva lor. Au fost momente în care ei stãpânirã nesupãrati aproape în tot imperiul. La Constantinopol Anthim, un monofizit, ocupã tronul patriarhal în 535. Dar când în 536 papa Agapet veni la Constantinopole, trimis de Teo-dat, el 1-a determinat pe lustinian sã se întoarcã la Ortodoxie si Anthim fu depus (martie 536). Putin mai în urmã, Sinodul de la Constantinopol (mai 536) anatemiza solemn pe eretici si lustinian confirma sentintele pronuntate de Bisericã. Din nou se dezlãntui prigoana împotriva monofizitilor.
în 536, murind Timotei al IV-lea patriarhul Alexandriei, fu ales succesorul, Theodosios, suspectat de tolerantã fatã de monofiziti. Chemat la Constantinopol în 538, fu invitat sã accepte Sinodul de la Chalkedon. Refuzând, cu toatã'protectia Teodorei, el fu exilat cu clerul sãu în Thracia si a fost ales, la sugestia lui Pela-gius, cãlugãrul Paul din Tabenna, devotat cauzei ortodoxiei325.
Cu tot acest insucces, multumitã protectiei ascunse a Theodorei, monofizitii au pãstrat în Orient o influentã considerabilã. Patriarhul monofizit Theodosie, exilat din Alexandria la Constantinopol, unde trãia protejat de Teodora, îl consacrã în 542, ca episcop al
325 Ibidem, pp. 341-342. [Relatare mai circumstantialã a evenimentelor la L. Duchesne, L'Eglise au Vf siecle, Paris, p. 90 si urm.]
608

Edessei, cu autoritate asupra Siriei întregi si Asiei, pe un protejat al împãrãtesei, cãlugãrul lacob Baradeus (Baradai, din cauza zdrentelor în care se îmbrãca). Acest om energic si îndrãznet va reda monofizitilor, în câtiva ani, toatã puterea lor în Orient. El consacrã o multime de episcopi si mii de preoti si diaconi. Activitatea lui se întindea nu numai în Asia Micã si în dieceza Orientului, dar si în Egipt, unde adunã în secret un sinod la Alexandria, pentru reorganizarea bisericii monofizite326. Datoritã organizãrii lui Baradeus, noua bisericã monofizitã a fost numitã, dupã numele sãu, biserica iacobitã.
întotdeauna lustinian si-a recunoscut dreptul de a interveni direct în afacerile Bisericii. Potrivit vechii traditii imperiale, el pretindea sã convoace sinoadele, sã le hotãrascã programul, sã supravegheze în persoanã ori prin mandatari mersul dezbaterilor, sã sanctioneze prin edicte hotãrârile luate. Ca un adevãrat doctor al Bisericii, el interpreteazã Scripturile, redacteazã formularele credintei, aruncã anateme împotriva celor pe care-i considerã eretici, trateazã.cu asprime pe oricine se opunea vointei sale. Afacerea celor Trei Capitole descoperã aceastã politicã. Sub influenta lui Theodor Askidas (episcop de Caesarea), lustinian, care în ianuarie 543 întrunise un Sinod pentru a condamna memoria vestitului Origen, la care aflase urme de erezie (învãta preexistenta sufletului)327, se lãsã convins cã
326 E. Stein, op. cit., pp. 624-626.
327  Cedrenus (Kedrenos), I, p. 659 si urm. [Despre Askidas, v. între timp H.-G. Beck, Kirche, p. 384 si EPLBIP, voi. III, p. 25U
609
NICOLAE   BANESCU
dacã monofizitii erau neîncrezãtori în Sinodul de la Chalkedon, de vinã era toleranta pe care acest Sinod o arãtase fatã de scrierile lui Theodor din Mopsuestia, Theodoret din Kyros si Ibas din Edessa, toti trei pãtati de nestorianism si, deci, nesuferiti monofizitilor. Theodor de Mopsuestia fusese învãtãtorul lui Nestorius, iar ceilalti doi prietenii sãi. Pasajele cele mai suspecte ale scrierilor lor au fost denuntate sub titlul de „Cele trei capitole". Era tocmai momentul în care, cu concursul Theodorei, biserica monofizitã primea ca episcop de Edessa cu autoritate asupra Siriei întregi si Asiei pe Jacob Baradeus (543), preferatul Theodorei. împãratul publicã în 543 (dupã Diekamp, dupã altii, în 546) un edict prin care condamnã cele „trei capitole", rãmânând sã se obtinã semnãturile sefilor Bisericii. Acest fapt zgudui adânc Biserica si domnia, timp de 10 ani. Patriarhii si episcopii Orientului se supuserã înaintea poruncilor si amenintãrilor împãratului: în Occident însã lucrurile merserã mai greu. împãratul se asigurã de persoana Pontifului, chemând pe Vigilius la Con-stantinopol. Acesta fu ridicat împotriva vointei sale si adus cu forta aici, la începutul lui 547, unde el, dupã o rezistentã îndelungatã, s-a supus în cele din urmã despotismului împãratului si împãrãtesei, si a aderat la condamnarea celor „trei capitole" printr-un Judica-tum, în ajunul Pastelul din 548.
La aflarea celor întâmplate, în tot Occidentul, în Africa, în Dalmatia, în Illyricum s-a stârnit un protest general împotriva comportãrii lui Vigilius si a nefastului sãu Judicatum. lustinian permise papei, pentru a calma agitatia, sã-si retragã Judicatum-u\ (aprilie 550), clar în acelasi timp Vigilius se îndatora solemn sã con-
610
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
tribuie pe cât posibil la pronuntarea anatemei împotriva celor „trei capitole", împãratul, printr-un nou edict, dat în 551, condamnã a doua oarã cele „trei capitole" si ia mãsuri aspre pentru a înãbusi cu forta toate opozitiile. La Constantinopol, alarmat ele ceea ce fãcuse, Vigilius, sustinut deenergia nuntiului Pelagius, ceru cu insistentã convocarea unui sinod ecumenic, care sã se pronunte în aceastã privintã, în august 551 se declanseazã violenta împotriva lui. El se refugiazã în biserica Sfântul Petru din Homisda si o trupã încercã sã-1 smulgã din altar. Papa rezistã, iar multimea adunatã scoate strigãte de oroare, ceea ce i-a decis pe asediatori sã se retragã. Temându-se pentru viata sa, papa fugi la Chalkedon, unde s-a adãpostit în biserica Sfânta Euphemia. lustinian, impresionat, 1-a fãcut pe papã sã se decidã, prin negocieri, sã se întoarcã la Constantinopol, mizând pe ideea Sinodului. Dupã multe tergiversãri, acest Sinod, numit al V-lea Ecumenic, s-a deschis la 5 mai 553, la Sfânta Sofia. Câtiva prelati din Africa, bine alesi, reprezentau singuri Occidentul. Papa refuzã sã ia parte si pretinse, prin Consti-tutum din 14 mai 553, sã se pronunte asupra chestiunii prin propria-i autoritate. Pãrãsind doctrina lui Theodor de Mopsuestia, el refuzã sã anatemizeze persoana acestuia; în privinta lui Ibas si Theodoret, declarã cã toti catolicii trebuiau sã gãseascã suficient ceea ce multumise sinodul de la Chalkedon.
Dar Vigilius promisese lui lustinian, prin jurãminte repetate, condamnarea celor „trei capitole". Sinodul, din ordinul împãratului, nu tinu seama de palinodia papei, si, pentru a-1 satisface pe lustinian, sterse din dipticele bisericesti pe Vigilius. -,s• ,r,fl ,, \ :.-;:
611

Pentru a impune decizia Sinodului a fost întrebuintatã din nou forta. Sustinãtorii lui Vigilius au fost exilati sau închisi. Papa, obosit, temându-se sã nu se punã în Roma recâstigatã alt papã, cedã, si, prin Constitu-ft/ra-ul din februarie 554 confirmã condamnarea celor „trei capitole", în Italia, rezistenta fu mare în fata mãsurilor de a-i supune pe recalcitranti328, împãratul conferi Scaunului roman beneficii ca multumire si în anul urmãtor papa plecã spre Roma, pe care însã nu o mai vãzu niciodatã, murind la Siracusa, în 7 iunie 555. Corpul sãu fu transportat la Roma si înmormântat. Acest fapt provocã o crâncenã rezistentã în provincii si lustinian a mai avut mult de luptat pânã sã-si impunã vointa în aceastã materie de dogmã.
Toatã aceastã operã cu accente violente a lui lustinian, fãcutã în vederea atragerii monofizitilor la unitatea crestinã, nu a dus în realitate la nici un rezultat: ereticii nu consimtirã la primirea Sinodului din Chal-kedon. La sfârsitul vietii sale, lustinian îmbrãtisa doctrina egipteanã, conform cãreia trupul lui lisus pe cruce rãmãsese incoruptibil (aphtartodoketisni), exilându-1 pe patriarhul Eutychios, care nu-i admise erezia, si numai moartea îl împiedicã pe împãrat sã o impunã imperiului.
Dacã e sã judecãm în întregul ei opera religioasã a lui lustinian, observã Ch. Diehl, trebuie sã mãrturisim cã, desi intentiile sale cu privire la politica de unire au fost lãudabile, autoritatea sa în materie de religie se exercitã însã într-un chip cu totul intolerant, aspru si
328 Diehl, Just., pp. 354-363; Le monde oriental, pp. 109-112.
612
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
vexatoriu si, cu toatã tenacitatea încercãrilor sale, rezultatele obtinute au fost nule ori deplorabile. Este însã altceva, în opera religioasã a lui lustinian, care-i salveazã memoria, adaugã savantul francez: ca si Constantin cel Mare, el se simtea rãspunzãtor fatã de adevãrata credintã, pe care socotea cã are datoria sacrã de a o rãspândi în lume. De aici luarã fiintã nenumãratele misiuni care furã si unul dintre cele mai folositoare si mai eficace instrumente ale diplomatiei imperiale în timpul lui lustinian329.
Biserica era puternicã, protejatã de stat si de opinia publicã, sprijinitã de multimea fanaticã a cãlugãrilor, a cãror influentã era destul de simtitã în miscarea religioasã a epocii. Mãnãstirile se înmultiserã considerabil în aceastã perioadã, caracterizatã drept adevãrata „vârstã de aur" a întemeierii mãnãstirilor330.
Nu putem încheia acest capitol al domniei lui lustinian fãrã a mentiona mãnãstirile si fundatiile de binefacere, atât de numeroase în epoca acestei domnii. Fiecare mãnãstire îsi avea asa-zisul xenodochion în care erau primiti strãinii, sãracii si bolnavii. Alãturi de acest ospiciu, care nu lipsea din nici o mãnãstire, erau numeroase asezãminte de binefacere încurajate de lustinian prin ordonantele sale. Ele erau de cele mai multe ori conduse de cãlugãri: gerontokomia (aziluri pentru bãtrâni), ptochotrophia (ospicii pentru sãraci), nosokomia (aziluri de bolnavi), oipbanotropbia (azile de orfani), brephotrophia (ospicii de copii), lobotro-
329  op. cit., pp. 365-366.
330  Ch. Diehl, Justinien, p. 502.
613
l
NICOLAE   BÃNF.SCU
phia (leprozerii). Toate aceste asezãminte erau numite cu termenul general de eua/efg oiKoi.m împãratii si particularii se întreceau în crearea lor, iar domnia lui lustinian e foarte bogatã în aceste asezãminte pioase. Una dintre cele mai vestite era la Constantinopol, Xe-nodochion Samson, incendiat în timpul revoltei Nika, reconstruit cu impozantã ele cãtre împãrat si dotat cu multe bogãtii.
331 [O sintezã asupra asistentei sociale în Imperiul byzantin a fost realizatã ulterior de cãtre D. Constantelos, Byzantine Philan-thropy and Social Welfare, New Brunswick. N. J., 1968.]
[LUMEA BIZANTINÃ SI VIAtA  COTIDIANÃ ÎN VREMEA LUI IUSTINIAN]
Din cele înfãtisate pânã acum, am vãzut cã împãratul, mostenitor legitim al vechii Rome, se socotea suzeran al tuturor regalitãtilor barbare. Regii barbari, la rândul lor, cãutau totdeauna, chiar dacã erau aflati dincolo de hotarele imperiului, sã-si atragã bunãvointa împãratului332, Constantinopolul având asupra acestor suflete naive un prestigiu imens. Cei care veneau o datã aici nu-i mai puteau uita vreodatã bogãtiile si splendorile333.
Aceste tendinte: pe de o parte, ambitia împãratului, care voia sã-si extindã autoritatea asupra celor mai îndepãrtate popoare, pe de altã parte, dorinta barbarilor de a pãtrunde în imperiu si de a-si atrage asuprã-le onorurile si bogãtiile Bizantului, trebuiau sã se afle în-tr-un raport constant, în veacul al Vl-lea, când imperiul era amenintat mai mult decât oricând, politica externã trebuia sã treacã pe primul plan. Motive comerciale si religioase au fãcut mai apoi ca aceastã actiune diplomaticã a imperiului sã capete o deosebitã însemnãtate, în chipul acesta, Bizantul si-a însusit o adevãratã artã de a-i stãpâni pe barbari, artã ale cãrei principii e bine sã le cunoastem, cãci ele cãlãuzesc întotdeauna politica acestui imperiu si ne explicã în bunã parte
332 Gasquet, De l'autorite imperiale en matiere de religion, Paris, 1879, pp. 81-92.
1 Ch. Diehl, Justinien, pp. 368-370.
615

lunga lui existentã, în ciuda tuturor crizelor mari prin care a trecut334.          ',,
1. [Diplomatia si misiunile diplomatice]
împotriva primejdiei necontenite a incursiunilor barbare, armele nu mai erau de ajuns pentru a apãra imperiul: au fost necesare misiuni de diplomatiei dibace, pe lângã actiunea rãzboinicã, pentru a tine în frâu aceastã primejdie. Studiul lumii barbare ajunsese acum una dintre preocupãrile statornice ale politicii Curtii bizantine. Asupra fiecãrui trib, cancelaria îsi aduna notele si informatiile sale: ele priveau obiceiurile, puterile, certurile care sfâsiau acel trib, relatiile comerciale ce puteau fi întretinute cu acesta. Erau cercetate apoi mijloacele prin care puteau fi învrãjbite între ele popoarele barbare: pentru aceasta, se stia care erau, la fiecare dintre aceste popoare, familiile cele mai influente, cu ce puteau fi ele mai bine atrase, ce sentimente si ce interese trebuiau aruncate mai ales în joc.
în toate aceste privinte, diplomatia mlãdioasã, ingenioasã a lui lustinian e într-adevãr de admirat.
Mai întâi, tuturor acestor barbari li se plãtea un ajutor anual (.annona), în schimbul cãruia ei se obligau sã apere frontiera vecinã cu ei a imperiului si sã aducã în slujba imperiului un numãr de soldati, la cererea autoritãtilor militare. Apoi, pentru a-i lega si mai mult de Bizant, sefilor acestor barbari li se acordau titluri din ierarhia aulicã, în genere, ca semn al suzeranitãtii imperiale, li se dãdea un fel de învestiturã a co-
1 Ch. Diehl, Justinien, pp. 368-370.
616
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
mandamentului lor. Prokopios mentioneazã insigniile remise de lustinian sefilor barbari din Africa: un baston de argint încrustat cu aur, o diademã de argint, o manta albã, prinsã de umãr cu o agrafã de aur, o tunicã albã împodobitã de broderii si încãltãminte cu ornamente de aur335. Prokopios mentioneazã anume aici cã, atunci când Belisarie a întreprins rãzboiul împotriva lui Gelimer, numai putini barbari s-au unit cu acesta; cei mai multi, atât în Mauritania, cât si în Numidia si Byzakion, au trimis ambasadori la Belisarie, decla-rându-se supusi ai împãratului, fãgãduind sã-1 ajute si cerând sã le trimitã însemnele domniei, dupã vechiul obicei, ia ie cruju/SoÂa aqiai nap' avmv cteÃ.kea'&ai Tijt âpxfjg Kaiã 5rj TOV naÃaiov vd/iov eSsovTo336; când persoanele erau de un rang însemnat, insignele erau mai pretioase. Astfel, Malalas ne spune cã, în timpul lui Iustin I, regele lãzilor, Tzath (Ztathios), îndatã ce muri tatãl sãu, fugi la împãratul Iustin (spre a nu fi proclamat de regele persilor si a nu fi obligat sã împãrtãseascã pãgânismul) si-1 rugã sã-1 proclame rege al lãzilor. Iustin îl botezã si-i dãdu de sotie o bizantinã, pe fata patriciului Nomos, si-1 încorona cu diadema de aur împodobitã cu pietre pretioase, meyâviov 'PG)\iaîK6v ftaci'kiKov, hlamida de mãtase albã, împo-
335  Bell. Vând., I, 25, 4-8. (Ed. Haury, Procopii Caesariensis, Opera omnia, Leipzig, Teubner, voi. I, 1962, p. 413, r. 9-15): pâ68oq âpjvpã KaTaKexpvo(a/j.Lvri rjai nîÃog âpjvpovq ovx oÃrjv TT)V KEqtakriv GKenaiv, dA/T âanep OTL<pâvri Te/la/JcSorv ãpyvpoîq navmxo-âev âvexofievoq, Kai rpipcbviov n Aeusrov, eq nepovrjv Katã TOV Setwv â^iov ev %A.a[j.v5og ax^ai
tvviov, xitâv re ÃevKog, noiKÎXfj.ara ex&v, Kai ãpfivKT] emxpvaog.
336 Bell. Vând, I, 25, 4 (?d. cit., voi. I, p. 413, r. 2-5).
617
NICOLAE   BANF.SCU
dobitã cu un tablion de aur pe care era brodat portretul împãratului, L/la/iu<5a aanpov 6Ã.oar\piKov ãvTi Ttopcpvpov m/SAiou %pvaovv fiaaihiKOv Ta/3 ev â vnfjp%Lv ev ^eacp aTT^âãpiov ã^rfâivov, e%ovia iov %apaKTfjpa TOV avwv fiamÃecog 'lovanvov - tunica albã - aanpov napayavSiov, brodatã cu medalioane de aur în care se afla de asemenea efigia împãratului [e%ov %pvaã nkovnia paaiÃiKa, e%ovTa TOV %apaKif\-pa TOV avTOV fiaaihecog]; încãltãmintea însã era adusã din patria sa, împodobitã cu mãrgãritare, Ta y ap T^ay-yia 77v ano tr\q îSiag avTov x&paq, e%ovTa /j,apyapi -iac, Hepatica a%r\n,aii}i''.
Pe lângã acestea, sefilor barbari li se dãdeau demnitãti în ierarhia bizantinã: regele lãzilor avea titlul de silentiarios si primea în aceastã calitate onorariu; altii erau patriei; aceia pe care împãratul îi boteza, primeau numele de fii ai împãratului. Foarte mândri de aceste titluri, barbarii se declarau „sclavii maiestãtii imperiale".
Uneori, pentru a-i câstiga mai mult, li se cedau pãmânturi. Astfel, lustinian îi autorizã pe longobarzi sã se aseze în Noricum si Pannonia, cantona pe heruli în Dacia, pe hunii kutriguri în Tracia, iar avarilor, care intrarã în relatii cu imperiul, le fãgãdui locuri pe Sava, în Pannonia Secunda, în baza unei conventii fãcute cu imperiul, toti acesti barbari deveneau foederati.
Pentru ca influenta bizantinã sã fie continuã asupra acestor vasali ai imperiului, li se dãdeau adesea sotii dintre femeile bizantine, în general din aristocratia senatorialã, li se cresteau copiii la Constantinopol; erau
7. Malalas, ed. L. Dindorf Bonn, p. 413.
618
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
adãpostiti, în sfârsit, la Bizant pretendentii la tronul acelor barbari, ca o continuã amenintare pentru feu-datarii imperiului, în caz ele vacantã, împãratul putea impune'ca sef pe unul din acesti refugiati.
Dar un mijloc care impunea mult acestor vasali era ceremonialul orbitor cu care erau primiti când veneau la Constantinopol. Ei aflau acolo o receptie pompoasã, care le dãdea o mare idee despre puterea si prestigiul imperiului, în tot timpul domniei lui lustinian, Constantinopolul vãzu o defilare continuã a printilor exotici, heruli, huni, gepizi, avari, arabi, axumiti, lãzi, iberi, oameni de toate rasele si din toate tãrile. Ei erau coplesiti de atentie, de daruri, de mãretie: erau condusi cu mare pompã, cu o escortã de cavalerie splendidã, în sunetele trâmbitelor si în mijlocul drapelelor desfãsurate.
Un alt mijloc de actiune al diplomatiei bizantine era de a stârni popoarele barbare unele împotriva altora. Ea întretinea cu dibãcie rivalitãtile dintre ele, provoca dusmãniile. Bizantul gãsea întotdeauna un barbar de aruncat asupra celuilalt: el îi aruncã astfel pe longob-arzi asupra gepizilor, pe hunii utiguri asupra celor ku-triguri, pe avari asupra hunilor338.
A lua pe barbari în solda imperiului, a-i divide pentru a-i nimici, fusese un mijloc cunoscut încã vechii Rome. Dar un procedeu cu totul nou, creatie a diplomatiei bizantine, furã misiunile. La Bizant, se stie, politica a fost întotdeauna strâns legatã de religie, opera convertirii, a propagandei crestine mergând alãturi cu
338 Ch. Diehl, lustinien, pp. 371-374.
619
NICOLAE   BÃNF.SCU
aceea a cuceririi139: misionarul era colaboratorul soldatului. Priceput, instruit, rãbdãtor, el era un agent de primã ordine. Alãturi de negutãtorul, de negotiator, care prin cãlãtoriile sale îndrãznete lumineazã câmpul actiunii diplomatice, dându-i informatiile necesare, cãlugãrul, mai folositor încã, pregãtea calea actiunii politice, deschidea noi domenii civilizãrii. El începe, în opera sa de convertire, cu persoanele influente, cu femeile, mai sensibile la mesajul de blândete si iubire al noii credinte; si când regele era câstigat, poporul urma îndatã. Dacã regele sovãia, o cãlãtorie la Con-stantinopol, unde îl astepta pompa receptiilor si splendoarea ceremoniilor religioase, dezarma ultima sa rezistentã.
De atunci, în tara convertitã, influenta bizantinã devenea stãpânitoare. Preotii ajungeau confidentii, ministrii regelui, episcopii care tineau de Constantino-pol, se stabileau acolo; crestinismul aduce nu numai un cult nou, o liturghie necunoscutã si atrãgãtoare, el introduce o lume nouã ele idei, de sentimente: o civilizatie nouã, cu totul bizantinã, strãbate si îi preface pe barbari340.
Politica aceasta putini împãrati au practicat-o cu mai multã mlãdiere si dibãcie decât lustinian. Ambasadorii si misionarii sãi pãtrund în regiunile cele mai depãrtate, cele mai necunoscute, în Rãsãrit, pentru a tine la respect monarhia Sassanizilor, împãratul îi cautã pretutindeni dusmani, de la hunii sabiri, care pot sã se arunce asupra acestei monarhii pe la nord si de la
' Gasquet, op.cit., Paris 1879, pp. 75-77.   ...........
' Ch. Diehl, Justinien, pp. 375-376.         iy,uV
620
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
arabii desertului sirian, care o puteau ameninta pe la sud, pânã la arabii din Yemen si la regatul etiopian din Axum. în Apus, el îsi întinde influenta asupra vizigotilor si francilor; la frontiera Dunãrii seamãnã discordie între barbari, tinându-i în frâu pe bulgari prin huni, pe gepizi prin longobarzi, pe huni prin avari. Pe coasta de miazãnoapte a Pontului Euxin, imperiul avea douã avanposturi însemnate: Cherson si Bos-poros în Crimeea. Prin aceste posturi înaintate se exercita influenta sa asupra populatiilor rãtãcitoare din pãrtile acelea. Acolo, pe coasta orientalã a Crimeei, erau triburi de origine hunã si mai departe, pe coastele Mãrii de Azov si în peninsula Taman, resturile marii migrati-uni gotice, gotii tetraxiti. Mai la nord, la est de Tanais (Don) se aflau hunii utiguri, la Apus de Tanais hunii kutriguri, care veneau pânã la Dunãre în incursiunile lor341. Cu toate aceste popoare, Bizantul întretinea statornice legãturi. Chersonul si Bosporos erau marile centre comerciale unde se fãcea schimbul mãrfurilor cu barbarii din aceste pãrti. Gotii tetraxiti, atrasi de mult încã la crestinism, intraserã, de teama hunilor, în relatii de vasalitate cu imperiul. Hunii Bosporului se convertiserã si ei, cu regele Grod, care pieri din aceastã cauzã într-o rebeliune a poporului sãu. Cu hunii kutriguri Bizantul avea, de asemenea, legãturi, cãutând a întretine rivalitatea dintre aceste douã fractiuni. Pentru a pãstra aceste importante posturi, lustinian fortificase puternic Bosporos si Cherson si ridicase pe coastele Crimeei mai multe forturi întãrite342.
541 Bell Gotb. IV, p. 5.
342 Ch. DiehI, Justinien, pp. 377-380.
621

Dincolo de extremitatea esticã a Mãrii Negre, la piciorul Caucazului, unde era vechea Colchida, se afla tara muntoasã numitã în secolul al Vl-lea Lazica -Aa(,iKr\. Era o pozitie strategicã de cea mai mare însemnãtate pentru bizantini: pãmântul accidentat, prevãzut cu multe clisuri, putea fi usor apãrat împotriva nãvãlirii de la nord, pe unde amenintau hunii si avarii; el închidea în acelasi timp persilor accesul la mare, pe unde acestia ar fi putut ameninta serios posesiunile imperiului. De aceea bizantinii se silirã necontenit a-i pãstra pe lãzi în clientela lor. Am vãzut pe regele Tza-thios (Tzath) primind din mâinile lui lustinian coroana si învestitura. Pentru a-si asigura stãpânirea, lustinian construi aici o puternicã cetate, Petra lustiniana, la sud de Phasis343. Alte fortãrete se ridicarã apoi si prezenta acolo a ducilor imperiali îi nemultumi de multe ori pe lãzi, care apelarã la protectia persilor uneori, dând astfel pricinã necontenitã de ostilitãti cu persii. Crestinismul îi apropiase însã mult pe lãzi de imperiu; regii lor au fost adesea crescuti la Constantinopol, cãsãtoriti cu femei bizantine (Tzath fusese crestinat de Iustin si cãsãtorit cu Valeriana, fiica patriciului No-mus), încât, în genere, influenta Bizantului se mentinea acolo statornic, iar lustinian putea numi aceastã tarã ca „a sa", r\ r\[iLiipa AatiKri.
La est si la nord de aceastã tarã se aflau alte popoare, cele mai multe vasale lãzilor - si prin ei, aflate sub influentã bizantinã: suanii, apsilienii, abasgii344, zichii, sagidii sau saginai345 si mai în sus, la piciorul Caucazu-
343 Bell. Goth, IV, 2. 3(4 Ibidem, IV, 2; 3. 345 Ibidem, IV, 4, 1-4.
622
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
lui, spre portile Caucazului, alanii346. Toate aceste populatii se convertiserã la crestinism si gravitau deci în sfera politicii bizantine, împãratul le plãtea anual subventii, iar pentru a-si asigura influenta stãpânea acolo puncte strategice importante, ca Pityos si Sebastopo-lis347.
Tot prin Lazica imperiul venea în control cu alte douã neamuri barbare: hunii sabiri la nord si triburile Iberici la sud-est (actuala Georgie). Cei dintâi ocupau cele douã celebre defileuri cunoscute sub numele de Portile Caspice, si aceasta fãcea sã li se dea o deosebitã atentie, cãci ei puteau deschide astfel drumul cãtre miazãzi popoarelor nomade de la nord. Acesti huni erau putin siguri, dar diplomatia bizantinã a stiut, cu toate acestea, sã-i aibã de multe ori de partea sa. Crestinismul pare a fi pãtruns la ei la începutul veacului al Vl-lea. Iberii, de asemenea convertiti la crestinism, vedeau în împãratul bizantin un aliat pretios, si astfel, desi supusi politic regelui pers, ei au cãutat adesea protectoratul bizantin si diplomatia imperialã a exercitat acolo întotdeauna o actiune ocultã, care pricinuia dificultãti persilor348.
Armenia era apoi un câmp însemnat al jocului diplomatiei bizantine. Aici, bizantinii au aflat în persi un rival care le disputã de multe ori cu armele influenta. Din veacul al V-lea, partea orientalã - Persarmenia -era în posesiunea Sassanizilor; partea occidentalã era legatã de imperiu prin vagi legãturi de vasalitate. La
346  Ibidem, IV, 3-4.
347  Ibidem, IV, 5.
348
Ch. Diehl, Justinien, pp. 380-384.            '    .» -       ->\
623
1!
NICOLAE   BANESCU
nord de Eufrat locuiau tzanii, triburi pãgâne si sãlbatice, împãratul le-a ocupat tara cu fortãrete si garnizoane- a încercat apoi, prin crestinism, a-i îmblânzi. Tot astfel a procedat fatã de triburile armene din pãrtile de sus ale Eufratului, în aceastã tarã, de multã vreme crestinã, el înmulti bisericile si mãnãstirile si nu crutã nici o ostenealã pentru a rãspândi la aceste triburi aspre si barbare (din tinuturile Sophanene, Anzitene, Asthiatene, Balabitene), moravuri mai blânde. Femeia era, de exemplu, la aceste clanuri sãlbatice, foarte dispretuitã. Sotul o cumpãra ca pe o vitã, ea nu primea dotã si era exclusã de la mostenire. lustinian, printr-o novelã, fãcea sã înceteze aceastã stare nedreaptã de lucruri37'9.
Mai la miazãzi, în imensele pustiuri care despãrteau, la rãsãritul Siriei romane, imperiul de monarhia Sassanizilor, rãtãceau numeroasele triburi arabe. Roma intrase în relatii cu ele încã din veacul al treilea, strãduindu-se sã se foloseascã de acesti nomazi pentru apãrarea frontierelor sale. lustinian continuã aceastã politicã. Triburile arabe primeau subsidii anuale, seicii lor, pe care administratia bizantinã îi numea pbylarchi, (pvkap%oi - primeau învestitura de la împãrat si autorizatia de a se aseza uneori cu trupele lor dincoace de hotarele imperiului unde, sub conducerea ducilor imperiali, contribuiau la apãrarea acestor hotare.
La Hira, pe Eufrat, se afla un stat arab care atârna de Persia. în fruntea lui, de la anul 505 se afla emirul Mundhir (505-554), în cronicile bizantine numit Ala-
349 Ibidem, pp. 385-386. 624
l
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
mundar, unul dintre cei mai teribili adversari ai lui lustinian. Timp de 50 de ani, el purtã nimicirea prin Siria, Fenicia, Mesopotamia. Zadarnic a încercat imperiul sã-1 opreascã, el apãrea cu trupele sale, prãda si distrugea totul în drumul sãu, iar când armatele imperiale porneau asuprã-i, se fãcea nevãzut. Diplomatia nu a putut sã-1 câstige pentru imperiu. Pentru a crea acestui stat al Lachmizilor de la Hira o contrapondere, s-a organizat în anul 531 un stat arabo-roman: lustinian unise triburile arabe din sfera de influentã romanã, în spetã toate triburile Siriei, sub înalta autoritate a unui phylarchos general: acesta a fost Arethas sau Harith-ibn-Gabala, seful puternicului trib al Ghassanizilor. Ridicat la rangul de patricius etphylarchus, plãtit cu o subventie anualã, acesta a adus imperiului servicii deosebit de mari. Crestin, zelos monofizit, protejat ca atare de Theodora, Arethas a obtinut un episcop la Bostra, cu jurisdictie asupra Arabici si Palestinei350.
La moartea lui Harith (sfârsitul anului 569 sau începutul lui 570), principatul ghassanid a fost mostenit de fiul sãu Mundar bar Harith (sau Flavius Alamunda-rus). Acesta a marcat apogeul casei sale, fiind important atât ca general, cât si ca om de stat. si-a apãrat cu succes coreligionarii sau monofizitii (cum am vãzut deja, Harith fusese un zelos monofizit, câstingându-si un merit în organizarea Bisericii iacobite). Fiind atacat de lachmidul Kabus, i-a pricinuit acestuia o înfrângere zdrobitoare (20 mai 570).
în apropierea cetãtii Sergiopolis se afla sanctuarul sau biserica Sf. Sergios, patronul arabilor crestini ai Si-
350 Ibidem, pp. 387-390.
625

riei, care veneau aici în pelerinaj anual, precum si un pretoriu al phylarchilor ghassanizi, edificiu care servea pentru adunarea sefilor de clanuri confederate sub autoritatea phylarchului. Aici exista si o salã de audiente, unde phylarchii înconjurati de un ceremonial vrednic de calitatea lor de functionari romani si de înalti demnitari ai imperiului puteau sã primeascã omagiul sefilor de clanuri, sã le dea ordine, sã judece litigiile dintre ei si sã împartã justitia arabilor.
Sergiopolis. nu era o cetate a limesului, ci mai mult o incintã care trebuia sã protejeze sanctuarul cu bogãtiile lui, care era un centru de pelerinaj la fel de mare ca sanctuarul Sf. Simeon Stylitul. Aici, deasupra unei abside, care este mai degrabã o exedra, s-a pãstrat inscriptia NIKA H TYXH 'AAAMOYNÂAPOY, adicã „Fii biruitor, norocul lui Alamundar!".
Este vorba de Al-Mundir sau Mundar, fiul lui Harith bar Djabala sau Harith ibn Cabala, cãpetenia triburilor arabe ale Siriei în vremea lui lustinian351.
La sudul pustiului Siriei, la Marea Rosie si în Arabia, Bizantul exercita încã o mare influentã pe vremea lui lustinian. La capãtul de miazãnoapte al golfului Aka-bah, care sfârseste spre nord-est Marea Rosie, era portul Aila, emporiu însemnat, unde ajungea tot comertul Mãrii Rosii. Din veacul al IV-lea, imperiul se afla, prin acest emporiu, în relatii religioase si comerciale cu popoarele riverane ale Mãrii Rosii. Pe coasta orientalã, negutãtorii bizantini cãutau pretioasele produse ale Arabici Fericite: tãmâie, aloes s.a., fie ajungând în por-
351 J. Sauvaget, „Les Ghassanides et Sergiopolis", Byzantion, XIV, 1939, pp. 115-130.
626

tul Ocelis, fie luând drumul pe uscat. Pe tãrmul occidental intrau în legãturi si mai folositoare cu puternicul regat etiopian din Axum. în portul Adulis se aflau toate produsele Africii interioare, trestie de zahãr, tãmâie, mirodenii, fildesi, sclavi, smarald si mai ales aur din Sasu. Prin intermediul etiopienilor si al arabilor din Yemen, bizantinii intrau în legãturi cu India. Ca si romanii, bizantinii scoteau din Extremul Orient o multime de lucruri folositoare: din China mãtasea, din India mirodenii, parfumuri, pietre pretioase. Toate acestea nu le cãutau în tãrile de origine; ele se aduceau pe uscat, cu ajutorul caravanelor, prin Asia Centralã, în valea Eufratului ori pe mare, cu ajutorul corãbiilor care porneau din Adulis sau Ocelis la Ceylon, marele antrepozit al Indiei. Pe continent, Persia fãcea pe mijlocitorul acestui negot, dar cu Persia imperiul era foarte des în rãzboi si traficul era adesea întrerupt, însã chiar în timp de pace, politica bizantinã vedea cu ochi rãi atâtia bani vãrsati pentru dusmanii imperiului si aceasta îl hotãrî pe lustinian sã dea toatã atentia drumurilor maritime.
între Palestina bizantinã si Arabia Fericitã trãiau arabii din regiunea Palmierilor (6 cpoiviKcbv), iar mai la sud, pe platoul central Nedjed, triburile Kinda si Maad. Asupra primei regiuni, lustinian izbuti a-si întinde autoritatea: seicul Abu-Charab i-a cedat oazele si a primit în schimb titlul de phylarchos al Palestinei. Cu celelalte, lucrurile au mers de asemenea bine, chiar dacã nu întotdeauna. Astfel, imperiul închidea Sassanizilor orice sperantã de întindere în aceste pãrti, în unghiul sudic al Arabici era regatul Dabeian din Himyar sau al Homeritilor - o^pîrai, tarã foarte prosperã prin comertul ei si de o civilizatie înaintatã. Crestinismul s-a
627
NICOLAE   BANESCU
introdus aici la sfârsitul secolului al V-lea. Politica regilor din Himyar se orienta cãtre Persia, iar crestinii indigeni si negutãtorii bizantini erau maltratati în tarã. încã din timpul lui Iustin se cãutase remedierea acestei situatii si s-au întrebuintat în acest scop ambitiile regilor etiopieni din Axum. Marele stat abisinian era atunci foarte întins: el atingea la sud tara Somalilor, iar la apus Nilul. Era în legãturi bune cu Bizantul, mai ales de când regii abisinieni trecuserã la crestinism. I-a fost prin urmare usor diplomatiei bizantine sã arunce acest regat asupra arabilor din Yemen; dupã o serie de actiuni întreprinse de regele din Axum, se instala în Hingar un vicerege abisinian si o misiune monofizitã a venit în anul 525 sã predice acolo, în 531, autoritatea abisinã a fost scuturatã si Yemenul s-a mentinut neatârnat. Dar el a intrat în legãturi active cu Bizantul. Drumul mãtãsii a rãmas însã tot prin Persia.
în Egipt, hotarele imperiului se retrãseserã mult, sub Diocletian, pânã la primele cataracte ale Nilului. Dincolo locuiau popoarele pe care Prokopios le numeste B^âfiveg si, mai jos, în Nubia, Noftãiai, populatii prãdalnice si foarte neplãcute pentru imperiali, în Nubia, limba greacã era curentã; cãtre anul 540, populatia ei a fost crestinatã de un monofizit, Iulian, în frunte cu regele Silko, acesta ajungând aliatul bizantinilor si ajutându-i pentru a supune cerbicia blemmyi-lor, la care se stabileste apoi de asemenea autoritatea bizantinã, care a pus peste dânsii pe exarhul din Talmis; prin stãruintele acestuia si ale episcopului dm Philae, Theodor, asezat de curând acolo, tara se crestinã352.
352 Ch. Diehl, lustinien, 390-400.
628
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
în Africa, propria religie se unea de asemenea cu politica. La sudul Tripolitaniei, crestinismul pãtrundea, odatã cu influenta imperialã, în cele dintâi oaze ale Saharei La Augila bunãoarã, unde cultul lui Ammon, cu hierodulii, profetesele si sacrificiile sale era în floare, Prokopios ne spune cum populatia s-a convertit si o bisericã s-a ridicat în onoarea Fecioarei, Theo-tokos. Pânã la Gadames suzeranitatea bizantinã era recunoscutã si crestinismul rãspândit. Cu atât mai mult influenta diplomatiei imperiale se exercita asupra triburilor berbere cantonate, de la cele douã Sirte si pânã la Gacles, în vecinãtatea provinciilor bizantine. sefii acestor triburi se întreceau a intra în alianta imperiului, bucurosi de darurile, de titlurile si de atentia împãratului, în mai putin de 10 ani de la recucerirea Africii, toate marile state berbere recunosteau autoritatea lui lustinian.
Influenta bizantinã pãtrundea si pânã la francii care ocupau Galia. în scrisorile pe care le adreseazã lui lustinian, Theodebert îl numeste „stãpân" si „pãrinte", într-o scrisoare, lustinian îi cerea sã-1 informeze exact asupra cãror popoare se întinde autoritatea acestuia în Germania. Lucrul se explicã prin dorinta lui lustinian de a rãspândi crestinismul pânã în regiunile al cãror nume chiar nu se cunoscuse mai înainte.
Actiunea imperiului viza pânã si popoarele sãlbatice care se învãlmãseau la nordul Dunãrii. De mult timp longobarzii, convertiti la catolicism, erau în bune relatii cu imperiul, primeau de la acesta subventii si dãdeau soldati. lustinian i-a autorizat în anul 547 de a ocupa Noricul si Pannonia, asigurându-si concursul lor împotriva gepizilor.
629
NICOLAF.   BÃNF.SCU
La est de acestia, în Moesia superioarã erau cantonati, încã din vremea lui Anastasios, herulii. Ei au fost crestinati prin grija lui lustinian, care însusi îl botezã, în Constantinopol, pe regele lor, cu familia si sefii nobilimii sale. O aliantã strânsã a urmat acestei convertiri, împãratul a acordat herulilor noi pãmânturi în Dacia si în jurul orasului Singidunum si le-a mãrit subventia, ei îi dãdeau, în schimb, soldati. Dar revolutiile interne i-au desfãcut pe cei mai multi de Bizant pentru a se uni cu gepizii. Acestia, între Dunãre si Carpati, au cuprins si o parte a Daciei. Ei erau încã aliati ai imperiului si primeau subsidii. Dar prãdalnici, turbulenti si pe deasupra, arieni, erau neplãcuti lui lustinian. De aceea el le refuzã subventiile, ajutându-i mereu împotriva lor pe longobarzi.
Mai la rãsãrit, slavii si bulgarii amenintau Dunãrea de Jos. O grupã a lor, slovenii, ocupa Pannonia; alta, mai de temut, antii, rãtãcea de la Dunãre pânã la Nipru; în sfârsit, la nordul Mãrii de Azov, avarii se întindeau necontenit spre apus353. Diplomatia bizantinã intrã în legãturã cu toti acestia, oferindu-le pãmânturi si bani, pentru a apãra frontierele împotriva altor barbari.
Astfel, pretutindeni, misiunile crestine au fost de mare si nepretuit folos imperiului: mai cu seamã monofizitii au fãcut aceastã operã, cãci ei i-au convertit pe hunii sabiri si pe arabii Siriei; misiunile lor au propovãduit în Himyar si Axum, la blemyi si nubieni. Pretutindeni imperiul îsi trimitea episcopi, pãtrundea
353 Pentru barbarii de nord ai imperiului, vezi si G. Finlay, A History ofGreece, ed. H. F. Tozer, voi. I, Oxford, 1877, sect. VII, p. 248 si urm.
630

prin influenta sa la toate aceste neamuri barbare, cum observã Diehl354.
Desigur cã politica aceasta îsi avea primejdiile sale. Tot arãtând barbarilor bogãtiile imperiului, tot acordân-du-le cu generozitate subventii si pãmânturi, li se deschideau poftele si se contribuia fãrã voie la a-i face pri-mejdiosi pentru Bizant355. Uimiti de strãlucirea si puterea imperiului, ei se prezentau la început cu umilintã; pe mãsurã însã ce se familiarizau, pe mãsurã ce ajungeau a cunoaste mai de aproape bogãtiile si slãbiciunea acestui imperiu, îsi regãseau vechea lor trufie si îsi mãreau pretentiile. si când dorintele lor nu erau multumite pe deplin, ei se rãzbunau prin invazii brutale, prãdând tara, târând populatia în sclavie, uitându-si toate obligatiunile pe care le contractaserã. Prokopios avea dreptate sã afirme cã singurul mijloc de a-i sili pe barbari la credintã fatã de Bizant era numai frica de armele imperiale356.
3M Ch. Diehl, Justinien, p. 409 si urm.
355 V. critica lui Prokopios, Hist. arc., ed. cit., 54, 72-3, 114-115, 122-123; Agathias, p. 106. [întrucât cea mai mare parte a manuscrisului nu era pregãtitã complet pentru tipar, autorul sãu omite, adeseori în mocl involuntar, sã indice cu toatã precizia editia avutã în vedere; foarte rare sunt însã situatiile în care exactitatea trimiterilor, totdeauna corectã, pune probleme si dificultãti de verificare, într-o asemenea situatie ne gãsim cu nota de fatã, care în manuscris are unele cifre trecute cu cernealã, altele cu creionul. Fondul afirmatiei sale este absolut exact: mentionãm în acest sens Istoria secretã m ed. H. Mihãescu, Bucuresti, 1972, cap. 11, 5-11, p. 99-101.
Pentru criticile aduse autoritãtii imperiale în Bizant, inclusiv la Prokopios, dispunem acum de cartea lui F.H. Tinnefeld, Katego-rien der Kaiserkritik in der byzantinischen Historiographie von Prokop bisNiketas Choniates, M nchen, 1971.]
356  Bell Pers., p. 103.
631

Fiindcã nu s-a tinut întotdeuna de acest principiu, lustinian a vãzut adesea peninsula balcanicã pustiitã îngrozitor de slavi si de huni. Fiind plãtiti ca sã se retragã, acestia erau de fapt încurajati ca sã revinã.
Sistemul subsidiilor distribuite darnic barbarilor de la frontiere a adus la marginea Imperiului Roman dusmani proaspeti si formidabili, atrasi de beneficii similare.
Cãtre sfârsitul domniei lui lustinian, un nou popor hunic apare la frontiera Europei, la nordul Caspicei. Ei se chemau avari, desi se pretinde cã au uzurpat numele unui alt popor, si erau destinati a juca pe scena istoriei europene un rol similar celui jucat mai înainte de huni.
Emigrarea lor la vest se datora desigur unei revolutii în Asia Centralã, care, cãtre mijlocul secolului al Vl-lea, a surpat puterea tribului Ju-Ju Quan-Juan), si a pus în locul lor pe turci, mai înainte vasalii lor. seful care se ridicã împotriva stãpânilor sãi a fost Tu-men, el a fundat imperiul turcilor. Succesorul sãu Mo-kan (553-572) a distrus regatul ephthalitilor si a organizat vastul imperiu turcesc, ce se întindea de la China la Marea Caspicã si în sud la hotarul Persiei, împãrtindu-1 în douã hanate, din care cel de vest era supus celui de rãsãrit, în 558, Iustin, fiul lui Germa-nos, generalisimul imperial din Lazica, primi un mesaj de Ia Sarus, regele Alanilor, prin care acesta-i fãcea cunoscutã dorinta avarilor de a intra în relatii cu împãratul. Acesta a rãspuns cã este bucuros de a primi o ambasadã a avarilor, si aceasta a venit la Constantinopol în frunte cu Candikh357, în 558, primind daruri bogate, tesãturi, lanturi de aur. Apoi, lustinian trimise cu daruri la chagan pe spatharo-candidatul Valentin, un sol care a transmis cã împãratul e gata sã le satisfacã cererile dacã avarii dau dovadã de valoarea lor, supunându-i pe dusmanii sãi. Atunci avarii îi distruserã pe sabiri si luptarã cu succes contra utigurilor. Curãtind
357 E. Stein aratã cã Bury se însealã când îl socoteste pe Candikh ca rege al avarilor (Stein, p. 542, n. 2). [Cum am mai remarcat, personajul e mentionat de Prokopios sub forma Sandii.]
632

calea, ei pãtrund în teritoriul kutrigurilor, în regiunile dintre Bug si siret, supunându-i pe anti, si în 561 fac o mare incursiune de pradã în Europa Centralã, apãrând pe Elba si amenintând mãrcile de est ale francilor din Austrasia.
în acelasi an, chaganul Baian a trimis o solie la Constantino-pol, cerând locuri într-o provincie romanã. Cãlãtorind prin Col-chis, probabil în calitate de qaestor exercitus, Iustin se informã cu privire la planurile lor perfide (aveau de gând, cum vor trece Dunãrea, sã se întoarcã în imperiu cu toatã armata) si trimise vorbã împãratului ca sã-i retinã cât mai mult posibil pe soli, pentru cã avarii nu vor trece Dunãrea pânã ce nu vor pleca solii din Constantinopol. lustinian urmã sfatul si Bonus, chestorul Moesiei si Scythiei fu înstiintat sã apere fluviul. Planul reusi si barbarii nu au intrat în imperiu. Solii au fost concediati si li s-au dat obisnuitele daruri pe care le-au întrebuintat cumpãrându-si tesãturi si arme, dar Iustin a primit ordin sã li se ia, la sosirea în Colchis, armele. Aceasta a adus dusmãnia dintre avari si imperiu358. lustinian nu a trãit sã vadã urmãrile; dar nu mult dupã moartea sa, avarii au venit la Dunãre, unde si-au asigurat locuinte, ajungând o plagã pentru provinciile din Balcani.
Dacã în vremea domniei lui lustinian avarii nu au îndrãznit sã atace imperiul, ei au pãtruns în schimb în regatul francilor, unde au fost însã bãtuti, ajungând la un tratat cu merovingianul Sigebert (562).
Atitudinea lor a devenit insolentã dupã moartea lui lustinian, când au trimis la Constantinopol o ambasadã prin care au încercat sã-1 intimideze pe noul împãrat359.
Cucerirea avarã. „Avarii adevãrati" ai lui Simokat-tes au fost identificati cu Ju-Ju sau Juan-Juan (=viermi), care au fost cuceriti de turci; un rest din ei au fugit la chinezi, dar au fost predati turcilor si ucisi.
358 V. Menandros, FHG, voi. IV, fr. 9, p. 205.
359  E. Stein, op. cit., p. 544.
633
NICOLAE  BANESCU
Avarii istoriei europene erau probabil un popor hunic. Ei i-au cucerit pe sabiri, pe la anul 558 (Menan-dros, fr. 5). Ei au primit, în înaintarea lor cãtre vest, supunerea ugurilor, goniti la vest de Volga de cãtre sabiri, supunându-i pe utiguri la sud de Don si pe kutri-guri la vest de Don. îi gãsim atacând Austrasia si luptând pe Elba în 562. Subjugarea antilor (Antae) (poate pe Bug) a fost o treaptã a înaintãrii lor spre vest si s-a întâmplat înainte de 562. E clar cã incursiunile lor în teritoriul franc nu s-au fãcut de la o asa de mare distantã cum era Rusia de sud-est, si e sigur cã n-au atins ultima lor locuintã în Ungaria, înainte de 562 sau chiar înainte de 566, pentru cã Ungaria era în acel timp ocupatã de longobarzi si gepizi.
Bury admite pãrerea lui Schafa0ik, dupã care avarii i-au atacat pe gepizi prin Ungaria de Nord, venind din Galitia. Au urmat deci, calea de la Nipru si Bugul de Sus, prin guvernãmântul de Kiev si Podolia.
Asezarea avarilor a fost în vechea lazygia, între Tisa si Dunãre, unde i-au deposedat pe gepizi, si-n Pan-nonia, unde au urmat longobarzilor. Aceste regiuni, care corespund Ungariei, erau Avaria în sens strict. Dar chaganul ei si-a întins puterea asupra triburilor slovace din nord si est. E în genere admis cã puterea lor se întindea în Europa Centralã si era recunoscutã în Boemia, Moravia, Galitia; dar pare o exagerare improbabilã a se spune cã se mãrginea la nord cu Baltica. Baian i-a supus si pe slavii din Valahia si Moldova, iar stãpânirea sa se întindea asupra bulgarilor, uno-gunduri si kutriguri360.
::J. Bury, ed. Gibbon, voi. V, Appendixm. 2.
634

în aceste nãvãliri ale avarilor erau târâti desigur si slavii, ca si hunii kutriguri si utiguri, cu totii vasali ai chaganului Baian.
Incursiunile slavilor în Peninsula Balcanicã sunt documentate încã din timpul domniei lui lustinian. Ei erau purtati acum de avari în regiunile Dunãrii, retrãgându-se odatã cu acestia în locurile lor din stânga fluviului, în masã însã, slavii au început a trece Dunãrea numai în timpul lui Tiberius când, numerosi, au purces unii dintre ei a se aseza în Peninsula Balcanicã.
Slavii din aceastã perioadã sunt prezentati ca barbari nedisciplinati, nesupusi, necunoscând nici o ierarhie: ârajrroi, avapxoi, ovSe rãtiv tvcbcKovaiv, îi socoteste autorul acelui Strategikon atribuit împãratului Maurikios361.
în al patrulea an al domniei sale (531), lustinian 1-a trimis pe Chilbudios, strateg în Thracia, pentru paza fluviului Istros, poruncindu-i sã vegheze ca sã nu treacã barbarii fluviul pe acolo, fiindcã trecând adeseori pe acolo hunii, antii si sclavinii sãvârseau fapte de nesuferit pentru romei. Chilbudios a devenit atât de înfricosãtor barbarilor, încât timp de trei ani, cât s-a aflat el în acea comandã, nu numai cã nimeni nu a reusit sã treacã Istrul împotriva romeilor, ci romeii însisi, mergând cu Chilbudios adeseori în incursiuni pe malul celãlalt, au ucis si au luat captivi barbarii de acolo. Dupã trei ani însã, trecând Chilbudios fluviul asa cum obisnuia, cu putinã ostire, sclavenii 1-au întâmpinat cu
361 N. lorga, Histoire des Roumains et de la românite orientale, Bucuresti, 1937, voi. II, pp. 306-307.
635

toatã multimea si fãcându-se luptã mare, multi romei au cãzut, împreunã cu strategul Chilbudios362.
Câtiva ani mai târziu, pe când Belisarie era asediat în Roma (537), la dispozitia sa se afla o micã armatã, care fusese întãritã în timpul asediului cu numai 1600 cãlãreti huni, slavi si anti36'. Slavii si antii serveau deci în armatele lui lustinian ca mercenari, dar opinia care sustine instalarea lor în masã la sud de Dunãre încã din secolul al III-lea nu se bazeazã pe nimic serios364.
Când Germanos a primit, apoi, comanda pentru rãzboiul din Italia (550), el a fost retinut la Sardica pentru a opri o invazie a slavilor si antilor care trecuserã Dunãrea si ajunseserã în regiunea Naissus. „lustinian îi dãdu atunci ordin lui Germanos sã-si suspende plecarea în Italia si sã alerge în ajutorul Thessalonicului si al oraselor din împrejurimi, pentru a-i respinge pe sclavini. Acestia aveau mare teamã de Germanos, cãci pe când unchiul sãu lustinian luase domnia, antii, care locuiesc foarte aproape de sclavini, trecând Istrul cu multã armatã, au nãvãlit în Imperiu. Germanos tocmai fusese instalat de cãtre împãrat în calitate de strateg a toatã Thracia. Venind el la
.%2 prokopios, Bellum Gothicum, III, III.
363 „în acest moment apar slavii ca mercenari în armatele bizantine. Antii, care pe drept sau pe nedrept sunt atasati Slavilor, erau cei mai buni soldati pentru rãzboiul purtat în munti (cf. Pro-kopios, op. cit., III, 21) deci ei n-ar putea fi localizati pe Nipru sau pe Nistru, ci undeva în Carpati" (F. Lot, Ch. Pfister et Fr. Ganshof, Histoire du Moyen Âge, t. I, Les destinees de l'Empire en Occident de 395 ã 888, în col. „Histoire generale", dirigee par G. Glotz, Paris, 193, p. 145, n. 60).
361 F. Lot, Ch. Pfister, Fr. Ganshof, op. cit., p. 132, n. 8.
636
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
luptã cu barbarii, i-a biruit strasnic si i-a ucis aproape pe toti. Prin aceastã faptã el s-a acoperit de glorie în fata tuturor oamenilor, dar mai ales în fata acestor barbari. De aceea ei au fugit prin munti în Dalmatia"365.
Datoritã marelui lor numãr, slavii au pãtruns în Imperiu nu numai pe cale violentã, ci si pasnicã. Ultima cale a fost favorizatã de caracterul international al statului bizantin, care practica pe scarã largã colonizarea de barbari, asezati pe baza vechiului sistem al „federatilor".
Dupã datele lui lordanes si Prokopios, sclavenii (sau sclavinii) formau partea de vest a grupei sudice a slavilor la Dunãrea de Jos. Antii formau grupa de sud-est a slavilor, locuind Nistrul de Jos si Niprul de Jos, aproape de coasta Mãrii Negre (.„qua Ponticum mare curvatur a Donastro extenduntur usque ad Dana-pn'ra"366).
Din regiunea Bugului de Jos si a Basarabiei, unde pare a se fi aflat aria primei lor civilizatii, antii si-au mutat apoi centrul mai la nord, în regiunea Kievului, întrucât unele antichitãti ale antilor sunt similare cu antichitãtile cetãtilor bizantine de pe litoralul nordic al Mãrii Negre, faptul confirmã existenta unei strânse legãturi între unii si ceilalti. Vernadsky a admis chiar existenta unor comunitãti formate din alani si anti în Cri-meea.
365  Prokopios, Bell Gotb., III, 40, ed. Haury, p. 476, 17 si urm. [în traducerea româneascã a lui H. Mihãescu, Rãzboiul cu gotii, Bucuresti, 1963 (col. „Scriptores Byzantini", III), fragmentul se aflã la p. 200, cap. 40, 3-8, cu usoare deosebiri de traducere].
366 lordanes, Getica, 35.
637

Numele de „anti" nu sunã slav. Kunik credea cã antii erau urmasii unei populatii cercheze. Olrik îi socotea pe antii lui lorda-nes ca fiind identici cu „adyge" (=cerchezi), admitând însã cã acestia erau diferiti de „antes", existenti în alte locuri din Getica aceluiasi autor. Zupanic i*a identificat ulterior pe anti cu „andi-ani", un trib caucazian tinând de grupul lesgis. Vernadsky i-a considerat însã drept unul dintre neamurile sarmatice, anume acei as, strãbuni ai osetilor de azi, pentru explicarea numelui pornind de la chinezul an-ts'ai, pe care-1 socotea derivat din to-charicul „ant", care însenina „câmpie". Antii ar fi deci „poporul stepei". Acelasi autor a mai admis cã antae, antes, anti ar fi fost unul din neamurile alanilor. Faptul cã lordanes si Prokopios afirmã cã ei erau slavi si vorbeau limba slavã 1-a determinat pe acelasi istoric sã afirme cã antii erau un popor slav, care a fost însã condus de o clasã sarmatã de stãpâni''''7, adicã slavi aflati sub conducere iranianã. Fortãreata Turris, uncie lustinian a îngãduit asezarea slavilor, ar fi echivalentã cu Tyras, cleci Cetatea Albã pentru Vernadsky, care se raliazã aici opiniei lui Bromberg.
La inconvenientul material al acestei politici se adaugã unul moral: în aceastã acordare de subsidii cãtre
367 G. Vernadsky, Goten und Anten in Sudrussland, Sonder-druck aus den „Siidostdeutschen Forschungen", Bd. III, Heft 2, herausg. von Dr. Fritz Valjavec, Munchen, 1938. Acelasi autor considerã cã prima organizare politicã a sudului Rusiei s-a datorat cimmerienilor (1000-700 î. Chr.), apoi scitilor (700-200 î. Chr.), iar în final sarmatilor (200 î. Chr. - 200 d. Chr.). Au urmat gotii (200-370 d. Chr.), înlocuiti de huni. Cimmerienii fãceau parte din acelasi grup etnic cu thracii (Rostovtzef), fiind deci arieni, în Transcaucazia au atacat regatul Van (Urartu), aliindu-se apoi cu acesta împotriva assirienilor.
De origine aricã au fost si scitii, a cãror pãturã conducãtoare ar fi avut însã o origine iranianã (G. Vernadsky, Ancient Russia, New Haven, 1943). [Idem, Essaisurles origines russes, traduit de l'anglais..., Paris, t. I-II, 1959.1             .                            ••!
638
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
barbari, era o umilire a puterii si demnitãtii imperiului. De aceea scriitorii veacului al Vl-lea 1-au judecat uneori aspru pe lustinian în aceastã privintã.
Oricum, politica aceasta a lui lustinian, condusã mai departe, în tot Evul Mediu bizantin, a fost una din fortele imperiului, care 1-au pãstrat atâtea veacuri imun împotriva tuturor nãvãlirilor.
2. Orasul bizantin. Hippodromul
Reforma lui Diocletian si a lui Constantin cel Mare a abolit elementele traditionale ale constitutiei imperiale: alãturi de basileus, se aflã totdeauna Senatul si armata, în mod deosebit apare acum si Biserica crestinã, solid organizatã, puternicã, universalã; ea traduce adesea în chip decisiv vointa popularã. Dar alãturi de ea mai e un factor, poporul însusi. El are constiinta de a fi roman, chiar în Orient, unde termenul de „helleni" a fost înlãturat, fiind întrebuintat numai pentru pãgâni. De foarte multe ori, în diferite ocazii, poporul acesta al capitalei îsi exprima direct vointa cu privire la afacerile publice si devenea un factor care nu mai putea fi neglijat. Dar niciodatã vocea sa nu a rãsunat mai tare, mai imperios, decât la marile solemnitãti, în marile adunãri ale circului, în Hippodromul marilor orase si în special la Constantinopol.
Hippodromul din Constantinopol era, dupã Rambaud, adevãratul centru al vietii publice. Dar istoricul francez, recunoscând rolul mare jucat de factiuni în împrejurãrile vietii politice, e adesea confuz si plin ele contradictii, când afirmã cã pentru bizantini Hippodromul era totul, cã acolo se fãceau si se depuneau împãrati, cã în el se aplica justitia, cã acolo se triumfa asupra dusma-
639

nilor din afarã si se pedepseau vinovatii dinlãuntru; în sfârsit, când considerã cã Hippodromul era un fel de „Longchamps", un câmp de curse, loc de amuzare publicã.
Ce sunt aceste „asociatii sportive" ale imperiului de Orient, numite SfJnoi, în special în secolele V-VIII ? Wilken, încã din vremea sa, Die Partheien derRennbahn, vomehmlich in byzantinis-chen Kaisertbum (Abhandlungen der Berliner Akademie, 1827) socotea cã aceste asociatii sportive nu cuprindeau numai pe participantii la jocuri efectiv, ci o mare parte a populatiei întregi.
Cursele de cai au fost la Bizant o pasiune mai mare decât în Roma veche. Cele douã factiuni sau deme, cum li se zicea aici în Rãsãrit, „Albastrii" (oi BEVETOI) si „Verzii" (oi flpãmvoi) au zguduit adesea viata capitalei cu rivalitãtile lor si au clãtinat de multe ori tronul împãratilor, ele fiind mai mult decât niste simple asociatii hipice, în primele veacuri ale Bizantului, istoriografia sa e plinã de ecoul violentelor agitatii provocate de factiuni.368
De la început, functiunea si interesele demelor erau duble: acelea, ale unor adevãrate societãti de curse si, pe lângã aceasta, acelea ale întregii populatii urbane.
368 A. Rambaud are meritul de a fi cercetat cel dintâi mai îndeaproape rolul însemnat pe care 1-a avut Hippodromul în viata poporului bizantin si caracterul acelor asociatii sportive sau factiuni legate de acesta în De byzantino Hippodromo et circensibus factionibus, teza de doctorat a ilustrului istoric francez, Paris,
1870.  Ea a fost rezumatã în „Revue des Deux-Mondes", 15 aug.
1871,  sub titlul: „Le sport et l'Hippodrome ã Constantinople", de unde a fost reprodusã în publicatia postumã prezentatã publicului de Ch. Diehl, Etudes sur l'histoire byzantine, Paris, Armând Colin, 1912, pp. 3-61. Din aceasta din urmã vom face citatiile noastre.
640
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
Erau întrebuintate la construirea si reparatia zidurilor, fapt pentru care sub Theodosius al II-lea avem texte: Codinus, De edif., Malalas. Erau 4 corporatii pentru curse: Beveroi, ABVKOI, Upâaivoi, 'Povaioi. Se numeau când rã juep7? (partidele), când 8r\\ioi (masele). Aceste corporatii aveau si alte obligatii, cum ar fi aceea de a construi si repara zidurile orasului; orice membru al acestui Sfjnot poate purta si arme, numele celor ce îndeplineau acest serviciu fiind acela de 6rnj.oTai. Demotii înarmati sunt o militie permanentã, fiecare din ei e înscris într-un registru (jcardÂoyog). Cum s-a ajuns la aceastã situatie ? Odatã cu rãzboaiele contra marcomanilor, sub Marcus Aurelius a început pãtrunderea barbarilor în Imperiul Roman. Armata imperialã, chiar reformatã si mãritã din epoca lui Diocle-tian si Constantin, nu a mai putut apãra toate orasele. Nu e de mirare deci cã locuitorii s-au înarmat uneori pentru propria lor apãrare. Aceasta se produce la Athe-na în 269, sub Dexippos. La anul 400, stim din Zosi-mos, cap. XIX, cã orasele Tracici aveau T<8v 'apxovccov Kai oÎKijTOpcov (pvÃccKijv. în 580, locuitorii din Sir-mium luptã singuri împotriva avarilor (Menander). La anul 440, locuitorii din Asemon, oras situat pe Dunãre, se apãrã contra lui Attila. Populatia apãrã Edessa contra lui Chosroes în 544, etc. De asemenea, la Dunãre, orasele luptã contra avarilor (la Simokattes). si în Italia se petrece asa ceva. Se dezvoltã, în tinuturi pãrãsite de armata imperialã, militiae ale oraselor.
La anul 558, când hanul kufrigurilor Zabergan trece zidul lui Anastasius, Belisarie iese cu cavaleria adunatã de la toti cei care aveau cai si cu aceea a Hippodromu-lui. Trebuie sã fi fost o organizatie anterioarã. Theopha-
641
NICOLAE   BANESCU
nes spune cã împãratul lustinian eSrmoTevcre si-i trimise la Zidul cel lung; asta înseamnã, cum a vãzut si Rambaud, militiae sau 8r]n.a) - adscribere, a înrola în cadrele militiei orãsenesti.
Invazia slavã, atacul asupra Constantinopolului, respins la Zidul cel lung (Simokattes, Theophanes). La anul 583-584 Maurikios a pus pazã la TOC iiatcpcx, scotând din Constantinopol masa de trupe ce o avea la dispozitie. Theophylaktos Simokattes distinge garda de la Zidul cel lung de celelalte forte din Constantinopol, care fac o iesire. Theophylaktos distinge ia na'ka-TWV orpaTeu/iara (.militiapalatina) de Sffriog.
în pieirea lui tragicã, Maurikios se bizuia numai de demele armate pentru a se apãra contra trupelor de la Dunãre.
în sursele istorice ale perioadei, SfJnot are mai multe sensuri:
1.  Sensul cel mai larg: poporul.
2.  într-un sens mai restrâns, echivalent cu tJLepoq, factiunea Hippodromului.
3.  în sens si mai restrâns, populatia unei circumscriptii a orasului, militie sau batalion de militie orãseneascã.
La atacul avarilor asupra Constantinopolei, în anul 626, populatia orasului a luat parte la apãrare (v. G. Pisides).
Când s-a produs întâia oarã nevoia de a înarma populatia Constantinopolei pentru apãrarea sa si a imperiului ? Se pare cã în anul 378, în timpul catastrofei lui Valens. Când împãratul se întoarse din Asia, aflã iov în agitatie si deprimare. La Hippodrom, acesta-1
642

acuzã pe împãrat de incurie — gotii prãdau în Tracia si se apropiau de capitalã. Poporul strigã: „Dã-ne arme si ne vom bate !". împãratul se teme sã o facã. Dar în anul 400 statul are nevoie de ajutorul populatiei contra revoltei gotilor lui Gainas. Cu începere din aceastã epocã populatia Constantinopolei rãmâne înarmatã. Ea se compune dintr-un nucleu permanent, care se mãreste printr-o mobilizare (Srmorevmt). Sub Theo-dosius al II-lea, Verzii dispuneau de 8000 de oameni înarmati. Vedem aceastã militie armatã contribuind în anul 438 la repararea zidurilor.
Partidele (\iepr\) erau în legãturã cu Hippodromul, dar ele reprezintã poporul real din Constantinopole, cu aspiratiile sale sociale si politice.
Cadrul pentru formarea militiilor orãsenesti era procurat de asociatiile sportive create în vederea Hippo-dromului. Aceste corporatii nu mai erau întreprinderi private, ci asociatii publice ale unei institutii publice, de interes general.
O serie de împãrati i-au favorizat pe Verzi. Cu Iustin I, cu noua dinastie, favoarea trece de partea Albastrilor, împãratii nu se pasionau pentru culori, ei cãutau sprijinul uneia sau al celeilalte deme. Care sunt atunci elementele populare care stãteau pe bãncile Verzilor si care cele ce se asezau pe ale Albastrilor ? în aceastã diferentã de culori erau diferente de clase. Ca si la Roma veche, la Constantinopol au fost împãrati care favorizau clasele de jos ale poporului (Theodosi-us al II-lea, Leon I, Zenon, Anastasios); altii, împãratii dinastiei iustiniene, se sprijinea mai degrabã pe aristocratie. Astfel Verzii (cu Rosii) erau mai ales straturile
643

sociale inferioare, pe când Albastrii (cu Albii) reprezentau straturile superioare. Cristalizarea partidelor s-a fãcut în jurul culorilor, dar s-a fãcut cu elementele provenite chiar din aceste asociatii sportive, iar la urmã interesele ori numai tendintele politice si sociale ale populatiei întregi au gãsit în aceste partide o expresie si organe proprii. Oamenii din anumite cartiere urbane si suburbane, meseriasi si bresle erau legati o partidã sau de cealaltã (asa a vãzut lucrurile si Ram-baud). Numai astfel ne explicãm violenta pasiunilor care izbucnesc în Hippodrom.
Verzii si Albastrii locuiau cartiere diferite si regiuni diferite din împrejurimile Constantinopolei. Verzii proveneau din clasele inferioare, Albastrii din clasele superioare. Din pasajele autorilor (Theophanes) reiese cã Verzii locuiau în Zeuy/m, pe Cornul-de-Aur, un fel de suburbie, depãrtat de centrele urbane locuite de clasele înalte. Verzii nu locuiau deci în cartierele centrale, ocupate de bogati, ci în Zeugma, dincolo de Cornul-de-Aur, în port si în cartierele comerciale din preajma Forumului lui Constantin. Cartierul TlittâKia era locuit de clasa înaltã, ca si strada principalã, Mese. Verzii locuiau apoi peste apã, dincolo de strâmtoarea Bosfor pe tãrmul asiatic, adicã în Flepav si la Chalke-don.
Albastrii, favorizati în veacul al Vl-lea, îi aclamau cei dintâi pe împãrati, la începerea jocurilor în Hippodrom. împãratul fãcea semnul crucii mai întâi asupra Albastrilor. Domesticul scholelor, în acelasi timp „democ-rates"al Albastrilor, în veacul al X-lea, era inferior în demnitate comitelui excubitilor, „democratul"Verzilor.
644
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
Cele douã partide aveau un foarte mare interes pentru chestiunile religioase. Ele reprezentau, în anume momente, tendinte religioase opuse, pentru cã se recrutau din clase sociale diferite.
Puterea opiniei publice era considerabilã la Con-stantinopol. Un loan Chrysostom, sprijinit pe ea, a putut înfrunta curtea imperialã, în epoca lui lustinian, Verzii au avut înclinare pentru monofiziti (protejati de Theodora).
în 514-535, Vitalian conta pe sprijinul partidului ortodox. Sub lustinian, nemultumirile publice au fãcut sã se încline Verzii, poporul, spre monofizism, ca mijloc de reactie contra împãratului. Nepotii lui Anastasi-os au fost sustinuti în aspiratiile lor la tron de cãtre partidul monofizit. Rezultã din atâtea fapte cã ideea monofizitã era reprezentatã la Constantinopol, cel putin în secolul al V-lea si al Vl-lea, în populatie si a exercitat o oarecare influentã asupra partidelor. Asia Micã avea un mare numãr de monofiziti si Constantinopo-lul, prin situatia sa geograficã, era mai legat de Orient decât de Occident, unde monofizismul nu a cunoscut o aderentã deosebitã.
în orasele elenice, Hippodromul a avut o parte din atributiile vechilor conventus pãgâne. Pentru a finanta jocurile, populatia era organizatã si grupatã dupã clasele sociale. Populatia suporta cheltuielile bucuroasã. Diocletian a putut sã decidã prin decret ca banii pentru jocuri sã fie întrebuintati pentru repararea zidurilor (o datã ce erau banii poporului, trebuiau sã fie întrebuintati pentru zidurile orasului), în perioada crestinã deci, vechile conventus se mentin sub forma asociatii-
645
NICOLAF.   BANESCU
lor pentru Hippodrom, cuprinzând populatia întreagã. Af\noq-\i\ organizat prelungeste, în vremea crestinã, conventus din epoca greacã si organizatiile oraselor elenice, dar pãstreazã numai o parte din atributii. Ce era de ordin religios a trecut la Bisericã. Cele profane au trecut în seama poporului. Dintre ele, cea mai însemnatã obligatie era întretinerea Hippodromului. De ea erau scutiti proletarii). ox^og, nkr\$r\.
Poporul exercita o influentã considerabilã asupra marilor schimbãri politice, impunea vointa sa si provoca rãsturnãri de împãrati.
în anul 390, când Theodosius I a venit cu trupele la Salonic, populatia s-a revoltat contra obligatiei de a gãzdui trupele.
în anul 465, Menas, prefectul Politiei (vvKTenapxog) e anchetat de senat în Hippodrom pentru abuzurile sale si acolo, din ordinul împãratului, un tânãr îl aruncã jos si el se zdrobi. Poporul 1-a târât pânã la mare.
în anul 491 s-a produs revolta Verzilor contra lui Anastasius, în Hippodrom.
în anul 563 s-a iscat o luptã pe strãzi între Verzi si Albastri, din cauza prefectului Andrei, contra cãruia erau Verzii.
în anul 602 a avut loc catastrofa lui Maurikios, cauzatã de Verzi.
Sub Constantin al V-lea, când, Artavasdos se proclama împãrat la Doryleon, partizanul sãu Theopha-nes aduna multimea (TOV Aadv) la Sfânta Sofia si poporul îl proclama împãrat pe Artavasdos.
Populatia din Constantinopol era o putere constitutionalã a imperiului.
646

împãratii Anastasius I si lustinian I sunt siliti a vedea în popor un factor constitutional si izvorul puterii lor constitutionale (Ranke, Weltgeschichte, avea aceeasi pãrere). Aiî/iog, TOC ã/j.q>6TLpa [lepr] sunt în izvoare termenii pentru partidele populare. V. expresiile în Chro-nicon Paschale si Theophanes (ia nhrivri, oi 5fj/ioi, 6 SfJnog Tâv fieveTCov). E un factor constitutional care are, mãcar din veacul al IV-lea, dreptul de a desface sau a înlocui împãrati si tine sã insiste asupra acestui drept, fapt care se întâmplã în 601, când populatia revoltatã, în chip satiric, încoroneazã un om ce semãna cu Maurikios. Verzii ies la Rhegion înaintea lui Phokas pentru a-1 aclama.
Cooperarea activã a poporului la „crearea" împãratilor la Constantinopol nu a încetat niciodatã, o putem urmãri în cursul secolelor.
De Caerim., I, 91, ne informeazã despre încoronarea împãratului Leon I (dvayopeucrig Aâovrog paaihecoq). Se aratã apoi cum dupã moartea lui Zenon s-au adunat în palat magistratii, senatul, episcopii, iar poporul în Hippodrom si armata. Ariadna Augusta tine un discurs în Hippodrom; populatia strigã: vrem împãrat ortodox /Ea rãspunde cã sefii si senatul vor alege, am dat ordin (ânLKLÃ.LvaanLv voît ãp%o-Q(nv, Kai TtJ cruy-KÃriTO) ãvSpa eniSetaafiai) . Au urmat aclamatiile.
Tot acolo vedem cum, la moartea lui Anastasius, a fost ales lustinian. Poporul apare si aici ca factor constitutional.
Malalas ne-a relatat cum a fost primit Zenon (august 476) în capitalã, dupã ce tiranul Basiliskos a fost învins. Poporul îsi are si aici rolul sãu constitutional.
647
îl

Executiile, degradãrile, mutilãrile marilor personaje la Hippodrom nu trebuie sã le socotim „spectacole" date poporului, ci acte guvernamentale oficiale. Hip-podromul devine o curte, un tribunal. Priscus, uneltind contra lui Heraclios, acesta îl cheamã din Cappa-docia, adunã senatul si multimea împreunã cu arhiepiscopul Sergios, si întreabã: „Cel ce-1 insultã pe împãrat, cui face rãu ?" - „Lui Dumnezeu", i se rãspunde. si Heraclios îl trimite pentru o judecatã fãcutã de tribunalul poporului întreg (senat, demos alãturi de senat si patriarh).
Tiberius al II-lea îi acordã sotiei sale Anastasia titlul de augusta, cu concursul poporului în Hippodrom, acesta o aclamã si asa o impune vointei Sofiei (vãduva lui Iustin II), care tinea sã rãmânã ea suveranã si nu admitea altã augusta (Theophanes 250).
Heraclios, plecând la rãzboi contra persilor, îl chemã pe acelasi Sergios, patriarhul, si pe demnitari împreunã cu poporul, încredintându-le pe copiii sãi, instituind deci o regentã formatã din toti acestia. Scena din Nikephoros Patriarhul privitoare la Martina, sotia lui Heraclios, aratã cum poporul îsi exercita drepturile sale.
Multe alte exemple dovedesc cã, în cele mai grave afaceri, poporul adunat la Hippodrom, fie la chemarea împãratului, fie din proprie initiativã, îsi manifesta vointa.
Poporul se lãsa uneori târât la violente, împãratii interveneau pentru a pãstra ordinea. Ostilitatea între deme, în momentul crizelor de stat, tindea sã se transforme în luptã socialã.
648
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
La ridicarea lui Vitalian contra lui Anastasius I, multimea se rãscoalã la Constantinopol si cere schimbarea de regim, lucru care efectiv se întâmplã sub lustinian si Iustin al II-lea.
Aspecte de rãzboi social îmbracã toate actele de brigandaj din diverse orase, descrise în Anekdota de Prokopios, care vede în ele o (pv%fig vocrrma.
De multe ori ambele clase (deme) se uneau, ca în cazul rãscoalei „Nika", ori la sfârsitul domniei lui Mau-rikios. De aceea vedem uneori puterea imperialã încercând sã ia în mâinile sale administrarea demelor.
Hippodromul fusese construit de Septimiu Sever. El a distrus orasul Byzantion, ca pedeapsã pentru o rãscoalã. Dându-si seama de pozitia admirabilã a acestuia, s-a hotãrât apoi sã-1 rezideascã si a început cu Hippodromul. El 1-a fãcut asa de mãret, încât a fost gãsit vrednic si de noua capitalã a imperiului.
Marea piatã Atmeidan, din Constantinopol de azi, pãstreazã câteva resturi din monumentele care împodobeau axa imensului circ al Bizantului. El avea o lungime de 370 m si o lãrgime de 60 pânã la 70 m, înconjurat de 30-40 rânduri de trepte de marmurã, pe care puteau lua loc mai mult de 30.000 de mii de privitori. Trei monumente marcheazã astãzi, în piata Atmeidan, marea axã a Hippodromului bizantin, asa zisa Spina, care tãia arena acestui hippodrom în douã piste: la una din extremitãti, o înaltã piramidã de zidãrie, care, îmbrãcatã odinioarã în plãci de bronz aurit, fusese restauratã de Constantin al VH-lea Porphyrogene-tul, în veacul al X-lea, ca „o minune rivalã a Colosului din Rodos", cum grãia inscriptia de pe mijlocul axei;
649

un obelisc de granit pe care împãratul Theodosius cel Mare îl adusese de pe tãrmurile Nilului si se înaltã încã intact pe un piedestal acoperit de basoreliefuri bizantine (unele îl înfãtisau pe împãrat asezat pe tron, prezidând la cursele Hippodromului sau împãrtind dreptatea; altele explicau prin ce procedee colosul monolit de argint fusese adus din desert, încãrcat pe corãbii si înãltat pe spina, cãci toate miscãrile lucrãtorilor manevrând uneltele sunt sãpate în aceste basoreliefuri); între amândouã aceste monumente, se aflã o micã coloanã de bronz, formatã din trei serpi încolãciti în spiralã si ale cãror capete sustineau un trepied de aur, care mai existã si azi. Pe spiralele serpilor mutilati se vede încã o inscriptie greceascã, în care sunt însirate numele celor 36 popoare grecesti care au luptat la Plãtea împotriva persilor. Este prin urmare vestitul trofeu al biruintei, trepiedul închinat de greci lui Apollo, la Delphi369. Când împãratii bizantini au vrut sã-si împodobeascã resedinta lor, ei au adus fãrã scrupul, din toate pãrtile lumii grecesti, podoabele artei vechi si asa ajunse aceastã vestitã ofrandã a lui Apollo la Constantinopol.
Solemnitãtile cele mai ample ale vietii politice aici se desfãsurau; aici se celebrau, cu toatã pompa, triumfurile acordate generalilor biruitori asupra dusmanilor imperiului, în Hippodrom se judecau uneori procese si se executau sentintele. Tot aici venea întâia oarã în atingere împãratul cu poporul sãu, primind aclamatiile multimii. si de multe ori se întâmpla ca multimea sã-si
369 Rambaud, Le sport et l'Hippodrome ã Constantinople, pp. 31-33.
650

strige nemultumirea cãtre basileus, iar acesta, printr-un crainic, sã rãspundã; istoria a înregistrat asemenea dialoguri, caracteristice pentru libertatea ce-si lua poporul îngrãmãdit în masã pe treptele imensului Hip-podrom.
Aceste manifestatii populare la spectacolele circului constituiau, la bizantini, elementul cu adevãrat democratic al vietii publice, („das eigentliche demokratische Element des offentlichen Lebens"^), cum zice Hertz-berg370.
în sfârsit, în Hippodrom se desfãsurau si acte ale vietii religioase, vechile sãrbãtori traditionale pe care crestinãtate le-a transformat si adaptat potrivit preceptelor sale. Constantin al VH-lea Porphyrogenetul ne-a lãsat în Cartea Ceremoniilor descrierea celor mai însemnate dintre acestea si doamna Venetia Cottas, într-o lucrare intitulatã, Le theâtre ã Byzance (Paris, 1931), ne-a arãtat cum atâtea din aceste solemnitãti au fost consacrate de Bisericã, pentru a le impregna de crestinism. în sãrbãtorile maiuma, care aveau loc în mai, se recunosc urme din vechile sãrbãtori olimpice, în care erau pãrti cântate, dansate, jocuri, reprezentatii scenice. Astfel, întâlnim elemente combinate în asa zisul „Hippodromul Pastilor", ori în „Hippodromul mãcelarilor", reprezentatie ce avea loc cam în aceeasi epocã anului, în De Cerim. aflãm patru versuri ale cântului ce însotea dansul mãcelarilor:
"Ide ro eap TO rcaÃov, nãÃiv â
<pepov vyeiav /cai %apâv, KCCI tr\v evr/jiepiav
Hertzberg, op. cit, p. 78.                                 f;?>:;;••               i
< 651
•f
NICOLAE   BANESCU
ãvSpaYCc&iav EK 0eov rofg /3a<riÂetkn Kai viKT]v tieoScbpriTov Kaxã i&v
Mimii apoi, /a/joi, care distrau poporul bizantin, toate erau lucruri care, cum bine observã autorul, înfãtiseazã de fapt teatrul popular bizantin. Partea pe care Biserica o avea, cu clerul sãu, cu cântãretii si rugãciunile sale, la sãrbãtorile laice, precum si partea ce o luaserã factiunile la sãrbãtori ecclesiastice, asa-zisele acta declamate de cãtre deme sau dialogate între popor si cântãreti, marcau solemnitãtile acestea. Cântãretii de la Sfânta Sophia, cei de la Sfintii Apostoli îsi amestecau glasurile cu acelea ale cântãretilor factiunilor si cu sunetele orgilor de la capetele Spinei. Imnurile ce rãsunau în Hippodrom erau cântece de bisericã, în care bizantinii gãseau mijlocul de a glorifica în acelasi timp Sfânta Treime, virtutile suveranului si dibãcia vizitiilor (heniocboi).
în sfârsit, Hippodromul era, cum s-a zis adesea, un admirabil muzeu. Spina, care despãrtea în douã arena, marginea canalului (Euripus), care curgea la picioarele treptelor, fatada lojei imperiale, KãfliafJ,a, minunatele terase superioare, de unde privirea avea una din cele mai frumoase vederi asupra orasului întreg si pânã dincolo de Bosfor, în Asia Micã, porticele cu colonade, totul era împodobit de o lume de statui, între care se aflau multe capodopere ale artei clasice.
Astfel, deasupra lojei imperiale, se înãltau patru cai de bronz aurit, operã a vestitului Lysippos, adusi de Theodosius al II-lea din Chios, si transportati apoi de Dandolo, la Venetia odatã cu instalarea latinilor la Constantinopol (1204). Ei împodobesc astãzi portalul
652

mãretei biserici Sân Marco din capitala dogilor. O serie de statui ale împãratilor împodobeau Hippodro-mul: a lui Augustus, adusã din Roma, a lui Diocletian, din Nicomedia, statuile ecvestre ale lui Theodosius I, Gratian, Valentinian; statuia de bronz a împãrãtesei Irene, în vârful unei coloane ridicate în mijlocul unui bazin, o adevãratã galerie a suveranilor, dupã expresia lui Rambaud371. Se mai vedeau un Hercule colosal, al cãrui deget mare era gros cât talia unui om; Helena, pe care Niketas Choniates ne-o descrie ca fiind o minune a artei: frumosul sãu corp de aramã oferea ochilor o carne vie si palpitantã, zice el; fruntea era încinsã de diademã, pãrul desfãcut din coroana-i de aur flutura în vânt si îi cãdea pânã la picioare; gura, pe care o comparã cu caliciul unei flori, pãrea a vorbi; surâsu-i încântãtor transporta de admiratie sufletul privitorului: „cine ar putea însã descrie ochii sãi adânci, arcul sprâncenelor sale, gratia acestui corp fermecãtor?", se întreabã istoricul372. Aceastã minune de frumusete a fost aruncatã într-un cuptor de cãtre camarazii lui Villehardouin, participanti la Cruciada a IV-a (1204).
Pasiunea pentru cursele de cai a fost mare în Roma imperialã, cãci în Roma Republicii nu a fost vorba niciodatã de Rosii si Albi, de Albastri si Verzi. Numai o datã cu stabilirea autoritãtii despotice a cezarilor au început si frivolele, turbulentele certuri ale demelor.
Cât de mult preocupau aceste spectacole, în epoca lui Traian, nu numai poporul de rând, dar si pe unii
371 A. Rambaud, op. cit., p. 45.
372  Ibidem, pp. 47-48.
653
NICOLAE  BANESCU
oameni seriosi, ne-o mãrturiseste Plinius cel Tânãr, în-tr-o scrisoare cãtre prietenul sãu Calvisius. El se mirã cã atâtea mii de oameni doresc în mod pueril sã vadã cai alergând si oameni conducând carele. si de-ar fi mãcar atrasi, zice el, de iuteala cailor sau de dibãcia oamenilor, ar avea un motiv; dar ei se pasioneazã pentru culoare, pentru o foarte ordinarã tunicã (vilissi-ma tunica), si nu numai vulgul, mai josnic decât tunica (quod vilius tunica est) - scrie, indignat, Plinius -, dar si unii oameni gravi {apud quosdam graves homi-nes), iar acest fapt se produce din cauza pariurilor373.
Trecând ca o mostenire scumpã în Bizant, cursele de cai au pasionat aici incomparabil mai mult pe toatã lumea. Rivalitãtile celor douã factiuni, a Verzilor si Albastrilor, au umplut, cum am spus, mai multe veacuri din istoria Bizantului si au provocat numeroase si dramatice revolte.
în teza de doctorat la care ne-am referit mai sus, Alfred Rambaud a descris pe larg rolul însemnat al
373 Pariurile explicã într-adevãr violenta pasiunilor populare: de la cei mai bogati pânã la ultimul sãrac, cu totii jucau pe cele douã culori ale factiunilor. Jerome Carcopino, La vie quotidienne ã Rome ã l'apogee de l'Empire, Paris, Hachette, 1939, pp. 254-255, a schitat în pagini memorabile pasiunea publicului Romei imperiale pentru caii si vizitiii celebri prin victoriile lor: „La victoire d'un attelage aboutissait ã l'enrichissement des uns, ã l'appau-vrissement des autres... Sur Ies culeurs d'une ecurie, sur la factio de leur choix, Ies riches misaient une fortune, lespauvres, le fond de leur sportules. De la, quand l'on proclamait le vainqueur, ces explosions d'allegresse bruyante et des coleres rentrees". [în traducerea româneascã, însotitã de o prefatã si note de D. Tudor, lucrarea a apãrut si la Bucuresti, Ed. stiintificã si Enciclopedicã, 1979, Are si o editie francezã mai recentã.]
654
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
Hippodromului în viata capitalei bizantine si în constituirea faimoaselor ei factiuni. Acestea erau, potrivit opiniei învãtatului francez, adevãrate asociatii, un fel de „cluburi hipice" în numãr de patru, dintre care Albii fãceau totdeauna cauzã comunã cu Albastrii, iar Rosii cu Verzii. Fiecare demã îsi avea presedintii ei, demnitarii, functionarii, casa, grajdurile, fermele pentru cresterea cailor, carele, vizitiii ei, în sfârsit, personalul trebuitor pentru intermediile acordate publicului în timpul spectacolelor. Ceea ce le sporea însã puterea era organizarea lor ca adevãrate militii înarmate. Ele se însirau pe strãzi la trecerea procesiunilor; când împãratul apãrea în public, factiunile însirate în drumul sãu strigau în mãsurã aclamatiile si ofereau texte versificate, delegatii lor erau invitati de suveran la distractiile sale, când aveau loc dansuri si cântece. La cãsãtoria suveranului, ele îi compuneau epithalamele, iar în a treia zi o însoteau pe împãrãteasã la baia traditionalã pe care trebuia sã o facã la palatul Magnaura. De asemenea, factiunile se produceau si la nasterea unui porphyrogenet.
Pentru a face fatã atâtor sarcini, clemele aveau o organizare destul de complicatã, în fruntea fiecãreia se aflau doi sefi: un demokrates si un demarchos.
Cel dintâi era cel mai înalt functionar al factiunii; celãlalt, demarchos sau magister factionis, era adevãratul sef al factiunii, ales de aceasta si rãspunzãtor pentru pãstrarea ordinii.
înaltul functionar demokrates era numit de împãrat, care avea grijã sã punã în aceastã functie pe unul din generalii gãrzii imperiale, ca sã poatã asigura linistea subordonatilor sãi. în Cartea ceremoniilor a lui Con-
,, 655
N1COLAE  BÃNESCU
stantin al Vll-lea Porphyrogennetos, cel care îndeplinea aceastã functie pentru Verzi era domesticus excubito-rum (6 SrifiOKpãrrjg r&v Upceaivcov fyovv 6 ecrjcou/îiTog), iar cel numit pentru Albastri era domesticus schola-rum (6 SrmoKpârrig râv Bevercov fjyovv 6 So^ieariKog Tâv (7Lo/l<3v). La ordinele acestor demnitari se aflau altii, destul de numerosi. Fiecare factiune îsi avea apoi notarii ei, pentru redactarea actelor si tinerea socotelilor, chartulari pentru pãstrarea arhivelor, mandato-res pentru ducerea poruncilor demarchului, poeti pentru a compune versurile în onoarea suveranului, melistispre a le pune pe muzicã, sefi de orchestrã, or-ganisti pentru acompanierea corurilor, pictori si sculptori pentru a fabrica imaginile împãratului si împãrãtesei care împodobeau Hippodromul, cu coroana de laur pe cap; ceausi pentru pãstrarea ordinii în circ, ofiteri ai urnei spre a supraveghea operatiile tragerii la sorti a locurilor ce trebuiau sã le ocupe carele, pãzitori ai barierelor, însãrcinati sã le coboare când se dãdea semnalul cursei, în sfârsit o multime de functionari pentru Vestiarium, unde se pãstrau coroanele si cazacele de aur ale vizitiilor, pentru grajduri, pentru întretinerea arenei, pentru politia forurilor, fãrã a mai socoti dãntuitorii, mimii, acrobatii, saltimbancii etc. Ch. Diehl374 prezintã factiunile ca pe niste corporatii, alcãtuite din diferite elemente. Mai înainte de toate, era vorba de un fel de jockey-club, cuprinzând mai multe sute, uneori peste o mie de membri, care trebuia sã întretinã caii, carele, vizitiii, tot materialul necesar la sãrbãtorile circului. Aceasta era factiunea
374 Ch. Diehl, Justinien, p. 451 si urm.
656
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
oficialã, o adevãratã, institutie de utilitate publicã, ca-re-si avea locul sãu în toate marile ceremonii oficiale, rangul sãu la curte, privilegiile sale speciale, seful sãu ales. Dar la acest nucleu al organizatiei se unea în mod firesc numerosul personal, cum 1-am vãzut la Rambaud. Un al treilea element îl forma poporul, cãci fiecare locuitor tinea sã se înroleze într-una din factiuni, purtând esarfa de culoarea acesteia.
La noi, observã Rambaud, se acordã calului premiul; la Constantinopol, se sãrbãtorea jocheul, henio-chos, care-si avea ierarhia sa, clasele deosebite pentru care primea, oficial, insignele, iar împãratii îi acordau imunitãti. Celor mai ilustri heniochoi li se ridicau statui în Hippodrom si li se închinau epigrame.
în veacul al Vl-lea, adaugã Diehl, factiunile acestea — si cele mai însemnate erau douã — par sã fi avut si o organizatie politicã si militarã, care le îndatora la anumite servicii si le acorda anumite drepturi; asa se explicã, printre altele, primejdia ce o constituiau pentru imperiu, cãci ele aveau arme, alcãtuind un fel de militie urbanã.
G. Manojloviee, fost presedinte al Academie Croate din Zagreb, a tipãrit în aceastã chestiune, în sârbo-croatã, acum aproape un secol (1904), un memoriu „cu adevãrat clasic", cum îl caracterizeazã atât de bine H. Gregoire, în comunicarea sa tinutã la Academie des Inscriptions et Belles Lettres. Acest memoriu a rãmas necunoscut istoricilor pânã în 1936, când H. Gregoire 1-a pus în circulatie prin traducerea sa în limba francezã, publicatã în Byzantion, XI, p. 617-716.
ManojlovicB rezolvase toate antinomiile aparente, declarã H. Gregoire, si despuiase „chestiunea Verzilor si Albastrilor" de aspectul sãu pitoresc si grotesc, de care s-a abuzat atâta pentru a defãima Bizantul, „în trei fraze", afirmã H. Gregoire, el a spus tot
657
N1COLAE   BÃNESCU
adevãrul: „Circul Romei vechi, din primele douã secole ale erei noastre, nu era numai un teatru gigantic pentru distractiile populare; ci foarte adesea, prin faptul cã acolo se aduna o masã nenumãratã de popor, el era locul unde împãratul însusi trebuia sã asculte vocea popularã... Toatã populatia Constantinopolului 'ajunsese sã se cristalizeze în corporatii împrejurul culorilor circului: corporatii cerute oarecum de Hippodrom pentru cã ele trebuiau sã suporte cheltuielile jocurilor si sã vegheze la organizarea acestora... Erau patru culori la Hippodrom... dar erau în populatie douã clase sociale: de aici importanta preponderentã, exclusivã luatã de culoarea albastrã - aristocratii - si de culoarea verde - poporul".
„Manojlovis probeazã cu prisosintã aceastã identificare, care explicã multe lucruri, urmeazã H. Gregoire. El o demonstreazã mai cu seamã prin topografie: albastrii locuiesc cartierele „distinse", Verzii cartierele populare. Verzii sunt un partid de mase -dar domnia lor lungã (cea mai mare parte din împãrati, atât bizantini cât si romani, au simtit cã aveau interes a se sprijini pe mase) a fost întreruptã prin episoade de teroare albastrã, clasa superioarã, dar mai putin puternicã numeric, stiind sã-si mobilizeze clientii contra clasei insolente si turbulente a Verzilor (p. 567-570)".
Descoperirea lui Manojlovise trebuia sã trezeascã o oarecare indispozitie celor care nu deslusiserã (deosebiserã) atât de clar ca el realitãtile politice si sociologice ascunse sub varietatea sportivã a celor douã culori, declarã H. Gregoire în comunicarea sa de la Academie des înscriptions et Belles Lettres375.
Admisã de la început, fãrã nici o rezervã de Ernst Stein, „genialul istoric al institutiilor bizantine", cum îl calificã pe drept cuvânt savantul belgian, „teoria lui Manojloviae a rezistat la toate criticile". Acum câteva decenii însã. a apãrut studiul postum al lui A. P. Djakonov, Demele si Factiunile bizantine (în ..Vizantiskij Zbornik", 1945, „dans l'intention evidente d'en ebranler le fonde-
375 Le peuple de Constantinopole ou Ies Bleus et Ies Verts, în „Comptes rendus de l'Acad. des înscriptions et Belles Lettres", 1946, p. 568-578, aici p. 571, n. 1.
658
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
ment", dar nu face, dupã expresia lui H. Gregoire, decât „sã o confirme si sã o întãreascã".
Noutatea lui Djakonov stã în faptul cã el socoteste demele (8fj/J.oi) ca total deosebite de factiuni (^eprj) si se sileste sã dovedeascã cã ele erau la Constantinopol o supravietuire a celor elenistice, dar nu reuseste sã ne convingã, cu toatã lunga expunere a organizãrii anticelor deme grecesti. Cum aratã Gregoire în comunicarea sa, nu se poate vorbi la Constantinopol de deme în sens grecesc, ci de regiuni (peyeâveq) si de cartiere sau vecinitãti (yeiTovi'ca): „în toate povestirile de tulburãri populare, 5fj/j,ot, Sfjjjoi, nepr], zice foarte bine d. Gregoire, sunt expresii sinonime".
Studiul topografic privitor la cartierele în care locuiau factiunile ajunge la acelasi rezultat ca si Manojlovias; cartierele albastrilor se aflau în centrul orasului, în vecinãtatea Cãii triumfale, zisã Mese, a Sfintei Sofii si a Marelui Palat, sau în regiunile suburbane unde stim cã rezida aristocratia. Verzii locuiau, în general, departe de centru, în regiuni industriale sau maritime: erau industriasi, mestesugari, lucrãtori, mateloti, comercianti, în mare parte de origine asiaticã, sirianã sau egipteanã. Textele bizantine confirmã întru totul aceastã repartitie. H. Gregoire citeazã o apostrofã a Verzilor, în timpul rãscoalei Nika: „noi nu suntem niciodatã vãzuti în locurile în care stã guvernul".
Tot astfel, în ce priveste contradictiile religioase ale factiunilor, opiniile lui Manojlovise sunt si ale lui Djakonov.
„Acceptând teza lui Manojlovia; - afirmã H. Gregoire - autorul rus se sileste a o nuanta cu marxism" (p. 571, n.l).
Dar mai e o curiozitate ce meritã a fi semnalatã: în chestiunea originii circului si a factiunilor, Djakonov pretinde cã ele au venit din Antiohia. Ar fi fost patru partide, datoritã celor patru orase din care se compunea Antiohia (Tetrapolis). Numele factiunilor ar fi siriene: veneti (albastri), ar veni de la benai etta, adicã „Fiii Bisericii", pentru cã albastrii sunt ortodocsi, pe când frasinii (verzii) ar fi Perisin sau schismatici! ,.Ce sont la des aegri somnia, et rien de plus!", declarã cu toatã'dreptatea savantul belgian.
în aceste factiuni trebuie sã vedem deci ceva mai mult decât o adunare popularã compusã din privitori
659
NICOLAE   BANESCU
pasionati pentru curse si împãrtindu-se în partide dupã culorile vizitiilor. Numele chiar de deme, întrebuintat de istoricii bizantini pentru aceste partide, aratã cã ele aveau o anumitã organizare politicã si tineau un loc în oficialitatea bizantinã. Malalas ne vorbeste despre 6 Sfjiiog TOV Beverov nepovg si 6 SfJnog TOV Upaaivov juepoug376. stim cã însusirea de sef al acestor grupe se unea cu însemnate functiuni militare în stat; cã ele erau adesea însãrcinate cu anumite servicii publice - sub Teodosius al II-lea, am ami arãtat, trebuirã sã clãdeascã o parte din zidurile orasului.
împãratul se pasiona si el adesea, ca si supusii sãi, pentru jocurile de circ, sprijinind una din aceste factiuni de seamã. lustinian si Theodosius îi sprijiniserã pe Albastri, si asa ne explicãm asprimea luptelor dintre Verzi si Albastri la Constantinopol si în alte mari centre ale Imperiului. Se pare cã în aceste grupãri populare se pãstra ceva din vechiul spirit democratic al cetãtilor grecesti, în vreme ce la guvernare se manifesta o tendintã din ce în ce mai pronuntatã spre absolutism; între aceste douã principii, conflictul era fatal: teatrul acestui conflict fu Circul.
Hippodromul era la Constantinopol, Ca Forumul la Roma si Agora la Athena, locul de exprimare a silintelor politice ale poporului. Partidele populare ale Albastrilor si Verzilor, ai cãror conducãtori erau numiti de guvern, exercitau si functiuni publice însemnate, întrucât ele serveau ca militie a orasului. Sâmburele demelor se pare cã îl forma tocmai partea populatiei organizatã
376 în aceastã privintã, studiul lui F. Uspenskij, „Partidele Circului si demele la Constantinopol" (în rusã) în „Viz. Vrem.", I, 1894, pp. 1-16.
660

ca militie a orasului. Asa a vãzut lucrurile Bury în foarte nimerita afirmatie cã „demele erau populatia urbanã organizatã ca o militie localã"3", în jurul acestui sâmbure se adunau în ambele partide masele mai largi ale populatiei orasului, fie cã era vorba tineau de Albastri, fie cã de Verzi; interveneau pentru o partidã si luptau contra celeilalte. De aceea Albastrii si Verzii au jucat un mare rol în toate orasele mari ale imperiului, ca purtãtori si reprezentanti ai ideilor politice ale poporului. Ostrogorsky considerã o mare gresealã faptul de a vedea în Albastrii o partidã a aristocratiei si în Verzi o partidã socialã a straturilor de jos (ca Manojloviae).
Grosul îl formau în amândouã factiunile masele largi ale populatiei, pãtura conducãtorilor însã, pare a fi, în partida Albastrilor, înainte de toate alcãtuitã din reprezentantii vechii aristocratii senatoriale greco-romane de mari proprietari, iar în partida Verzilor din reprezentantii comertului si industriei, precum si din elementele ridicate în serviciul Curtii si administratiei finantelor, care proveneau în mare parte din pãrtile orientale ale imperiului (asa vede lucrãrile Djakonov în studiul sãu asupra demelor si factiunilor bizantine, din Vizantijskij Sbornik, Moscova-Lenin-grad, 1945).
De aceea Albastrii reprezentau ortodoxia greacã, pe când Verzii, monofizitismul si alte erezii orientale.
Antagonismul dintre amândouã partidele se manifesta în lupte aprige; de la mijlocul secolului al V-lea viata politicã a imperiului atârna adesea de luptele continui dintre Albastri si Verzi.
Puterea centralã era silitã sã tinã seamã de deme ca factori politici, sã favorizeze una sau alta din factiuni, încât de regulã una din cele douã partide sustinea guvernul, cealaltã, dimpotrivã, întrupa curentul ostil gu-
377 J. Bury (The Imperial Administrative System in the Ninth Century, with a Revised Text of the Kletorologion of Philotheos, Londra, 1911, P- 105, n.2) zice nimerit: „Demele erau populatia urbanã organizatã ca o militie localã".
661
NICOLAE   BANESCU
vernului. Uneori însã ambele deme se uneau în lupta comunã împotriva guvernului imperial, ca sã-si apere libertatea contra absolutismului puterii centrale, cãci în aceste organizatii ale clemelor supravietuiau vechile traditii de libertate ale oraselor antice3"8.
3. Revolta Nika (532)
Pentru populatia din Constantinopol, cursele ele la Hippodrom erau o zi de mare sãrbãtoare. Orasul întreg se aduna pe treptele din jurul arenei, în ziua de curse. Din înãltimea lojei sale, kathisma, ridicatã mult deasupra arenei, împãratul asista la reprezentatie, împãrãteasa nu lipsea nici ea; înconjuratã de Curtea sa, ea lua loc de obicei în galeriile Bisericii Sfântului stefan, care dãdeau spre Hippodrom. Toti demnitarii statului, ai palatului si Bisericii, Senatorii si generalii asistau, în lojele rezervate lor, la dreapta si la stânga împãratului. Ambasadorii neamurilor strãine, când se întâmpla sã fie în Capitalã, luau de asemenea parte, în locuri anume rezervate.
La un semn al împãratului, barierele cãdeau si patru care, cu câte patru cai, se aruncau în arenã. Dimineata aveau loc patru curse si alte patru dupã amiazã, în pauze apãreau pantomimele, acrobatiile, expunerea animalelor rare. împãratul se retrãgea la dejun în sala de mâncare de lângã loja sa - Hippodromul era
378 [Autorul reproduce aici opiniile lui G. Ostrogorsky, Historie de l'Etat byzantin, traducere francezã dej. Gouillard, Paris, 1956, p. 96-97, citând însã a doua editie germanã a lucrãrii (Geschichte des byzantinischen Staates, M nchen, 1952, p. 55-56).]
662
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
unit cu palatul -, iar poporul îsi mânca proviziile pe loc. Adesea, generozitatea imperialã îi împãrtea dejunul acolo, în Circ.
în timpul domniei lui lustinian, Albastrii erau favorizati în Constantinopol, protejati de Curte. Verzii sufereau tot felul de jigniri; de multe ori ei plãteau cu moartea aroganta adversarilor lor si asasinatele comise de acestia rãmâneau nepedepsite. Nemultumirea aceasta a unei pãrti din poporul Capitalei a fost sporitã în cei dintâi ani ai domniei lui lustinian de reaua administratie si de abuzurile înaltilor functionari. Astfel izbucneste, în ianuarie 532, teribila revoltã Nika, (= „învinge !") începutã la Hippodrom si întinsã apoi asupra întregului oras.
La 11 ianuarie 532, aveau loc cursele, împãratul, însotit cu toatã pompa, asista la aceste curse. Multimea era, în ziua aceea, turbulentã. Verzii se agitau pe scaunele lor, sopteau necontenit vociferãri. Ei se plângeau de marele sambelan Kalopodios, si voiau sã-si manifeste nemultumirea. Printr-un crainic, împãratul interpelã poporul si atunci un dialog dintre cele mai curioase se schimbã între acel purtãtor de cuvânt al împãratului si factiunea Verzilor. Plângerile, la început respectuoase, devin din ce în ce mai violente. Ele se prefac în cele din urmã în insulte, împãratul amenintã, multimea apostrofeazã. „Adio, Dreptate!" exclamã ea, „tu nu mai existi. Ne vom face evrei. Mai bine e sã fii pãgân decât Verde." Apoi Verzii pãrãsirã în masã Hip-poclromul. Aceasta era cea mai mare insultã la adresa maiestãtii imperiale. lustinian se retrase si el în Palat, socotind cã rivalitatea Albastrilor va sti sã potoleascã furia celeilalte factiuni. Dar o împrejurare supãrãtoare
663

strânge la un loc cele douã factiuni. Prefectul orasului aresta instigatorii si-i condamnã la moarte dar, când sã fie executati, funiile se rupserã de douã ori sub greutatea victimelor. Poporul atunci îi smulse, îi duse într-o mãnãstire si, fiindcã unul din condamnati era Verde si celãlalt Albastru, cele douã factiuni îsi dãdurã mâna. Douã zile dupã aceastã întâmplare, la 13 ianuarie, multimea se aruncã furioasã pe ulite si în strigãtul de Nika*9 - aceasta era lozinca manifestantilor - nãvãli la Prefecturã, pentru a-i scãpa pe cei închisi, mãcelãri garda si dãdu foc palatului prefectului, în ziua de 14 ianuarie populatia ia cu asalt Palatul imperial, cerând destituirea sambelanului, a Prefectului orasului si încã a doi ministri detestati, Trebonian si loan din Cappa-docia. lustinian satisfãcu multimea, dar era prea târziu. Miscarea se transformase în revolutie.
lustinian încercã atunci un act de energie. Belisarie, în fruntea trupelor de mercenari, se azvârli asupra multimii. Preotii de la Sfânta Sofia, cu sfintele moaste, intervenirã pentru a-i despãrti pe luptãtori, dar si ei furã îmbrânciti de trupe. Atunci furia se dezlãntui si mai mult. De pe terasele locuintelor, de la ferestre, populatia, mai cu seamã femeile, aruncarã asupra trupelor o ploaie de cãrãmizi si pietre, si armata fu silitã sã se retragã. Poporul biruitor dãdu foc edificiilor publice: Senatul si o aripã a Palatului cãzurã pradã flãcãrilor. Incendiul, alimentat de un vânt puternic, se întinse: în timp de trei zile el a mistuit Sfânta Sophia, o
379 Cu aceastã expresie greacã se aclamau, crede Stein, factiunile circului, pe când aclamatia împãratului era pronuntatã în latineste: Tu vincas (E. Stein, op. cit., pp. 450-451).
664

parte din clãdirile de lângã Augusteon, Thermele Zeu-xippos, Sfânta Irena, marele spital Samson, care arse cu toti bolnavii sãi, un mare numãr de palate si case particulare si tot cartierul, unul din cele mai frumoase ale orasului, de la Palatul Sacru pânã la Forumul lui Constantin.
în ziua de 18, Duminicã, lustinian încercã un mijloc suprem. Apãru în Hippodrom, cu Evangheliile în mânã, jurând pe dânsele cã iartã tuturor, numai sã se potoleascã. Dar el fu primit din toate pãrtile cu o explozie de insulte si trebui sã se retragã în Palat.
Hypatios, nepotul lui Anastasius, se vãzu târât fãrã voie de acasã în Hippodrom si proclamat împãrat. Era în dupã-amiaza zilei de 18. lustinian socoti cã totul era pierdut si se gândea sã fugã. Energia Theodorei a fost aceea care a trezit atunci curajul Curtii. S-au luat cele din urmã mãsuri de apãrare, în timp ce Narses încerca, prin daruri de bani, sã-i despartã pe Albastri de revoltati, Belisarie si Mundus pregãteau atacul decisiv asupra Hippddromului. Belisarie pãtrunse în arenã, în timp ce din partea opusã îsi fãcea intrarea Mundus cu soldatii sãi; ei încep un mãcel îngrozitor în aceastã multime surprinsã fãrã apãrare, în vreme ce de pe terasele amfiteatrului trupele imperiale aruncau o ploaie de sãgeti asupra ei. Noaptea, când mãcelul încetã, mai mult de 30.000 de cadavre acopereau nisipul însângerat al Hippodromului. Revolta fusese înãbusitã, Hypatius fu executat si o multime de senatori implicati în aceastã miscare avurã aceeasi soartã.380
380 Revolta e descrisã dupã Theophanes de Diehl, op. cit., pp. 458-465.
665
NICOLAE   BANESCU
Autoritatea lui lustinian se restabili definitiv. Istoria domniei sale va cunoaste alte miscãri ale factiunilor, luptele de stradã si incendiul vor nimici încã monumentele Constantinopolului, dar autoritatea imperialã nu se va mai zgudui.
Zilele în care s-au desfãsurat diferitele episoade ale revoltei nu sunt aceleasi la toti scriitorii, într-un studiu special publicat în Journal of Hellenic Studies", 1897381, învãtatul Bury a stabilit desfãsurarea evenimentelor din cursul sãptãmânii cât a tinut acea revoltã, în ordinea pe care o urmãm noi în expunerea ce o facem.
Duminicã, 11 ianuarie ("Afrra 5id KaXonoSwv). Verzii se plâng împãratului în Hippodrom împotriva purtãrii lui Kalopodi-os. Dialogul lui lustinian cu Verzii (descris de Theophanes). Verzii pãrãsesc Hippodromul.
Seara, un numãr de criminali, atât Albastri cât si Verzi, sunt executati de Prefectul orasului. Aceastã executie a fost fãrã îndoialã o consecintã a scenei din Hippodrom, în care ei au ofensat impartialitatea împãratului fatã de factiuni. Un Albastru si un Verde sunt eliberati si cautã azil la Sf. Laurentius.
Luni, 12 ianuarie. Intervalul de o zi dã timp celor douã factiuni sã se înteleagã si sã-si uneascã actiunea pentru a obtine iertarea celor doi criminali eliberati.           *
Marti, 13 ianuarie. Mare serbare a curselor la Hippodrom (cele de duminicã fiind un fel de probã). Ambele deme cer în zadar împãratului iertare. Ele declarã atunci unirea lor pe fatã (ca Prasinoveneti sau Verzi-Albastri).
Seara, se duc în masã la Prefectul orasului si fac o nouã cerere de amânare a pedepsei. Neprimind rãspuns, demele atacã Pretoriul si-i dau foc, pentru a-i scãpa pe prizonieri.
Rebelii se duc apoi în Augusteum sã atace palatul. Incendiul, toatã noaptea si în ziua urmãtoare, distruge Chalke sau porticul Palatului, Bãile lui Zeuxippos, palatul Senatului din Augusteum, biserica Sfânta Sophia. Acesta e primul incendiu.
381 Reprodus si în Appendix la voi. IV al operei lui Gibbon, editate de el.
666
T
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
Miercuri, 14 ianuarie. Revolta, care începuse cu o cerere de amânare, se desfãsurã acum ca o insurectie împotriva oprimãrii administratiei. Strigãtele sunt îndreptate în special contra lui loan de Cappodocia, Trebonian si Euclaemon (Prefectul orasului). lus-tinian cedeazã presiunilor si-i depune pe cei trei ministri. Dar e prea târziu. Insurgentii sunt hotãrâti sã-1 înlãture si sã-1 aseze în locul sãu pe un membru al familiei lui Anastasios. Hypatius si Pompeius se aflau în Palat, iar poporul aleargã la casa fratelui lor Probus; dar acesta nu e de gãsit, si ei pun foc casei.
Joi, 15 ianuarie. Belisarie, în capul unei unitãti de heruli si goti, iese din Palat si reprimã multimea. Luptã pe strãzi. Poate în aceastã zi intervine clerul.
Vineri, 16 ianuarie. Un nou atac se dã la Praetorium. Luptele de stradã continuã si un al doilea incendiu izbucneste în cartierul de la nord de Sf. Irene, si spitalul lui Eubulus. Focul, alimentat de un vânt, mistuie acest spital, Bãile lui Alexandru, biserica Sf. Irena si spitalul Sampson.
Sâmbãtã, 17 ianuarie. Luptele continuã. Rebelii ocupã o clãdire zisã Octagon (lângã Basilica). Soldatii îi dau foc si un al treilea incendiu izbucneste. Acest incendiu distruge Octagon, biserica Sf. Theodor Sphoracius, Palatul Lausus, Porticele din Mese, biserica Sf. Aquilina s.a.
Seara, Hypatios si Pompeius pãrãsesc Palatul.
Duminicã, 18 ianuarie. lustinian apare în Hippodrom si face un jurãmânt în fata poporului adunat, dar nu se produce efectul dorit. Hypatios e proclamat împãrat. lustinian se gândeste la fugã; un consiliu se adunã în Palat, în care vederile Theodorei se impun. Revolta e înãbusitã prin masacru, în Hippodrom.
Luni, 19 ianuarie, înainte de zori, Hypatios si Pompeius sunt executati.
Masacrul final este de obicei socotit cã a avut loc luni, dar Bury a constatat cã trebuie pus duminicã, 18 ianuarie.382
x- Monografii speciale asupra acestui subiect: W. A. Schmidt, Der Au/stand in C-pel unter dem Kaiser lustinian, 1854; P. Kalli-gas, Tlepi TT?L arâaeoq rov Nitca (în MsÃsrai KCCI ÃOtOI, p. 329 si urm, Athena, 1882).
667
N1COLAE   BÃNESCU
O mare jale rãmãsese pe urmele acestei înspãimântãtoare miscãri din 532. Un contemporan, loan Lydus, ne spune cã „orasul nu mai era decât o grãmadã de coline înnegrite: ca la Lipari sau la Vezuviu, el era plin de fum si cenusã; mirosul de foc rãspândit pretutindeni îl fãcea nelocuibil si vederea sa inspira privitorului o spaimã amestecatã cu milã".
Totul era prin urmare de refãcut: biserici, palate, monumente publice. lustinian întreprinse aceastã operã de restauratie si ei îi datorãm mãretul monument care este Sfânta Sophia.
383
4. Comertul bizantin în timpul lui lustinian
Ca si mai înainte, în timpul lui lustinian, toate silintele comertului bizantin tindeau spre Orient. Bizantinii, ca si mai înainte romanii, cãutau în adâncul Asiei cele mai multe din produsele cu care-si întretineau luxul. China le dãdea mãtasea, aloesul, cuisoarele; India mirodeniile, moscul, piperul, aromatele si fildesul, pietrele pretioase si perlele. Toate aceste lucruri erau întrebuintate pe o scarã foarte întinsã la Bizant, împãratii bizantini tineau întotdeauna sã fie înconjurati, în marile ceremonii, de o multime de curteni îmbrãcati
383 Bibliografie: W. Heyd, Geschichte des Levantehandels im Mittelalter, 2 voi., Stuttgart, 1879; Kosmas Indicopleustes, Topografia crestinã; P.G., t. LXXXVIII; cf. Gelzer, Kosmas der Indien fahrer (Jahrb. Fur protest. Theologie", 1883, 105-141). [Autorul nu a mai ajuns sã utilizeze teza semnatã de Wanda Wolska, Re-cherches sur la «topographie chretienne» de Cosmas Indicopleustes. Theologie et science au Vf siecle, Paris, Presses Univ. de France, 1962.]
668
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
în mãtase si purpurã. Banchetele lor se desfãsurau în sãli îmbibate de parfumul lemnului de aloes si invitatii primeau adesea în dar, la serbãrile oficiale, vesminte de mãtase. Pentru acest scop se consumau mari cantitãti de mirodenii, multime de stofe fine din Orient.
Darurile cu care se încãrcau de obicei solii neamurilor barbare veniti la Constantinopol contribuiau încã la consumarea atât de mare a produselor Orientului.
Comertul mediteranean era aproape tot în mâinile sirienilor si grecilor. La Roma, Neapole si Carthagina, în Marsilia si Bordeaux si în orasele principale din Ga-lia erau asezãri de negustori orientali. Corãbiile lor aduceau în vest vesmintele de mãtase si pânzã lucratã în fabricile din Tyros si Berytos, purpurã din Caesarea si Neapolis, vinuri tari din Gaza si Ascalon, papyrus din Egipt, blãnuri din Cappadocia. Era o mare cerere de stofe brodate, în special pentru întrebuintare ecle-siasticã. Dar marele centru în care veneau corãbiile din toate tinuturile era capitala imperiului, cel mai bogat si mai populat oras al lumii. E probabil cã majoritatea importurilor pe care imperiul le primea din tinuturile Pontului Euxin veneau direct pe apele lui la Constantinopol si de acolo erau distribuite: pieile pe care hunii le schimbau la Cherson pentru stofe si giu-vaeruri; apoi sclavii, pieile, grâul, sarea, vinul, care se aduceau din Lazica.
Pentru imperiu, comertul cu Rãsãritul fusese totdeauna mai ales un comert de importuri (China era o piatã pentru sticlã si lucruri smãltuite, Siria pentru stofe fine, India pentru pietre pretioase si substante aromate). Balanta comercialã era deci deficitarã imperiu-
669
NICOLAE   BANESCU
lui, si era o scurgere statornicã a aurului în Rãsãrit, în pagubã pentru statul bizantin384.
în Imperiul Roman, comertul cu India, Golful Per-sic, Arabia si Coasta de Est a Africii fusese în mâinile negustorilor romani, care navigau cu corãbiile lor în Marea Rosie si în Oceanul Indian. Din secolul al III-lea acest comert direct a încetat. Comertul între Medi-terana si Rãsãrit a trecut în mâinile intermediarilor persi, abyssinieni si hymiariti din Yemen. Aceastã situatie s-a datorat conditiilor anarhice ale Imperiului, care au urmat mortii lui Aiexander Severus385.
în ce priveste traficul cu India, avem o informatie curioasã într-o carte care a fost scrisã cãtre mijlocul veacului al Vl-lea, Cosmografia crestinã al lui Cosmas. Autorul acesta e cunoscut ca Indicopleustes, „navigator la Marea Indianã", si era un negustor egiptean, dar când a scris cartea pãrãsise probabil profesiunea sa si se fãcuse cãlugãr.
Cosmografia, compusã, cum dovedeste Bury, cãtre 545-550, nu e, din fericire, un tratat de geografie, ca al lui Strabo sau Ptolorneu, nici o povestire a cãlãtoriilor sale, ci o operã teologicã, menitã a explica adevãrata formã a universului, cum se aratã în Scripturã, si în special a respinge eroarea stiintei pãgâne cã pãmântul e sferic386. Pãmântul, dupã Cosmas, e un dreptunghi plan si lungimea lui e de douã ori mai mare decât lãtimea. Cerul formeazã un al doilea etaj, sprijinit la extremitãtile pãmântului pe patru pereti. Uscatul pe care
384  Bury, II, pp. 316-317.
385 Ibidem, pp. 317-318. » Ibidem, pp. 319.
670
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
locuim e înconjurat de ocean, si dincolo de el e alt pãmânt unde locuiau oamenii înainte de Diluviu. Firmamentul e tavanul dintre cele douã etaje, si pãmântul, etajul de jos, e la temelia universului. Soarele nu e mai mare decât pãmântul, cum îsi închipuiau fals pãgânii.
Aceastã constructie a lumii, care înlãturã dispretuitor tot ce a stabilit stiinta greacã, nu reprezintã vederile curente ale crestinilor ortodocsi. Cosmas îsi scoate conceptiile din aluzii aruncate de teologi ai Siriei, în special de Theodor din Mopsuestia. Dar pentru noi, valoarea operei constã în crâmpeiele de informatii pe care autorul ni le dã accidental cu privire la cãlãtoriile sale587.
El a cunoscut bine Marea Rosie. A vizitat Etiopia în vremea domniei lui Iustin si a fãcut o cãlãtorie în Golful Persic, care formeazã probabil limita cãlãtoriei sale spre est. Ceea ce ne spune despre insula Ceylon si India nu provine de la un martor ocular. Numai rar un comerciant roman a vizitat pietele din Ceylon. Comertul între Marea Rosie si India era cu totul în mâinile abyssinienilor.
Ceylon, cunoscutã de cei vechi ca Taprobane, era marele centru al comertului maritim între estul îndepãrtat si vest. în porturile ei se adunau comerciantii persi, etiopieni si indieni. Mãtasea se aducea din China în pietele ei, iar India continentalã îsi trimitea tot aici produsele. Insularii îsi exportau propriile produse la est si la vest si aveau un serviciu comercial; clar însemnãtatea insulei era pozitia ei ca un empori-
387 Ibidem, pp. 319-320.                                          '<iO
671

um pentru mãrfurile în tranzit. Persii aveau asupra bizantinilor avantajul cã traficau direct cu insula si aveau acolo o colonie comercialã, pe când comertul bizantin se fãcea prin etiopieni si alti intermediari. Persii erau intermediarii pentru mãtase si imperiul depindea de rivalul sãu politic în privinta unui produs a cãrui consumatie era imensã. lustinian se sili a desfiinta monopolul persan388.
Pentru a rãspunde cerintelor pompei si diplomatiei imperiale, trebuintei de lux ce caracterizeazã în genere societatea bizantinã în veacul al Vl-lea, comertul a luat un avânt deosebit în timpul lui lustinian. împãratul îi dã o mare atentie în negocierile sale, în tratatele ce le încheie, chestiunile economice tin un loc foarte însemnat, de multe ori decisiv. El încearcã ceva mai mult: voia sã deschidã comertului bizantin drumuri noi, pentru a-1 scoate de sub tirania mijlocitorilor, cum era aceea a persilor389.
încercarea lui lustinian se motiveazã prin faptul cã negutãtorii bizantini nu mergeau ei însisi în tãrile unde se aflau produsele de care aveau nevoie. Acestea veneau la dânsii prin altii, în timpul domniei lui lustinian, douã cãi principale puneau în legãturã bazinul Mediteranei cu Extremul Orient.
1. Una, folositã demult si cea mai scurtã, ducea din China în oazele Sogdianei (la Samarcand, Boukhara), de unde apoi caravanele duceau produsele, luate din mâinile negutãtorilor chinezi în Persia. De la Marea Chinei si pânã la frontierele Persiei se fãceau 150 de
388 Ibidem, pp. 320-321
389 Ch. Diehl, Justinien, pp. 533-534.
672
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
zile de drum; de acolo apoi si pânã la frontierele imperiului bizantin, la Nisibis, încã 80 de zile.
2. Un alt drum folosit de la mijlocul veacului al III-lea d. Chr., era acela al mãrii. El fusese deschis pentru a-i scuti pe negutãtorii romani de exigentele intermediarilor care erau atunci pãrtii, cãci acestia ocupau o parte a drumului pe uscat. Calea aceasta era foarte umblatã si în veacul al Vl-lea. La capãtul de sud al Indiei, marea insulã Taprobane (Ceylon) era un însemnat emporiu. Chinezii îsi aduceau acolo pe mare produsele lor. Coastele Indiei de asemenea, valea fluviului Indus îsi cãrau toate bogãtiile lor; apoi în insulã se gãseau pietre pretioase, mai cu seamã ametist. Toate aceste produse erau cãutate în Taprobane de negutãtorii Occidentului. Acestia erau foarte rar bizantini. Se întâmpla ca uneori negutãtori din Alexandria sã ajungã aici pentru mãrfuri, si lucrul ne e confirmat de Cosmas Indicopleustes în XpicmaviKr\ TonoypcKpia (secolul al Vl-lea), dar acestea erau cazuri izolate si de obicei cãlãtoriile acestea veneau pe corãbiile etiopienilor, deci nu pe socoteala lor. Ca si pe calea cealaltã, de uscat, mijlocitorii aveau si aici monopolul legãturilor dintre marele emporiu indian si imperiu. Persia si Etiopia îsi trimiteau de obicei corãbiile la Taprobane. O dublã cale se urma de aici cãtre Occident: una ducea la tãrmurile Africii, la porturile regatului din Axum, la cele ale Yemenului si ale Mãrii Rosii; alta, cea mai însemnatã si mai bãtutã, ducea în Golful Per-sic, la gurile Tigrului si Eufratului, de unde apoi mãrfurile se rãspândeau în toate pãrtile390.
1 Ch. Diehl, Justinien, pp. 534-537.
673
N1COLAE   BANESCU
Astfel, pe mare si pe uscat, persii erau stãpânii comertului cu Extremul Orient. Bizantinii erau nevoiti sã primeascã din mâinile lor produsele scumpe ale depãrtatelor tinuturi asiatice si conventiunile reglementau precis comertul între cele douã tãri. Anumite orase de granitã erau hotãrâte pentru schimb: ele se chemau, din cauza drepturilor vamale ce se percepeau, <5eKaTet)T77pia391. Acestea erau, la miazãzi, Callinicum, în Osroene; la centru Nisibis, în Mesopotamia si la miazãnoapte Artaxata, în Armenia. Legi severe prescriau legile schimbului, obiectele a cãror vânzare era prohibitã, drepturile fiscului asupra celor cumpãrate, pedepsele împotriva contrabandelor.392
Pe mare, cu toatã concurenta etiopienilor si a locuitorilor din Himyar, erau, de asemenea, stãpâni persii. Mai apropiati de India, veneau în numãr mai mare si erau mai privilegiati; ei alcãtuiau în tarã o colonie puternicã. De aceea era tributar Bizantul regatului sas-sanid: pentru toate articolele atât de necesare care veneau din Orient. Fiindcã între ambele state rivalitatea era veche si rãzboiul des, negotul cu aceste lucruri suferea mult. Dar chiar în timp de pace, Curtea bizantinã nu vedea cu ochi bun atâta aur iesind din tarã pentru a cãdea în mâinile dusmanilor statului.
lustinian cãutã, deci, din toate puterile, sã înlãture acest neajuns, fãrã a izbuti totusi pe deplin.
în douã pãrti legaserã mai cu seamã însemnate relatii comerciale negutãtorii bizantini, în veacul al VI-lea. în Marea Neagrã, prin porturile Crimeii, Cherson
w Locul unde se percepea zeciuiala din mãrfuri. 392 Ch. Diehl, Justinien, p. 536.
674

si Bosporos, ei exploatau tinuturile fertile ale Rusiei Meridionale; aduceau barbarilor goti, huni, avari din acele pãrti produsele manufacturii bizantine, giuvae-ruri, stcfe scumpe, de care ei erau foarte avizi, si primeau în schimb blãnurile nordului. Cherson era, în special, un mare târg de schimb. Pe de altã parte, în extremitatea orientalã a Mãrii Negre, Bizantul fãcea un negot însemnat cu tara lãzilor. Din amândouã aceste puncte si de la Marea de Azov si din Coîchida veche, acum Lazica, se putea merge, pe la nordul Caspicei, în oazele Sogdianei, fãrã a mai trece prin tara persilor. Nu se stie dacã lustinian a încercat sã deschidã acest drum. Dar la începutul domniei lui Iustin al II-lea, un mare numãr de turci sunt la Constantinopol si relatii active de comert se urmeazã cu acesti noi stãpâni ai Turchestanului, pentru a se aduce la Bizant mãtasea pe drumul Caucazului393.
Dar lustinian se strãdui sã lucreze mai ales în pãrtile Mãrii Rosii. La capãtul extrem, de nord-est al acestei mãri, grecii posedau portul Aila si, putin mai la sud, insula lotabe; la capãtul de nord-vest, unde e actualul Suez, ei aveau portul Clisma. De acolo porneau negustorii Siriei si Egiptului pentru exploatarea tinuturilor riverane ale Mãrii Rosii. Pe coasta orientalã, ei mergeau ori pe uscat ori pe mare, prin portul Ocelis în tara Himyar, pentru tãmâia care venea acolo din Barbaria, pentru aloes si parfumuri din Arabia Fericitã. Pe tãrmul occidental, debarcau în portul Adulis, unde veneau produsele din interiorul Africii, tãmâia si mirodeniile, papirus din Barbaria, smaralde din tara blemmy-
393 Ibidem, pp. 537-538.
675
NICOLAE   DÃNESCU
ilor, fildesul din Etiopia, aurul din tara Sasu. Adulis fãcea apoi un comert însemnat cu Orientul asiatic. Etiopienii întretineau relatii de negot cu insula Dioscoride (Socotra), cu coasta Himyar, cu Persia, Taprobane. lustinian spera sã-si capete printr-însii mãtasea si sã scape astfel de monopolul persilor. Dar etiopienii au aflat piata ocupatã în India de persi si nu i-au putut înlocui394.
Ostilitãtile îndelungate cu persii au dus la urcarea pretului mãtãsii brute si fabricantii din Berytos si Tyr au urcat pretul mãtãsii fabricate, lucru grav într-un stat care consuma o cantitate atât de mare. lustinian interveni, încã din veacul al V-lea agentii fiscului, comites commerciorum sau commerciarii erau însãrcinati a cumpãra mãtasea de la persi si a o vinde, în cost, pati-cularilor pentru industria privatã. lustinian prescrise agentilor un pret maxim de 15 bani de aur pentru livra de mãtase, precum si posibilitatea de a o da în cost particularilor, dupã ce vor fi aprovizionate manufacturile imperiale - bapheia, gynaekeia unde, sub autoritatea comitelui largitionum se fabrica stofa trebuitoare Curtii.
în chipul acesta, lustinian spera sã procure gynae-kiilor mãtasea la un pret moderat si sã împiedice în acelasi timp pe particulari de a urca prea mult pretul ei. Rezultatele nu au fost însã multumitoare. Negustorii persi nu puteau fi obligati sã vândã la pretul fixat de lustinian si materia primã adesea lipsea, ceea ce stânjeni mersul industriei; apoi, împãratul, fixând un pret maximal de vânzare, pricinui ruina multor indus-
w Ibidem, pp. 538-540.
676
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
triasi. în aceastã strâmtorare, comes largitionum Petru Barsymes întocmi alt sistem, pentru cã trebuiau neapãrat mãtãsuri pentru Curte si public; el trecu peste preturile stabilite si, profitând de ruina industriilor private, organizã fabricarea mãtãsii în monopol, rezer-vând-o manufacturilor statului, ceea ce aduse fiscului frumoase beneficii. Dar industria bizantinã, mai ales aceea a Siriei, se resimti mult de pe urma acestui neajuns si multi industriasi se ruinarã395.
O îndreptare pãru sã vinã si sã remedieze aceastã situatie deplorabilã, când niste cãlugãri, care trãiserã mult timp în Serinda (Asia Centralã), i-au adus lui lus-tinian ouã de gândaci si introduserã în Imperiu cresterea viermilor de mãtase, între 552 si 554. încã din timpul domniei lui lustinian un trib turc, la chinezi Tukiu, pornit de pe malurile lacului Balkhas, a întemeiat un stat puternic care ajungea la hotarele de nord si vest ale Chinei si la Caspica. Drumurile de comert treceau acum prin acest nou stat, care supusese Turkestanul si Tokarestan. Iustin al II-lea putea arãta ambasadorilor turci mirati isprava cea nouã. Dar industria avea nevoie de cantitãti enorme, si acestea nu se puteau face deodatã. De aceea, în tratatul de pace încheiat cu Persia la 562, se stipula din nou asupra comertului mãtasei396.
Oricum, prosperitatea comertului bizantin în veacul al Vl-lea era foarte mare. Constantinopolul era mai cu seamã o piatã incomparabilã. Prokopios raporteazã cã din toate pãrtile lumii corãbiile veneau în capitala imperiului. Corporatiile, avarf^fiara, erau foarte nume-
395
Ibidem, pp. 541-542. 396 Ibidem, p. 542.
677

roase si bancherii, argentarii, erau foarte puternici. Bizantul era apoi marele mijlocitor al produselor Orientului în Occident. Cucerirea Africii si a Italiei a usurat negotul în aceste pãrti. Negutãtorii bizantini pãtrund, în veacul al Vl-lea, pânã în Spania, în interiorul Galliei, la Marsilia, la Bordeaux, la Narbonne, Tours, Orleans si Paris. lustinian a avut o mare solicitudine pentru rãspândirea si dezvoltarea comertului. Bizantul tinea în veacul al Vl-lea un loc atât de însemnat în aceastã privintã încât, dupã spusele lui Cosmas, de la un capãt al lumii pânã la celãlalt, monedele sale erau primite peste tot, pe toate pietele lumii.
5. Cultura epocii lui lustinian
Epoca lui lustinian se distinge din punct de vedere cultural. Arta cunoaste în aceastã domnie prima ei epocã de aur.
Miscarea intelectualã e de asemenea importantã.
Istoria se dezvoltã mult si e reprezentatã printr-o serie de scriitori de valoare, în fruntea tuturor stã Pro-kopios din Cesareea: a scris Istoria în 8 cãrti, De aedi-ficiis, Istoria secretã (Anekdota). Agathias, un asiatic, a lãsat de asemenea o istorie a perioadei cuprinse între anii 552-558. Mai este cunoscut ca retor si poet.
Petros Patrikios, om de legi si diplomat însãrcinat de lustinian cu ambasade, a lãsat o istorie din care avem fragmente despre ambasade si o lucrare despre întocmirea administratiei (/tepi jro/lmicîfe sraTacrra-aeoaq) în douã capitole, conservatã în De Cerimoniis.
Menandros Protektor a redactat o istorie în care povesteste faptele pânã la Maurikios (558-582), foarte
678

importantã prin relatiile asupra ambasadelor schimbate de imperiu cu diferite popoare în acea epocã.
Nonnosus ne-a descris o ambasadã (533) la popoarele din Orient.
Theophanes din Bizant (cunoscut din Photios), a lãsat o istorie a perioadei cuprinse între 566-581, în care se relateazã introducerea viermilor de mãtase sub lustinian.
loan Lydos ne este cunoscut prin 1) De mensibus si 2) De magistratibus populi romani, continând o serie de povestiri si consideratii în legãturã cu demnitãtile imperiului, precum si informatii pentru istoria internã a domniei lui lustinian.
Hierokles este autorul unui ghid, ZvveKSrinog sau Vademecum, operã statisticã a Imperiului Roman în epoca lui lustinian, din care aflãm geografia sa politicã. Lucrarea a fost folositã de Constantin al VH-lea Porfirogenetul în secolul al X-lea.
Cronistica reprezintã un alt gen important al literaturii istorice bizantine. Pe Hesychios Milesios îl cunoastem fragmentar din Photios si Suidas. A scris: 1) o Istorie universalã de la Asirieni la Anastasios (518), din care s-a pãstrat un fragment în Harpia KcovffTanvov-2) Istoria domniei lui lustinian I si un 3)
Malalas reprezintã tipul cronicii bisericii crestine. E foarte însemnatã din punct de vedere cultural si literar istoric. Textul constituie si un document al grecitãtii populare. Centrul povestirii formeazã si o istorie a orasului natal (Antiohia).
Istoria religioasã înregistreazã numele lui loan din Ephesos, monofizit, episcop în Ephesos, care a scris o
679

istorie a Bisericii (în sirianã), de la Cezar pânã la anul 585, din care e pãstratã numai partea din urmã.
Evagrius îi continuã pe Socrates, Sozomenos si The-odoretos, de la Sinodul Ephesos (431) pânã la anul 593.
Viata monasticã a lãsat urmele ei în operele de literaturã asceticã, misticã si hagiograficã. loan Scãrarul (6 if\q KÃificcKoq), a trãit multi ani în Muntele Sinai si a scris opera Klimax („Scara spiritualã", Scala Paradisi), în care descrie treptele înãltãrii spiritului cãtre perfectiunea moralã. A fost lectura favoritã a Bizantului, cu traduceri multe, în fruntea hagiografilor stã Kyrillos de Skythopolis (Palestina), care si-a propus sã scrie o vastã colectie a Vietilor Sfintilor, dar a lãsat numai câteva, poate din cauza mortii premature.
între poeti, Romanos Melodul trãieste în aceastã epocã, fiind reprezentantul de frunte al poeziei religi-
,397
oase
Paulus Silentiarius a lãsat douã descrieri poetice în versuri, una a Sfintei Sofia, alta a amvonului, de mare interes pentru istoricii artei.
Corippus din Africa de Nord a compus douã opere în versuri latine: lohannis, „loanida", în cinstea generalului loan Troglita si In laiidem Iustini, panegiricul urmasului lui lustinian.
Dioscoros, în veacul al Vl-lea, în Egiptul de Sus, a trãit, în Aphrodito, un sat revelat de papirusurile de-coperite; a lãsat poeme, multe opere grecesti, în ver-
397 V. Krumbacher, Studieri zu Romanos, 1898. [Bibliografie la zi si date noi despre ceilalti autori mentionati în text pot fi gãsite în Beck, Kirche si Hunger, Literatur, cãutând în indicii de la sfârsit numele care intereseazã.]
680
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
suri execrabile, fiind unul din ultimii reprezentanti ai elenismului egiptean.
Activitatea Universitãtii din Constantinopole, mai ales pe terenul juridic, nu poate fi nici ea trecutã sub tãcere.
Arta Sfintei Sofia, în locul vechii basilici Sf. Sofia a lui Constantin, distrusã în vremea rãscoalei Nika, lusti-nian a dorit sã înalte un edificiu mãret, extraordinar. Rareori nebunia luxului a fost împinsã mai departe. Cele mai bogate materiale - aurul, argintul, ivoriul, pietrele pretioase - au fost folosite aici cu o risipã de necrezut. Grecii vechi se foloseau pentru zidurile Pro-pyleelor si ale Parthenonului de marmurele cele mai perfecte, fermecati de strãlucirea si puritatea lor; lusti-nian a vrut pretutindeni o policromie savantã.
Lucrãrile Sfintei Sophii reclamarã deci sume imense. Au trebuit, spre a se face fatã cheltuielilor, impozite noi si mãsuri arbitrare. Amvonul singur a costat veniturile pe un an ale Egiptului. Afarã de aceasta, lustinian poruncea guvernatorilor si functionarilor sã-i trimitã materialele cele mai bogate ale vechilor monumente. si i s-au trimis din Ephes 8 coloane în verde antic. O vãduvã romanã, Marcia, i-a trimis 8 coloane de porfir luate de la un templu al Soarelui. Alte materiale au venit din Cyzic, din Troada, din Athena. S-au pus la contributie apoi carierele de marmurã vestite ale Proconezului. De aici marea diversitate a marmu-relor întrebuintate, â pietrelor de toate culorile, combinate cu atâta gust în policromia caracteristicã acestui monument398.
* Justinien, pp. 472.
681
NTCOLAE   BANESCU
Se cunosc numele celor doi arhitecti principali care au condus lucrãrile, amândoi de origine asiaticã: An-themios din Tralles si Isidor din Milet399. Toti contemporanii au lãudat cunostintele lor solide; mai cu seamã Anthemios e socotit ca un savant de primã mãrime. Sub ordinele lor lucrau 100 de maistri, sefi de santier, care aveau fiecare câte 100 de lucrãtori de condus. Când s-au pus temeliile, patriarhul Eutychius a fãcut rugãciuni pentru izbândirea lucrãrii, iar împãratul a asezat prima piatrã. Mai târziu, se povesteau tot felul de minuni întâmplate în timpul constructiei: un înger ar fi descris, în vis, împãratului planul clãdirii; un altul i-ar fi destãinuit comori ascunse, în clipele crizei de bani; un altul i-ar fi însemnat locul absidelor. Toate aceste legende ne aratã ce puternicã impresie a fãcut asupra închipuirii populare aceastã uriasã lucrare400.
împãratul s-a interesat foarte de aproape de lucrãri. El venea aproape zilnic pe santier, pentru a-i îndemna pe lucrãtori; adesea contribuia cu sfaturile sale, când arhitectii se aflau în vreo încurcãturã.
Nici o cheltuialã nu era crutatã: dupã expresia lui Lydos, „un fluviu de argint curgea". Lucrul merse repede: în cinci ani, biserica era terminatã. Ea costase sume fabuloase: fãrã a socoti materialele gratuite, nici podoabele cultului, se cheltuiserã aproape 361 de milioane.
399 [Informatii suplimentare si bibliografie referitoare la acest subiect în LM, l, 1980, col. 695; ODB, voi. I, p. 109; EPLBIP, voi. II, Athena, 1997, p. 197-199.1
*° Ch. Diehl, Justinien, p. 474.
682

Astãzi, când se priveste din afarã, impresia nu e grozavã. Pe de o parte fiindcã, pentru a se sustine constructia lui lustinian, a trebuit ca ea sã fie proptitã cu masive contraforturi, si, în mijlocul acestor suporturi pãrãsite, cupola pare putin turtitã; pe de altã parte însã, nu trebuie sã judecãm o bisericã bizantinã pe dinafarã, ci pe dinãuntru: acolo sunt adunate toate splendorile si toate îndrãznelile.
înaintea templului se afla o mare curte înconjuratã de portice, atrium, în mijlocul cãruia o frumoasã fântânã de marmurã arunca apã. De aici, intrai într-un dublu narthex, care dãdea, prin 9 usi, în bisericã. Ea e cuprinsã într-un spatiu dreptunghiular de 77 m lungime pe 71, 70 m lãtime. Interiorul e împãrtit într-o parte centralã, nava, acoperitã de o cupolã enormã de 33 m diametru401 si douã pãrti laterale. Cupola se sprijinã pe 4 mari arcuri, care la rândul lor se reazemã pe 4 stâlpi colosali. Douã dintre aceste arcuri, pentru a oferi mai multã rezistentã, sunt închise de un zid plin, sustinut de douã etaje de coloane. Pe cele douã arce perpendiculare pe navã, cel oriental si occidental, se sprijinã douã semicupole. în fundul hemiciclului acoperit de semicupola orientalã se deschid trei abside-, cea din mijloc formeazã sanctuarul, cele laterale se deschid în pãrtile de jos, care sunt împãrtite în douã etaje: cel de sus formã gyneceul si era rezervat femeilor. Acolo venea împãrãteasa, înconjuratã de suita sa402.
*' Dupã A. M. Schneider, Die Hagia Sophia zu Konstantino-pel, Berlin, 1939, iar nu 31 m, cum s-a admis pânã atunci; v. Stein, op. cit., p. 458, n. 2.
*2 Ch. Diehl, Justinien, pp. 476-478.
683

Minunea acestui edificiu era cupola colosalã care îl stãpânea. Se admite în genere cã din arhitectura orientalã, în particular din a Persiei, au luat arhitectii lui lustinian ideea acestei dispozitiuni si e posibil ca aceste metode de constructie sã se fi propagat prin Siria în Asia Micã si de acolo la Constantinopol. Arhitectii lui lustinian aplicarã însã aceste metode cu o îndrãznealã necunoscutã, fãcând operã de adevãrati creatori.
Cupola centralã a fost una din problemele cele mai grele, din cauza proportiilor enorme ce i s-au dat. I s-au dat mai întâi ca suporturi patru stâlpi masivi, ale cãror pietre, asezate cu o grijã extremã, furã prinse cu ciment si legate cu crampoane de fier. Pentru cupolã dificultatea era si mai mare. Pentru a-i micsora greutatea, se folosirã materiale speciale, cãrãmizi dintr-un pãmânt alb, spongios, extraordinar de usoare, fabricate în Rhodos; cinci bucãti de acestea de abia aveau greutatea unei cãrãmizi obisnuite. Astfel se ridicã aceastã cupolã, la mai mult de 55 m deasupra pãmântului, „operã admirabilã si înfiorãtoare în acelasi timp", dupã cuvântul lui Prokopios. „Ea pãrea cã atârnã de cer printr-un lant de aur" adãuga acelasi*3.
Cu toate aceste precautiuni, temerile au fost în curând justificate. Anii care au urmat inaugurãrii au fost strãbãtuti de cutremure de pãmânt, uneori foarte violente: unul, în anul 553, a tinut 40 de zile, un altul, din anul 557, a prãbusit o parte a orasului. Cupola Sfintei Sofii s-a resimtit de aceste zguduiri repetate: crãpãturi mari au brãzdat-o la început, iar la 7 mai 558 ea se prãbusi, zdrobind sub sfãrâmãturile ei amvonul,
w Ibidem, pp. 478-479.
684

o minune de artã. Cauza acestui accident s-a crezut a fi ridicarea prea repede a esafodajelor de lemn care o sustineau, în graba care se puse pentru lucrul mozaicurilor care trebuiau sã decoreze cupola, împãratul s-a grãbit sã repare stricãciunea. Anthemios si Isidor nu mai erau însã în viatã. Acesta din urmã lãsase un nepot, Isidor cel Tânãr, care a fost însãrcinat cu lucrarea. EI a întãrit arcurile si a înãltat cupola cu încã 30 de picioare, dându-i o avântare mai micã, o formã generalã mai putin îndrãzneatã. Cupola aceasta, terminatã în decembrie 562, mai putin frumoasã, dar mai solidã, e aceea care se vede azi. Ea a fost inauguratã din nou cu mare pompã si atunci pronuntã în fata lui lustinian Paulus Silentiarius faimoasa lui Descriere a Sfintei Sofii.
Asa este, în liniile sale mari, arhitectura bisericii. Dar gustul de mãretie al lui lustinian se vãdeste mai cu seamã în decoratiunea clãdirii, în veacul al Vl-lea, în tot Imperiul bizantin stãpânea gustul de lux pompos si rafinat.
Altãdatã, în arhitectura clasicã, decoratia era întotdeauna subordonatã constructiei generale; acum decoratiunea existã prin ea însãsi. Capitelul bizantin se acoperã de o dantelã de piatrã, care nu mai e sculpturã, ci o adevãratã artã de argintãrie în marmurã; combinatiile unei policromii îndrãznete amestecã în colonade si unesc în îmbrãcarea zidurilor rosul porfirului cu negrul si albul marmurii. Tot astfel, pentru a decora o bisericã atât de somptuoasã, reprezentatiunile familiare ale artei primitive a catacombelor nu mai sunt de ajuns: se cautã o maiestate mai sustinutã, atitudini mai nobile si mai grave, o pompã mai adecvatã presti-
685
NICOLAE  DÃNESCU
giului si puterii religiei. De aceea, pe fondul de aur al absidelor si cupolelor, mozaistul deseneazã acum, în locul picturilor de altã datã, acele vaste compozitii de un puternic efect decorativ, acele calme si statice figuri, simetric rânduite, a cãror maiestate severã produce o adâncã impresie de mãrire.
Jos, pe pardoseala bisericii, pe pãrtile inferioare ale zidurilor, marmurile de toate culorile, iaspul, albastrul, serpentinele si porfirele se împletesc în combinatii nuantate de mâna celui mai fin pictor. Astfel era arta nouã care se reveleazã în Sfânta Sofia.
înãuntru, sub cupolã, se ridicã o mare tribunã, amvonul, o minune de artã, în care strãlucirea ivoriului si a argintului, scânteierea pietrelor pretioase se unea cu marmurile cele mai bogate. Peste amvon era aruncat un dom îmbrãcat în plãci de aur încrustate cu pietre scumpe si în vârful cãruia era înfiptã o cruce, în fata absidei care alcãtuia altarul, o mãreatã despãrtiturã de argint cizelat. Pe coloanele care formau acest iconostas se desfãceau, în medalioane, chipurile lui lisus, al Fecioarei, al arhanghelilor, profetilor si apostolilor. Dar mai ales altarul din spatele iconostasului era o adevãratã minune. Sfânta Masã era toatã de aur si, deasupra ei, patru coloane de argint aurit sprijineau un dom pe care se înãlta o cruce de aur. în fundul absidei era scaunul patriarhului, în argint aurit. si dacã am vrea sã ne facem prin cifre o idee despre aceastã mãretie, sã notãm cã, dupã Prokopios, numai în altarul Sfintei Sofii erau 40.000 livre de argint404.
*4 Ibidem, pp. 481-484. 686
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
Dar ceea ce pare a fi stârnit mai cu seamã admiratia contemporanilor era frumusetea luminii de care se umplea biserica noaptea, la marile sãrbãtori. Paulus Silentiarius a descris pe larg multele polycandila de argint, lãmpile în formã de corãbii, candelabrele în formã de copaci, lanternele aeriene, agãtate la baza circularã a cupolei. Astfel luminatã, biserica strãlucea ca un incendiu splendid, anuntând de departe navigatorilor apropierea de capitalã405.
La 27 decembrie 537 Sfânta Sofia a fost solemn inauguratã, lustinian, într-un car tras de patru cai, a venit la intrare, care da în Augusteon. Patriarhul îl primi, conducându-1 în bisericã. Când împãratul îsi vãzu visul realizat si atâtea splendori care erau opera sa, alergã pânã la amvon si acolo, cu mâinile întinse, exclamã: „Slavã lui Dumnezeu care m-a învrednicit a sãvârsi o asemenea operã. O, Solomon, te-am învins!". Dãdu poporului sãrbãtori si liberalitãti, dãrui bisericii vase de aur, bogate vesminte sacerdotale si 365 de domenii în împrejurimile Constantinopolului, câte unul de fiecare zi. Mai mult de 500 de clerici au fost însãrcinati a sluji în „Marea Bisericã", neyâÃî] eor/l^oia. în sfârsit, moastele cele mai venerate au fost aduse aici: între altele, tezaurul Sfintei Sofii poseda ghizdurile putului lângã care lisus a vorbit Samaritencii si trompetele care au fãcut sã cadã zidurile Ierihonului.
în timp ce lustinian îsi clãdea catedrala sa, Theodo-ra se interesa de ridicarea unui alt edificiu, care meritã a fi mentionat alãturi de Sfânta Sofia. E biserica Sfintilor Apostoli.
Ibidem, pp. 484-486.
687
I!
N1COLAE   BÃNESCU
Ea a fost înãltatã pe locul ocupat de bazilica începutã în veacul al IV-lea de Constantin cel Mare si sfârsitã si inauguratã de Constantius406. Bazilica aceasta a fost dãrâmatã complet - ea cãdea în ruine - si la 537 a început clãdirea celei noi, ce s-a inaugurat solemn la 28 iunie 550. Doi dintre principalii arhitecti ai Sfintei Sofii - Anthemius din Tralles si Isidor cel Tânãr au supravegheat constructia si, ca si la Sfânta Sofia, ei au desfãsurat si aici toate splendorile decoratiunii bizantine. O pãdure de coloane, culese fãrã îndoialã din templele pãgâne în cea mai mare parte, forma de jur împrejurul clãdirii un îndoit etaj în culori bogate; pe sol, pe ziduri, marmure pretioase erau dispuse în mozaic; pe bolta cupolelor, pe pereti, mozaicurile înfãti^ sau alãturi de Christos triumfãtor, înconjurat de Fecioarã si de Apostoli, episoadele principale din viata pãmânteascã a Mântuitorului.
Dar mai cu seamã, prin planul constructiei, biserica Sfintilor Apostoli meritã un loc însemnat în istoria arhitecturii bizantine. Ea avea forma unei cruci grecesti si, pe când la Sfânta Sofia o singurã si enormã cupolã încorona clãdirea, aici se ridicau cinci cupole, la intersectia si la extremitãtile ramurilor crucii. Acestea erau inovatii care trebuiau sã aibã un mare viitor în istoria arhitecturii bizantine. Sfânta Sofia, foarte greu de imi-' tat, a rãmas aproape unicã; biserica Sfintilor Apostoli* a servit însã de model în veacurile urmãtoare. Cea mai mare parte a edificiilor religioase din Constantinopol, din Grecia si din tot Rãsãritul reproduc aceste cupole*
406 V. asupra ei cf. Diehl, Manuel d'art byzantin, Paris, 1910, pp. 166-167 si 189.
688
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
multiple si sistemul sãu de constructie central: San-Marco din Venetia nu e decât o replicã a bisericii Sfintilor Apostoli.
Cu mare pompã împãratul asezã în aceastã bazilicã moastele apostolilor Luca, Andrei si Timothei, regãsite sub lespezile vechii bazilici, unde fuseserã aduse solemn de cãtre Constantius, cu douã veacuri mai înainte. Constantin cel Mare destinase aceastã bazilicã pentru înmormântarea împãratilor, iar lustinian a pus sã se gãteascã aici pentru el si Theodora douã mãrete sarcofage, din marmura cea mai rarã, în care s-au depus mai târziu sicriele de aur ale acestor suverani407.
Fãcând abstractie de cele arãtate mai înainte, pentru acest domeniu nu pot fi pierdute din vedere câteva monumente importante, cum ar fi bisericile Sfânta Sofia, cu imensa sa cupolã, ori Sfintii Apostoli, cu planul ei în formã de cruce. Tipul basilicii cu cupolã mai e reprezentat de biserica Sf. Irena, ca si de biserica Sfintii Sergiu si Bacchus, cu planul circular, încoronat de cupolã.
Bisericile din Ravenna reprezintã, de asemenea, capodoperele stilului decorativ bizantin al epocii, în Occident, la Ravenna mai ales, trebuie sã cãutãm cele mai frumoase mozaicuri ale veacului al Vl-lea. Sân Apollinare Nuovo e minunea epocii ostrogote.
Pe zidurile bazilicii, trei zone suprapuse de mozaicuri se desfãsoarã deasupra arcadelor, în zona inferioarã, douã lungi procesiuni, una a sfintilor, alta a sfintelor, ies din zidurile Ravennei si din Classis si se
' Justinien, pp. 487-488.
689
I

îndreaptã cãtre Christos si Fecioarã, care stau pe tronuri. Deasupra, se aliniazã pe fond de aur figuri de sfinti, profeti si apostoli, mai sus, o serie de tablouri reprezintã minunile si Patimile lui Christos. Ch. Diehl mãrturiseste impresia profundã a acestei decoratii, „unul din cele mai grandioase ansambluri" ce ne-a lãsat arta bizantinã. Diehl socoteste cã în aceste frize somptuoase, în aceastã procesiune a sfintelor mai ales, cu costumele strãlucitoare si alcãtuirea fermecãtoare, este o amintire depãrtatã a frizelor Panathene-elor.
Zona inferioarã apartine epocii lui lustinian, cele superioare epocii lui Theodoric.
Dar la San-Vitale mai ales apar toate splendorile mozaicului bizantin din veacul al Vl-lea. Pentru a judeca arta lui lustinian, nu existã monument mai însemnat, mai complet, decât seria de reprezentatii care, de la pardosealã pânã la boltã, tapiseazã corul si absida, unde pe fond de aur Christos troneazã între arhangheli si sfinti, si mai ales în cele douã mari Tablouri de istorie care, de o parte si de alta a absidei, îi reprezintã pe lustinian si Theodora în mijlocul curtii lor.
S-a descris adesea mãretia costumelor împãratului, ofiterilor, ale celor pline de bijuterii pe care le înfãtiseazã Theodora si doamnele curtii. Dar mai remarcabil e caracterul individual pe care maestrul lor a înti-pãrit-o figurilor: ele ne dau portrete expresive si vii. în aceastã aliniere simetricã a figurilor e ceva conventional, desigur, iar în grelele draperii ceva solemn si teapãn. Doar strãlucirea coloritului, caracterul figurilor, splendoarea costumelor sterg aceste defecte, în aceste
690
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
mozaicuri, arta bizantinã ne-a lãsat una dintre cele mai admirabile creatii ale sale.
La Sân Apollinare in Classe se regãseste acelasi amestec complex al vechilor traditii si al noilor traditii408.
Nu pot fi lãsate deoparte nici frumoasele manuscrise ilustrate, cum ar fi Evangheliarul din Rossano, manuscrisul lui Cosmas din Biblioteca Vaticanului ori manuscrisul Dioscoride de la Viena. Aceeasi bogãtie a decoratiei se remarcã în stofele pãstrate, în ivoriile sculptate (diptice consulare, catedra lui Maximian la Ravenna), în argintãriile pretioase, care atestã arta savantã a atelierelor, în toate apar cele douã influente contrare, anume traditia clasicã elenicã pe de o parte, sirianã si orientalã pe de altã parte, care au conferit artei bizantine caracterul sãu original.
*
în cei din urmã ani ai domniei sale, lustinian, bãtrân si slãbit, se cufundã în contemplatii teologice, neglijând afacerile imperiului. Am vãzut rezultatele politicii duse de el în aceastã ultimã perioadã a vietii sale. Imperiul, cu toatã strãlucirea lui exterioarã, era slãbit de puteri, ca urmare a uriaselor silinte ce fãcuse; supusii obositi de imensele cerinte ale domniei ce se înconjurase de atâta fast si de atâta mãrire, îndusmãniti în atâtea provincii de politica religioasã a împãratului. Cu toate aceste neajunsuri, se astepta cu temere momentul mortii lui lustinian, care putea sã arunce Capitala în rãscoalã si sã cufunde imperiul într-un rãzboi civil.
*" v. Ch. Diehl, Manuel d'art byzantin, pp. 196 si urm.
691

întrunind laolaltã atâtea calitãti si defecte, personalitatea lui lustinian este greu de definit. A fost mai putin bizantin si mai degrabã cel din urmã împãrat roman. Pentru cã el a urmãrit cu tenacitate restaurarea Imperiului Roman, ale cãrui resturi si le împãrtiserã barbarii. Se socotea suveranul regilor barbari stabiliti pe teritoriul roman. Aceasta a fost cheia de boltã a ; politicii sale externe. A fost primul din împãratii romani care s-a arãtat, în vorbã si faptã, stãpânul absolut al romanilor, dupã cum remarca istoricul Agathias. Ca legiuitor, campion al religiei, cap suprem al bisericii, de a cãrui vointã depindea totul, lustinian avea o dispozitie naturalã pentru controversele religioase, considerabile cunostinte teologice si un real talent pentru oratorie. Lua decizii în materie de dogme.
Dacã a fãcut rãzboaie, acestea n-au fost numai pentru a recâstiga proviiiiciile pierdute, ci si pentru a-i proteja pe catolici de adversarii lor arieni, eretici, întreprinderile sale militare au avut uneori entuziasmul unor cruciade. De aceea, unul din scopurile esentiale ale diplomatiei sale era sã-i aducã pe pãgâni la turma crestinã. Misiunile au reprezentat deci o trãsãturã caracteristicã a politicii bizantine în veacul al Vl-lea. lustinian a fost un reprezentant de seamã pentru ceea ce s-a numit cezaropapismui bizantin409.
409 [Cea mai recentã si competentã punere la punct a acestei chestiuni, a discutiilor privind „cezaropapismui bizantin", ca si „teocratia" pontificalã, apartine lui Gilbert Dagron, Empereur et pretre. Etude sur le 'cesaropapisme- byzantin, Paris, Ed. Galli-mard, 1996.]
IV.
URMAsII LUI IUSTINIAN I (565-610)
Domniile acestora au reprezentat un moment însemnat pentru istoria bizantinã, încã din vremea lui lustinian, limba latinã oficialã începuse a pierde terenul de limbã a statului. Dupã aceea, ea a fost tot mai mult alungatã de limba greacã. Acest proces a fost observat si de cronicarii longobarzi si sirieni, care încep cu Maurikios seria împãratilor „greci".
1. Presiunile migratorilor si destrãmarea restauratiei lui lustinian
lustinian nu avusese copii. El avea însã sapte nepoti, fii ori nepoti ai fratelui si ai surorii sale. Ei avuseserã parte de o crestere aleasã si se aflau în fruntea provinciilor. Temându-se sã-1 desemneze pe vreunul dintre ei ca urmas, lustinian a întârziat înadins un act care-i putea aduce complicatii. Dintre toti însã, Iustin, fiul surorii sale Vigilantia, era mai iubit si mai apropiat de el, îndeplinind functia de încredere de kouropala-tes, care-i impunea sã fie mereu prezent la curte. Aceastã demnitate de cura palatii410, fãrã coleg, îi fusese conferitã în anul 550 sau 551, Iustin pãstrând-o pânã la moartea împãratului. Ca urmare a acestei situatii, demnitatea a dobândit o importantã pe care n-o avusese pânã atunci.
La moartea lui lustinian (în noaptea de 13-14 noiembrie 565), acest nepot al sãu, prin energia sotiei
410 începând din vremea domniei lui Iustin al II-lea, functia de cura palatii, conferitã în mod obisnuit unui membru al familiei imperiale, a ajuns cea mai înaltã din imperiu, dupã cele de cae-sarsi nobilissimus (E. Stein, op. cit., p. 746).
693

sale Sophia si cu ajutorul lui Tiberius, care comanda garda palatului, a fost ridicat pe un scut si proclamat împãrat. Patriarhul i-a dat apoi binecuvântarea, iar poporul 1-a aclamat la Hippodrom.
Iustin al II-lea (565-578) ar fi lãsat o amintire foarte bunã, dacã o boalã cumplitã nu 1-ar fi împiedicat sã guverneze. Din aceastã cauzã, în decembrie 574 el si 1-a asociat pe Tiberius, supranumit Constantinus, în calitate de caesar, astfel încât sarcina imperiului, pe care dupã 578, când a murit Iustin, a purtat-o singur, a rãmas încã de pe acum asupra lui.
în interior, Iustin crutã foarte mult finantele statului, atât de zdruncinate de lustinian. în politica bisericeascã el este strict ortodox.
în afarã, politica de pânã acum a imperiului se sfarmã. Situatia generalã cerea o atentie deosebitã la frontierele de nord si de rãsãrit. La sfârsitul domniei lui lustinian, apãruse la nordul Dunãrii un popor nou, de origine turcã: avarii, în rãsãritul câmpiei Ungariei, triburile slave cãzurã sub stãpânirea lor. Ei se amestecarã în curând în certurile celor douã popoare germanice din Pannonia: longobarzii si gepizii.
Noua domnie a avut o atitudine hotãrâtã fatã de acesti primejdiosi dusmani. lustinian plãtise avarilor o subventie anualã. Când ambasadorii haganului venirã, în primele zile ale domniei lui Iustin, ca sã reclame banii, noul împãrat, care, pentru a-i uimi pe barbari, îi primi în mijlocul unui ceremonial orbitor, le refuzã acest dar, amenintându-i. Avarii nu s-au putut rãzbuna, fiind atrasi în rãzboiul dintre longobarzi si gepizi. Cei dintâi îi cheamã în ajutorul lor si gepizii sunt striviti în anul 567, cu desãvârsire, fãrã ca Bizantul sã intervinã, iar regatul lor a fost nimicit. Alboin, regele
694
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
longobarzilor, se hotãrî atunci sã pãtrundã în Italia. El cunoscuse aceastã tarã mai înainte, în vremea rãzboiului de cucerire a Italiei purtat de Narses, si nu putuse uita vãile ei fertile. Gloria lui Alboin strânse îndatã sub steagurile sale, pe lângã natia sa, o multime de barbari din Noricum si Pannonia. Longobarzii îsi pãrãsirã în 568 pãmânturile lor, pe care le lãsarã avarilor, si se îndreptarã asupra Italiei411. Ei n-ar fi izbutit, poate, dacã ar fi luptat cu Narses, pe care-1 cunoscuserã si de care se temeau. Dar, din nenorocire pentru imperiu, Narses fusese la începutul anului 568 rechemat la Constantinopol, populatia plângându-se împãratului de asuprirea lui, fiindcã, în perioada în care administrase Italia de la Ravenna, ca exarb al imperiului, cu multã putere, se comportase fãrã nici un scrupul, strângând o enormã avutie si stârnind mari nemultumiri. Narses se retrãsese la Neapole, cu intentia
411 Dupã L. Hauptmann, Les rapports de Byzantins aves Ies Slaves eh Ies Avares pendant la seconde moitie du Vf siecle, în „Byzantion", IV (1927-8), pp. 137-170.
Nimic nu probeazã cã emigratia longobarzilor din Pannonia în Italia s-a fãcut sub presiunea avarilor. Dimpotrivã, prezenta în expeditie a supusilor avarilor, care erau bulgarii, sarmatii si gepizii, ne dovedeste mai degrabã cã cele douã popoare erau în realitate amice în 568 si cã singurã dizgratia lui Narses le-a împins a-si alege directii diferite, în loc de a ataca Bizantul împreunã. Longobarzii urmau sã se bucure de comorile Italiei, avarii de acelea ale Bizantului. Baian nu se îngriji de stãpânirea Pannoniei, ci preferã a trimite neobosite ambasade lui Iustin ca sã obtinã Sirmium, cheia Bizantului.
O parte a longobarzilor a rãmas, foarte probabil în 568, în Pannonia, pentru a pãstra natiunii, în caz de neizbândã a expeditiei italiene, drepturile sale asupra vechii patrii.
695
NICOLAE  BANESCU
de a cãlãtori mai departe, dar se întorsese la Roma la rugãmintea papei loan, probabil pentru cã în fata invaziei longobarzilor locuitorii numai de la el puteau spera salvarea. Bãtrânul general a fost înduplecat, si astepta la Roma sã-i vinã de la Constantinopol revocarea concedierii, ceea ce nu s-a întâmplat. Acolo, la Roma, muri Narses, la adânci bãtrânete, ca particular, în anul 574412.
Când longobarzii trecurã, în 568, Alpii lulieni, urmasul lui Narses, Flavius Longinus, nu fu în stare sã le opreascã înaintarea, care a fost tinutã în loc o bucatã de vreme numai prin opunerea îndãrãtnicã a câtorva orase, în câtiva ani cucerirã Italia de Nord si Tuscia. Orasele întãrite, care la început rezistarã, cãzurã dupã câtiva ani: Ticinum Pavia, care devine resedinta regelui (572), apoi Patavium si Cremona. Când Alboin cade asasinat în 572, cuceririle longobarzilor nu se opresc. Exarhatul din Ravenna ajunsese sã stãpâneascã în cele din urmã numai coasta pânã la Ancona, Roma cu tinutul ei (numit mai în urmã Romagna), Neapole si Italia Sudicã. Genua a fost încã pãstratã un timp. Insulele Sicilia, Sardinia, Corsica, Balearele erau de asemenea, sub bizantini.
Pe plan universal istoric e însemnat faptul cã acum, pentru întâia oarã, dupã 800 de ani, se rupe unitatea Italiei; ea se va reface numai în vremea noastrã. Pe de altã parte, prin slãbirea mare a puterii bizantine în Peninsula Italicã, silintele episcopilor de Roma de a
4U V. E. Stein, Studien zur Geschichte des byzantinischen Reiches, vornehmlich unter den Kaisern Iustin II. und Tiberius Constantinus, Stuttgart, 1919, pp. 15-16.
696
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
ajunge complet neatârnati, îsi aflã un câmp mai sigur si înainteazã mai repede.
O armatã e trimisã de Tiberius, comandatã de Ba-duarius, ginerele lui Iustin, în Italia, la anul 575, dar a fost bãtutã. Pânã la Mauricius nu mai apare o armatã bizantinã în Italia.
Studiind geografia Italiei în perioada longobardã, se constatã existenta a trei stãpâniri în peninsulã: bizantinã, francã si longobardã.
Imperiul bizantin stãpânea pretutindeni multe centre, dupã cum urmeazã:
în Nord, Liguria maritimã; Cremona, Placentia, Vulturnia, Mantua, Mons Silicis, Patavium, Brixellum; coasta venetianã; Concordia, Opitergium, Altinum; Ravenna si Aemilia, Pentapolis (= Ariminum, Pisaurum, Fanum, Senegellia, Ancona); Pentapolis interioarã (Aesis, Forum Semproni, Urbinum, Callis, Eugubium); Auximum.
în Centru: Picenum (Coasta la sud de Ancona, inclusiv Fir-mum, Castrum Truentinum, Castrum Novum); Ortona (sudul Coastei Adriatice mai departe), Perusia; Roma si ducatus Romae, de la Urbs Vetus (Orvieto), la nord Gaeta si la sud Formiae.
în Sud: Parte din Campania (inclusiv Neapole, Salernum, Amalfi, Surrentum, Castrum Cumanum, Puteoli), mai departe sudul, Aeropolis si Paestum; Brutii, Calabria; Barium, Sipontum.
Insule: Sicilia cu Elba; (Corsica si Sardinia apartin Exarchatu-lui Africii).
Francii detineau doar în extremitatea nord-vesticã unele posesiuni: Augusta Praetoria (Aosta) si vãile ei; Segusia sau Seusia (Susa) si vãile ei. Aceste strâmte regiuni apartin Burgundiei (Regatul lui Guntram) cãtre anul 588, dar probabil rãmân france pentru un timp.
Longobarzii au cucerit restul, în urmãtoarea ordine cronologicã:
568: Forum lulii, Vincentia, Verona, toatã Venetia (afarã doar de Coastã, Patavium, Mons Silicis, Mantua).
569: Liguria, inclusiv Mediolanum, (afarã de coasta maritimã si Ticinum = Pavia). De asemenea Gallia Cisalpina, afarã de Cremona si câteva cetãti mici.
697
NICOLAE   BANESCU
570-572: Italia centralã si sudicã e cuceritã partial, inclusiv Toscana si ducatele Spoletium si Beneventum.
572: Ticinum (dupã un asediu de trei ani); posibil Mantua si Placentia.
579: Classis (pierdut în 588, recuperat si predat cãtre 720, reluat de Liutprand cãtre 725).
588: insula Comacina (în lacul Como).
590: (pierdute Mantua, Placentia, Mutina, Parma, Rhegium, Altinum).
592: Suana (în Toscana).
Dupã anul 600, longobarzii au fãcut alte cuceriri, anume:
601: Patavium.
602: Mons Silicis.
603: Cremona, Mantua (si poate multe alte cetãti recuperate de imperiu c. 590), Vulturina (lângã Brixellum).
605: Urbs, Balneus Regia (= Bagnorea).
înainte de 640: Concordia.
înainte de 642: Sipontum.
Pe la 640: Liguria maritimã, Altinum, Opitergium.
Dupã plecarea longobarzilor spre Italia, avarii, singurii stãpâni în câmpia Pannoniei si numeroasele triburi slave amenintã în mase tot mai mari provinciile de la sudul Dunãrii. Bizantul luptã cu energie împotriva lor. O armatã comandatã de Tiberius e totusi înfrântã. Pacea e cumpãratã numai cu bani. Iar sub domnia lui Tiberius, în anul 578, slavii nãvãlesc în Balcani pânã în Grecia413.
413 Ed. Dulaurier, Extraits de la Chronique de Michel le Syrien, Paris, 1849, pp. 23-24; cf. Stein, p. 105. împãratul trimise pe prefectul de Illyricum cu flotã pentru a-1 transporta pe Baian în tinuturile Slavilor, în stânga Dunãrii, determinându-i astfel sã se întoarcã. Slavii au rãmas în Balcani pânã în 581, ajungând la Zidul cel lung.
698

în 581, importanta cetate de frontierã Sirmium e pierdutã. Baian o asediazã multã vreme, armatele imperiului nu au fost în stare sã o salveze si pentru cã poporul suferea teribil de foame, împãratul a dat ordin lui Theognis generalul sã o predea sub conditiile stabilite de hagan. Locuitorii erau retrasi fãrã a-si lua bunurile, haganul primea plata sumelor suspendate de la începutul rãzboiului (80.000 galbeni de trei ori) si predarea unui fugar compromis cu una din sotiile sale, fugar, pe care imperiul nu 1-a dat însã, sub cuvânt cã nu stie unde e4". Cu aceasta se pecetluieste soarta provinciilor de nord.
O interventie energicã împotriva longobarzilor a fost împiedicatã si prin faptul cã, afarã de avari, noul dusman de la Dunãre, vechiul vrãjmas iranic al imperiului reluase, în 572, rãzboiul care se întrerupsese de vreo 10 ani. Tocmai în vremea aceasta Curtea bizantinã intrase în relatii cu un popor care apare întâia oarã în istorie, cu turcii. Ei întemeiaserã în stepele Rãsãritului unul din acele imperii efemere care s-au creat adesea de cãtre nomazii asiatici.
Stãpânind de la rãsãrit de Caspica si de fluviile turanice pânã la ocean, acesti turci, care împinseserã mai înainte pe avari cãtre Apus, au legat în 562 relatii cu Iustin, tocmai ca dusmani ai avarilor; când ei îsi împing apoi corturile pânã la Volga si la Marea de Azov, împãratul Iustin al II-lea, în anii 568 si 569, a schimbat cu ei mai multe solii. Imperiul a încheiat cu turcii o aliantã împotriva avarilor si persilor, dar nu a
414 V. Stein, op. cit., pp. 112-113.
699
NICOLAE  BÂNESCU
avut mare folos din aceastã aliantã, cãci îndatã dupã 572 imperiul turc s-a dezbinat din interior.
Rãzboiul cu persii e, provocat de Armenia. Construirea unui templu al Focului în capitala ei religioasã Duin (Dvin, Dovin, Dubis, situatã la nord de Artaxata) stârneste acolo revolta împotriva persilor. Armenii cautã ajutor la bizantini. Rãzboiul începe si dureazã, cu mici întreruperi, 20 de ani. Chosroes I Nusirvan ia în 573 Dara, iar Siria este prãdatã îngrozitor. Tiberius, chemat la domnie, e însãrcinat cu rãzboiul împotriva persilor. El izbuteste sã încheie un armistitiu pe 3 ani, din care Armenia era însã exclusã. Chosroes a pãtruns de acolo în 575 în Asia Micã, dar Tiberius a strâns o armatã puternicã, pe care a pus-o sub comanda lui lustinian, iar acesta 1-a bãtut strasnic pe rege la Melite-ne, în 576. Armatele bizantine pãtrund pânã la Cas-pica, în timp ce generalul Maurikios cucerea Singara, în Mesopotamia. Acesta repurta si alte succese strãlucite pe pãmântul Persiei, si Chosroes se arãtã, în cele din urmã, dispus a începe tratativele de pace pe care i le oferise Tiberios. Dar în 579 Chosroes moare si tratativele sunt zãdãrnicite. Fiul si urmasul sãu Hormizd (Hormisdas) al IV-lea a continuat rãzboiul pe care, la rândul sãu, Tiberius 1-a sustinut cu toatã energia. La 581 bizantinii au repurtat, la Constantina, o biruintã strãlucitã.
Din nefericire pentru imperiu, domnia acestui împãrat bine înzestrat si cu foarte bune intentii a fost prea scurtã. Tiberius a murit în august 582 si Maurikios, pe care-1 fãcuse ginere (cãsã-torindu-1 cu Constantina, fiica lui) si-1 destinase drept urmas, se urcã pe tron (582-602).
700

Maurikios era un om cu caracter distins, dintr-o familie bunã, înzestrat cu o aleasã culturã, cu însusiri militare pe care si le arãtase în luptele cu persii, dupã care intrã în familia împãratului. Era, ca urmare a succeselor obtinute, cel mai de vazã general al imperiului, sfãtuitorul ascultat al împãratului Tiberius, care, pentru aceste mari însusiri, îl introdusese în familia sa si-1 desemnase ca urmas.
Maurikios a încercat în mod special sã reducã pretentiile mari ale armatei si sã micsoreze solda urcatã a trupelor. Aceasta a avut un efect dãunãtor în rãzboiul cu persii, care încã se purta, în anul 588, izbucni o rãscoalã în lagãrul bizantin, care numai cu greu a putut fi potolitã, între generalii care luptau la hotarele Mesopota-miei, s-a distins Heraklios, dintr-o bogatã familie de nobili din Chartagina. El a repurtat în 591 o mare biruintã asupra persilor la Nisibis. împrejurãrile interne ale Regatului persan aduc o întoarcere neasteptatã a lucrurilor si soarta acestui regat a stat acum în mâinile împãratului bizantin. Rãscoala generalului persan Bahram (Vahram) Ciobin, care se distinsese în luptele cu turcii, 1-a înlãturat pe Hormizd'H'; de pe tron, fãcându-1 sã-si piardã si viata. Fiul sãu Chosroes al II-lea Parwez, unul dintre cei mai însemnati bãrbati dintre ultimii Sasanizi, intrând în rãzboi cu Bahram, s-a refugiat cu familia sa în 591 pe pãmântul imperiului, pe lângã comandamentul din Hierapolis'1115. Maurikios a intervenit în favoarea sa si expeditia din acest an 1-a pus pe Chosroes al II-lea pe tronul strãbunilor sãi. El a fãcut astfel din acesta un prieten al imperiului, care îsi recapãtã Dara, Martyropolis si cea mai mare parte din Armenia persanã.
413 Hormizd era un tiran, care a provocat mari nemultumiri si: a fost asasinat. Fiul sãu Chosroes II Parwez a urmat în 590 la tron. Dar cel mai bun general, Bahram, s-a revoltat si a uzurpat tronul.
416 Se trimise cu o ambasadã o scrisoare implorând ajutorul lui Maurikios, cu fãgãduinta solemnã de a ceda Dara si Martyropolis. împãratul primi si solii lui Bahram, dar se hotãrî pentru suveranul legitim împotriva uzurpatorului (V. Guterbock, Byzanz und Persien, pp. 32-33).
701

în Apus, împãratul a dat o deosebitã atentie lucrurilor. si nu e un fapt fãrã importantã cã întâia oarã sub Maurikios apare titlul de exarh în Ravenna si Cartagina. Italia si Africa, deopotrivã amenintate de iongobarzi si de mauri, au primit astfel în exarhi niste guvernatori militari cu puteri întinse, care, încetul cu încetul, si-au supus si puterea civilã. Aceste douã exarhate sunt modelul organizãrii themelor (.•Qâfiaicgty, care se va aplica în veacul al Vll-lea. Pentru recâstigarea Italiei superioare, Maurikios a legat o aliantã cu francii; ea nu a avut însã nici un rezultat; dar cel putin înaintarea mai departe a longobarzilor a fost opritã.
Situatia cea mai primejduitã era însã, permanent, la frontiera de nord. Dacã pacea cu avarii a fost cumpãratã printr-o urcare a tributului, triburile slave însã, supuse acestora, pãtrundeau necontenit peste Dunãre, în 581, ei ajung, am vãzut, pânã la Zidul cel lung; atacã de douã ori Tessalonicul în 583'""''. Un veac si jumãtate mai târziu, marinarii numesc Kynuria (pe coasta golfului Argolic, la est de Laconia) „tara slavinicã". Cât de puternic era neo-elementul slav în districtele elenice, aratã si împrejurarea cã în generatia urmãtoare (623) o flotã de pirati slavi atacã si pradã Creta. Aceasta 1-a fãcut pe vestitul Fallmerayer sã formuleze teoria lui aventuroasã despre slavizarea totalã a poporului elen (cu exceptia câtorva orase maritime), în zilele lui Maurikios''18. Ipoteza lui a fost anulatã stiintific de K. Hopf1*. Desigur, urme slave sunt multe pe pãmântul grecesc, toponimia o adevereste, mult sânge slav s-a amestecat în epoca aceasta cu sângele elen; aceasta a putut reînvia puterile amortite ale poporului grec. Dar de o
417 „Minunile Sf. Dimitrie" ne informeazã asupra atacurilor Slavilor împotriva marii metropole a Balcanilor si a rezistentei locuitorilor, ajutati de sfântul patron al orasului (.Acta Sanct., oct, t. IV 104 si urm.; Migne, P.G., 116, col. 1204 si 1326). Cf. O. Tafrali, Thessalonique des origines au XIV siecle, Paris, 1913 = Thessalo-nica, 1993.
"8 Gesch. der Halbinsel Morea, waehrend des Mittelalters, Stutt-gart-Tubingen, 1830-1836.
4)9 Gesch. Griechenlands vom Beginn des Miltelalters bis auf unsere Zeit, Leipzig, 1867.
702

slavizare totalã a poporului grec nu se poate vorbi. Complet slavizate au fost în epoca aceasta si în generatiile urmãtoare nordul Peninsulei Balcanice, tinuturile de azi ale limbii sârbo-croate si ale celei bulgare.
în anul 583, au cãzut în mâinile avarilor si slavilor Singidu-rum, Viminacium si alte fortãrete dunãrene; în 587 orasele Moesi-ei: Ratiaria, Dorostolon, Bononia si Marcianopolis. Slavii trec muntii Haermis, ajungând pânã la Adrianopol.
O schimbare s-a fãcut numai începând cu anul 591, când Maurikios, isprãvind rãzboiul cu persii, îsi îndreaptã toate puterile cãtre Dunãre pentru apãrarea provinciilor europene. Rãzboiul s-a purtat cu îndoitã furie. Avarii asediarã Tessalonicul, amenintând chiar si capitala; dar la 593, viteazul general Priskos pãtrunde dincolo de Dunãre, în tinuturile noastre, fugãrindu-i pe barbari; în 601 câstigã o mare biruintã la Viminacium si apoi, trecând dincolo, ajunge în tinuturile Tisei, ocupate mai înainte de gepizi, în mijlocul acestor succese, imprudenta lui Maurikios, care a dat ordin ca trupele sã ierneze în tinuturile neproductive ale dusmanului, pricinui o revoltã a armatei, care-1 costã tronul si viata.
Armata aceasta, care trebuia sã lupte necontenit, îsi fãcea bine mestesugul. Ea era capabilã de mult curaj. Dar ea cerea sã i se dea cartiere de iarnã în orase, sã i se împartã prada de la inamic, sã-si primeascã regulat, toamna, când avea loc încetarea actiunii, dimissio, sã-si primeascã datoratele stipendia în monede de aur si nu în altceva. Ea dorea pensiuni pentru veterani si chiar privilegiul ca fiul sã mosteneascã pozitia pe care o avusese tatãl în armatã, în sfârsit, ea dorea sefi toleranti, care s-o mãguleascã.
Dacã aceste cerinte erau refuzate, ea ridica fãrã teamã si fãrã remuscare steagul revoltei, ca în zilele legiunilor anarhice. Soldatii fluierau edictele împãratului care voise a economisi pe socoteala lor, îl trimiteau sã-si caute auxiliari într-un tinut barbar ori îl pofteau sã petreacã iarna în fata dusmanului. Drapelele imperiale erau aruncate la pãmânt, statuile suveranilor sfãrâmate în bucãti; rãsculatii mergeau atât de departe, încât izbeau cu o ploaie de pietre icoanele sacre de la care sperau mai înainte biruinta asupra pãgânilor, în Asia, Priskos fusese asediat la Edessa si silit
703
NICOLAE  BANESCU
a fugi. Philippicos, care-i urmã, întâmpinã o mare greutate pentru a obtine recunoasterea.
Altã miscare, izbucnitã peste Dunãre, a fost potolitã. Acum aceastã armatã s-a revoltat a doua oarã împotriva ordinului de a petrece iarna în mijlocul slavilor, fãrã nici o perspectivã de pradã. Phokas, un centurion care mai fusese pedepsit pentru nesupunere, un grec crud si puternic, a fost ridicat pe scut si proclamat sef al revoltatilor. Revoltatii pornirã cu el asupra Constantinopo-lului, cum fãcuse Vitalian, în veacul al V-lea.
Mauriciu putea sã spere numai în sprijinul factiunilor si le trimise sã apere zidul lui Theodosius. La apropierea rebelilor de Constantinopoi, el a încercat sã trateze cu Phokas, dar acesta respinse orice propunere. Rebelii nu se hotãrâserã sã-1 facã împãrat, de aceea ei propun lui Theodosius (fiul mai mare al împãratului) si socrului sãu Germanos sã primeascã ori unul, ori altul, locul lui Maurikios. împãratul a vrut sã ia mãsuri contra lui Germanos, si acesta se refugiase la Sfânta Sofia. Când încercã a-1 smulge din bisericã, multimea se revoltã, factiunile fug si ele de la ziduri si se reunesc cu populatia revoltatã. Verzii favorizati de Maurikios îl pãrãsesc, se duc înaintea lui Phokas la Rhegion si îl proclamã împãrat. Maurikios se îmbarcã si îsi cautã scãparea, împreunã cu familia sa, peste mare, în Asia. Vântul puternic iscat între timp îl aruncã la biserica Sf. Autonomous, lângã Chalkedon. Phokas e încoronat împãrat la 23 noiembrie 602. El o încoroneazã apoi si pe sotia sa Leontia si cu aceastã ocazie factiunile se ceartã, iar Phokas îsi face intrarea în capitalã pe un car tras de patru cai albi. Verzii cerând sã aibã locul de onoare, iar Albastrii nevrând sã cedeze, unul din Albastri strigã atunci trimisului împãratului cã Maurikios încã n-a murit. Tiranul i-a trimis si a executat pe toti fiii lui, înainte de a-1 decapita (27 noiembrie). Trupurile lor au fost aruncate în mare, iar capetele au fost expuse multimii în Hebdomon. Numeroase alte executii au trebuit sã consolideze stãpânirea uzurpatorului. Istoricii îl descriu în cele mai negre culori. Dupã uciderea lui Maurikios si a celor cmci copii ai sãi, au urmat executii în masã. Phokas a instituit un regim de teroare pentru a scãpa de adversari. Domnia lui a dezlãntuit o teribilã crizã politicã; Chosroes al H-lea a reluat luptele
704

pentru a-1 rãzbuna pe Maurikios, trupele sale au pãtruns adânc în Asia Micã; Peninsula Balcanicã a ajuns prada avarilor si slavilor. Lilius a fost trimis în ambasadã la persi pentru a anunta urcarea pe tron a lui Phokas. Chosroes al H-lea, indignat de uzurparea întâmplatã, deschide îndatã ostilitãtile (603) sub pretextul rãzbunãrii „tatãlui" sãu Maurikios. Narses, energicul general din Orient, spaima persilor, scos din comanda sa de cãtre uzurpator, se revoltã si cãutã o întelegere cu Chosroes al H-lea. Pentru ca sã-si poatã întrebuinta toate puterile în Orient, Phokas încheie pacea cu avarii, mãrindu-le tributul. Narses, încrezându-se fãgãduielilor nepotului împãratului, generalul Domentiolos, s-a predat, dar a fost executat fãrã milã. Persii au repurtat o serie de mari biruinte. Siria si Mesopotamia au fost inundate de cavaleria lor. în Capitalã, toti demnitarii erau dusmani tiranului si Phokas îsi sprijinea tronul pe un terorism sângeros. Priskos, care fusese fãcut ginere de împãrat, a intrat atunci în relatii ascunse cu exar-hul din Carthagina, Heraklios, si cu fratele sãu Gregorios. Fiul acestuia, Niketas, s-a îndreptat cu o armatã spre Egipt si a luat, dupã o luptã aprigã, Alexandria, în vremea aceasta, Heraklios fiul exarhului, s-a îndreptat cu flota africanã spre Constantinopol. Cei doi frati s-au învoit, spun Theophanes si Nikephoros, cu patriarhul, ca acela care va sosi mai întâi dintre fiii lor, sã se proclame împãrat. Dar Bury"120 dovedeste cã e o legendã „cursa pentru imperiu" dintre Heraklios si Niketas. Geografic, întrecerea lui Niketas pe uscat cu flota lui Heraklios îl fãcea sã piardã dinainte partida. Bury aratã cu mult temei cã participarea lui Niketas la întreprindere a avut drept scop sã ocupe Egiptul si dupã aceea sã-1 sprijine, cât ar fi fost necesar, pe Heraklios. Niketas si-a îndeplinit misiunea înainte de pornirea pe mare a lui Heraklios. Posesiunea Egiptului, grânarul imperiului, era de o importantã capitalã pentru un pretendent la tron, si ocuparea lui a fost probabil cea dintâi grijã a generalilor africani.
Fãrã a întâmpina multã rezistentã, el pãtrunde, la începutul lui octombrie 610, în portul Bizantului. Phokas a fost ucis de multime. O datã cu el au cãzut jertfã conducãtorii domniei sale,
420 V. ed. operei lui Gibbon, voi. V, Appendix, n. 5. .
705

Domentiolos, Bonosos, Leontios. în ziua de 5 octombrie 610, Heraklios a fost proclamat solemn de senat si popor ca împãrat, încoronat de patriarhul Sergios împreunã cu sotia sa Eudokia. El este întemeietorul unei noi dinastii (domneste între 610-641).
lustinian lãsase Statul într-o situatie criticã la moartea sa. Opera sa glorioasã costase enorm. Ea golise cu totul finantele imperiului, aruncase populatia în adâncã mizerie prin fiscalitatea apãsãtoare si abuzivã, pe care zadarnic încercase a o îndrepta. Corippus, în Panegiricul adresat lui Iustin al II-lea (/« laudem Iustini), povesteste cã atunci când noul împãrat apãru întâia oarã la Hippodrom, a fost primit de strigãtele deznãdãjduite ale populatiei, care-1 implora sã aibã milã de ea: miserere, perimus ! Câtva timp în urmã, scriitorul bisericesc Evagrius a dat expresia sentimentului public când încheia povestirea domniei marelui împãrat cu aceste cuvinte: „Astfel muri lustinian, dupã ce a umplut toatã lumea de zgomot si tulburãri; si primind încã de la sfârsitul vietii rãsplata nelegiuirilor sale, se duse sã caute dinaintea tribunalului Infernului dreptate^ ce i se cuvenea"421.
2. Iustin al II-lea (565- 578) si Tiberius-Constantin (578-582)
Iustin al II-lea s-a dovedit un om energic si cu bune intentii; din nefericire, era atins de o boalã crudã, care-i lua de multe ori mintile si-l silea sã stea închis în palatul sãu.                                                           ilH
1 V, l, ap. Diehl, op. cit., p. 32.
706

El a cãutat de la început sã îmbunãtãteascã situatia financiarã, sã reconstituie armata, cãci recrutarea trupelor ajunsese o mare dificultate, si sã usureze mizeria supusilor sãi. Mai întâi, luã mãsuri sã ridice creditul statului, plãtind îndatã din casa privatã a împãratului datoriile contractate de lustinian la bancherii capitalei, apoi publicã, în 566, o lege prin care ierta toate datoriile de impozite care trebuiau plãtite pânã la 30 august 560422. Pentru îndreptarea finantelor secãtuite, era mai cu seamã necesar sã se limiteze cheltuielile. O povarã mare pentru buna gospodãrire a Statului erau sumele însemnate cu care lustinian cumpãra pacea barbarilor. Tratatul din urmã cu persii impunea imperiului plata anualã a 30.000 de solidi (nomismatd); avarilor si hunilor utiguri si kutriguri li se plãteau 60.000 de solidi; cãpetenia arabilor de Hira, lachmidul Amr ("Anfipoc, TOV AÃaiJ.ovvSccpov), primea, la sfârsitul domniei lui lustinian, 100 de livre de aur (7.200 solidi)^.
Noua domnie a rupt hotãrât cu aceastã stare de lucruri, încã din noiembrie 565, împãratul îi respinse pe solii avari, care au venit sã cearã sumele obisnuite. Subventiile utigurilor si kutrigurilor au fost de asemenea suprimate, ca si plata lui Amr, cu toate interventiile Marelui Rege în favoarea vasalului sãu. Aceastã atitudine a avut drept rezultat izbucnirea rãzboiului cu persii. Pentru a-si putea face pregãtirile si a-si lichida mai înainte greutãtile pe care atunci le avea în apus, Iustin a cãutat sã amâne conflictul pânã în 572, plã-
422   Ernst Stein,  Studieri sur Geschichte des Byz. Reiches, vornehmlich unter den Kaisern lustinus und Tiberius Constanti-nus, Stuttgart 1919, p. 3.
423  E. Stein, op. cit., pp. 3-4.                                       ,.,.,;v
707

tind, în 569, încã pe 3 ani sumele pe care le prevedea tratatul încheiat de predecesorul sãu.
în acest timp, imperiul avea de lucru la frontiera Dunãrii, unde amenintau avarii si Baian cu conflictul dintre longobarzi si gepizi.
Am vãzut cum a apãrut la nordul Dunãrii, cãtre sfârsitul domniei lui lustinian, un popor nou asiatic, avarii, sfãrâmãturi ale semintiilor uigurilor, câti au mai scãpat din masacrul turcilor. Fugind cãtre Apus, ajung la nordul Caspicii, unde intrã în relatii cu imperiul si-i zdrobesc pe hunii sabiri. Pornind apoi mai departe cãtre vest, ei supun pe hunii utiguri si kutriguri, îi bat pe anti, stabilindu-se în cele din urmã în câmpia Ungariei. Triburile slave din rãsãritul Câmpiei Ungare au cãzut sub stãpânirea lor. în curând, avarii se amestecã în luptele dintre vecinii lor, longobarzii si gepizii. Primul conflict a izbucnit între dânsii în anul 566. Regele gepid Kunimund a apelat atunci la ajutorul împãratului, fãgãduindu-i cedarea cetãtii Sirmium, ocupatã mai înainte. Iustin al II-lea acceptã si-1 trimise pe ginerele sãu Baduarius cu trupele din Scythia si Moesia în ajutor. Gepizii au fost astfel salvati biruindu-i pe longobarzi; dar Kunimund nu s-a tinut de cuvânt si nu a restituit Sirmium. în anul urmãtor, a izbucnit un al doilea conflict, în care gepizii au fost nimiciti. Al-boin424 s-a adresat haganului avarilor, Baian, propu-
424 [Regele longobard Alboin (j 572 d. Chr.) era fiul lui Audoin sau Auduin, despre care a mai fost vorba în capitolul privitor la domnia lui lustinian. Izvoarele si bibliografia privitoare la personaj se mai aflã si în EPLBIP, voi. I, p. 207; mai mentionãm aici doar K. Chrestou, Byzanz und die Langobarden... 500-680, Athena, 1991.]
708

nându-i sã facã împreunã rãzboi gepizilor. Baian consimti, impunând însã conditii grele: sã se prezinte îndatã cu a zecea parte a vitelor ce le posedã longo-barzii, spoliile si captivii gepizilor sã se împartã în caz de victorie egal, iar teritoriul întreg al gepizilor sã fie ocupat de avari425, în fata acestei puternice coalitii, Kunimund recurge din nou la ajutorul bizantin, fãgãduind iarãsi Sirmium si tinutul eîaa) Apãov JCOTCCJJ.OV, adicã Slavonia de azi426. Dar împãratul a înteles sã rãmânã neutru între cei doi rivali, folosindu-se numai de împrejurarea ce i se oferea pentru a ocupa Sirmia. Gepizii au fost zdrobiti, cei mai bravi au murit pe câmpul de luptã, Kunimund pierind si el. Cu aceasta, dupã expresia lui Stein, gepizii dispar din istorie. Imperiul a fãcut o mare gresealã: prin nimicirea gepizilor, avarii ajung o mare putere. Ei se întind la Dunãre si Sava, de unde, sub vicleanul si brutalul Baian, sunt o permanentã primejdie pentru Peninsula Balcanicã. Longobarzii au simtit ei însisi aceasta si s-au vãzut siliti a-si cãuta o nouã patrie în Italia. L. Hauptmann, în-tr-un articol apãrut în Byzantion427', sustine cã nimic nu probeazã cã emigratia longobarzilor din Pannonia în Italia s-ar fi fãcut, asa cum spun unii, sub presiunea avarilor. Dimpotrivã, prezenta în expeditie a supusilor acestora - bulgari, sarmati, resturi ale gepizilor - ne dovedeste mai degrabã cã cele douã popoare erau în realitate prietene în 568 si cã singurã dizgratia lui Nar-
425 Ibidem., p. 9.
426 Ibidem.
427 Les rapports des Byzantins avec Ies Slaves et Ies Avarespendant la seconde moitie de V? siecle, „Byzantion", IV (1927-8), pp. 137-170.
709
NICOLAE  BÂNESCU
ses îi împinse a-si alege directii diferite, în loc sã atace Bizantul împreunã. Fireste, un acord a avut loc între Alboin si hagan; dar afirmatia cã o parte a longob-arzilor a rãmas, foarte probabil în 568, în Pannonia, pentru a pãstra neamului lor, în caz de neizbândã, drepturile sale asupra vechii patrii, rãmâne problematicã, cunoscutã fiind rapacitatea si violenta haganului. Dispozitia din acord, dupã care avarii trebuiau sã restituie longobarzilor tara lor în caz de nereusitã a aventurii italiene, „sunã ca o batjocurã" (mie ein Hohn klingt), declarã, cu atâta dreptate, Stein428.
3- Cucerirea Italiei de cãtre longobarzi
Alboin cunoscuse mai înainte Italia, pe timpul rãzboiului de cucerire purtat de Narses, si nu putea uita fertilele vãi ale acelei tãri. El a pornit la 2 aprilie 568, cu tot poporul sãu, si cu o multime de barbari din No-ricum si Pannonia, atrasi de gloria sa, pãrãsindu-si tara, pe care o lasã avarilor. Când a trecut Alpii luli-eni, urmasul lui Narses (acesta fusese rechemat de împãrat), Longinus, nu a fost în stare sã-i opreascã înaintarea, care numai prin opunerea îndãrãtnicã a câtorva orase, ca Pavia, a fost tinutã pe loc o bucatã de vreme. Oricum, intrând în Italia, nãvãlitorii longobarzi au fost de o ferocitate care a îngrozit lumea, în câtiva ani, pânã în 572 ei au cucerit toatã Italia de nord, numitã de atunci Lombardia, precum si Italia centralã si sudicã partial, inclusiv Toscana si ducatele Spoleto si Beneventum. Ticinum (Pavia) cade si ea în 572, dupã
E. Stein, op. cit., p. 9.
710

un asediu de trei ani, devenind resedinta regelui"*29. Când Alboin pieri asasinat la Verona, se crede cã din îndemnul Rosimundei care a rãzbunat uciderea tatãlui sãu, cuceririle longobarzilor nu se opresc. Kleph, unul din sefii nobili, ales de natiune, a fost succesorul lui Alboin. Dupã 18 luni, el a pierit la rândul sãu înjunghiat de un servitor (574), si regalitatea a fost suspendatã timp de 10 ani; bandele longobarde se împart între 35 de duci, instalati fiecare într-unul din orasele de nord, luptându-se între dânsii. Ele trec Apenninii si întind expeditiile lor groaznice pânã în Italia de Jos430. Rezistenta bizantinilor în fata iuresului sãlbatic a fost lamentabilã, mãrginindu-se a privi din orasele întãrite bandele feroce pustiind tara. Abia la 584 regalitatea se reconstituie în persoana lui Authari.
Imperiul mai rãmâne cu Exarchatul de Ravenna si, mai la sud, cu Pentapolis, care formeazã un ducat bizantin; la sudul peninsulei avea încã Bruttium, Apulia, Calabria si Coastele Campaniei, formând ducatul de Neapole. Sfãrâmãturile Campaniei romane, sabine, sudul Toscanei formeazã ducatul Romei, administrat de papã. în sfârsit, la nord, Bizantul pãstreazã încã, pânã la 640, Genova si litoralul Liguriei. Tot restul, interiorul peninsulei, e în mâna longobarzilor. Principatul de Spoleto taie legãtura dintre Roma si Ravenna. Acest principat central, cele de Benevent si de Salerno
429 Cronologia cuceririi longobarde a fost stabilitã de Bury, în ed. Gibbon, voi. V, Appendixs.
1(30 V. Ferdinand Lot, La fin du monde antique et le debut du Moyen Âge, colecuia „Bibliotheque de synthese historique, L'evo-lution de l'Hunianite", Paris, 1927, p. 333 si urm.
711

la sud, precum si Friul (Forum lulii) din interiorul Istriei, sunt aproape independente. Reclamat la frontiera Dunãrii, unde avarii încep îndatã presiunea lor, târân-du-i cu dânsii pe slavi, amenintat în Asia de primejdia mare a persilor, Iustin al II-lea nu a putut întreprinde nici o actiune militarã în Italia.
Longobarzii intrati în Italia sunt întâia oarã pe continent nãvãlitori adevãrati, spune Pirenne, neavând nimic dintr-o armatã romanã, nici din federati. Ei se impun populatiei, iau pãmânturile ei, o reduc la conditia de învinsã. Ocupatia lor face un contrast izbitor cu aceea a gotilor lui Theodoric: obiceiurile poporului longobard, dreptul sãu n-au suferit nici o influentã romanã431.
Organizarea statului longobard, „o dualitate de rasã si institutii", care a fãcut ca acest stat sã se sfarme la singurul contact cu francii Carolingieni, cum îl caracterizeazã Ferdinand Lot, a fost schitatã de el în opera citatã mai înainte.
431 H. Pirenne, Mahomet et Charlemagne, 5" Ldition, Paris-Bruxelles, ]937, p. 51 [în recenta traducere româneascã, pasajul respectiv sunã astfel: „longobarzii care au pãtruns în Italia sunt aproape tot atât de germanici ca si anglo-saxonii fixati în Bri-tania. Sunt pentru prima datã pe continent niste invadatori autentici, care nu mai au nimic în comun cu o armatã romanã sau cu foederati. Se impun populatiei, îi iau pãmântul, o reduc la starea de populatie învinsã. Ocupatia lor contrasteazã izbitor cu cea a Gotilor lui Theodoric. Ducii si regii lor, alesi de armatã, sunt pur germanici. Poporul trãieste încã sub regimul farae, adicã sippen. Obiceiurile si dreptul nu au suferit nici o influentã romanã" (H. Pirenne, Mabomed si Carol cel Mare, traducere de Sanda Opres-cu, Bucuresti, ed. Meridiane, 1996, p. 52)].
712

Crearea acestui stat a fost, dupã Hertzberg, un fapt de o însemnãtate istoricã universalã, cãci printr-însul se rupe întâia oarã unitatea Italiei, pentru multe secole, cãci ea se va reface numai în vremea noastrã; pe de altã parte, prin slãbirea continuã a puterii bizantine în peninsula italicã, silintele episcopilor de Roma de a ajunge complet neatârnati îsi aflã un drum mai sigur si mai repede432.
S-a spus adesea cã longobarzii n-ar fi reusit dacã ar fi avut sã lupte cu Narses, pe care îl cunoscuserã si de care se temeau; dar, din nefericire pentru imperiu, la începutul anului 568 Narses a fost rechemat la Con-stantinopol, populatia plângându-se împãratului de guvernarea lui asupritoare. El administrase ca „exarh" al imperiului, cu multã energie, dar fãrã nici un scrupul, strângând o enormã avutie si stârnise mari nemultumiri. Rechemarea lui Narses a dat nastere legendei dupã care bãtrânul general a cãutat sã se rãzbune chemându-i pe longobarzi în Italia. Povestea e înregistratã pe larg si circumstantiat de Porphyrogenetul433.
Relevând-o, Finlay observã cã istoria trãdãrii lui Narses poate sã se fi ivit în timpul mortii sale (pe care gresit o pune înainte de sosirea longobarzilor în Ita-
<32 Geschichte der Byzantiner und des osmanischen Reiches (coli. Oncken, Allgemaine Geschichte), Berlin 1883, p. 35-, cf. H. Pirenne, Histoire de l'Europe des invasions au XVf siecle, Paris, Alean, Bruxelles, N. S. E., 1936, p. 18: „C'enfutfait, en effet, de-puis lors, de l'unite dupays qui avaitfait celle du monde... La question italienne, qui s'estposee ã toutes Ies epoques de l'hisîoire de l'Europe sous desformes diverses, s'ouvre donc avec l'invasion lombarde."
133 De Adm. Imp., 27, pp. 112-114, ed. Moravcsik.
713

lia); dar e însemnat, adaugã el, cã nici un autor grec nu o mentioneazã înainte de veacul al X-lea, si acest fapt sprijinã concluzia conform cãreia cucerirea lon-gobardã ar fi primit în urmã o aprobare tacitã din partea împãratului, în notã, Finlay, fãcând trimiterea la Porphyrogennetos, spune cu mare dreptate: „lipsa extremã de exactitate a împãratului în relatia sa asupra acestei întâmplãri probeazã cã el n-a avut sã copieze nici un document autentic. Confundã cronologia si persoanele, mentioneazã o împãrãteasã Irene si un patriarh Zacharias Athenianul drept contemporani ai lui Narses si niciodatã numele împãratului Iustin"434.
Primind ordinul de rechemare, Narses se retrãsese la Neapole, cu intentia de a cãlãtori mai departe, dar se întoarse la Roma, la rugãmintea papei loan, ceea ce Stein îsi explicã prin faptul cã foarte probabil, în fata invaziei longobarzilor, locuitorii numai de la el puteau spera salvarea. Bãtrânul general s-a lãsat înduplecat si astepta la Roma sã-i vinã de la Constantino-pol revocarea concedierii, ceea ce nu s-a întâmplat. Acolo, la Roma, muri Narses, la adânci bãtrâneti, ca particular, în anul 574435.
Cu mult înainte de Porphyrogennetos aflãm aceastã legendã la longobardul Paul Diaconul, care, se stie, îl prezintã pe Narses în cea mai bunã luminã, crestin foarte evlavios, darnic pentru sãraci, harnic reparator de biserici, petrecându-si viata în veghe si rugãciuni. Când Iustin II îl dizgratiazã chemându-1 la Constanti-nopol, acest om foarte cucernic (virpiissimus), acest
434 G. Finlay, op. cit., l, p. 195.
435 E. Stein, Studieri..., pp. 15-16.
714

viteaz si credincios servitor al împãratului, nedreptãtit, si-a pedepsit stãpânul, chemându-i pe barbari. N. lor-ga nu e departe de adevãr când socoteste cã scriitorul aducea în acest chip „o legitimatie, si încã din partea Romanului celui mai virtuos si mai capabil din vremea sa, a stãpânirii longobarde în Italia"436.
4. Nãvãlirea avarilor si slavilor. Alianta cu turcii.
în vremea în care Alboin pornea cu longobarzii în Italia, Baian se îndrepta împotriva Imperiului bizantin, ca sã punã mâna pe cetatea Sirmium, pe care o socotea a sa, ca urmas de drept al gepizilor. E probabil, cum crede Stein, cã mai înainte avarii fãcuserã o nãvalã spre est pânã pe la gurile Dunãrii, supunând rãmãsitele hunilor kutriguri si utiguri, pentru care pretindeau de la Iustin al II-lea sumele anuale pe care lustinian la plãtea în mod obisnuit acestor barbari437. Bonus, comandantul din Illyricum, a dat cu avarii sub zidurile cetãtii Sirmium d luptã, care rãmase nedecisã. Baian a trimis apoi solie pentru tratative de pace si aliantã. Bonus se declarã incompetent a decide în aceastã privintã, dar se aratã gata a înlesni drumul unei ambasade la împãrat, pentru încheierea unui acord. Baian s-a retras peste Dunãre si pãrea cã doreste o întelegere cu împãratul. El a trimis la Constantinopol pe Targi-
436 V. Cãrti reprezentative în viata omenirii, Bucuresti 1916, cap. X, Paul Diaconul, p. 196. [Scrierea a cunoscut o a doua editie, Bucuresti 1924-1935, precum si pe cea de-a treia, Bucuresti, Ed. Enciclopedicã, 1991.]
437 E. Stein, op. cit., I, p. 10.
715

tis, diplomatul sãu cunoscut, cu tãlmaciul Vitalianus, pe care îl retinuse mai înainte captiv, când a venit în solie la el. Haganul cerea sã i se cedeze Sirmium, sã i se predea Usdibad, care se refugiase la bizantini cu o mânã de gepizi si sã primeascã în viitor sumele pe care le plãtea lustinian kutrigurilor si utigurilor. împãratul, care amânase conflictul cu persii, plãtindu-le banii pe ultimii trei ani, si care avea acum si alianta încheiatã în 568 cu turcii, a respins în aspre cuvinte cererile avarilor, concediindu-1 pe Targitios cu amenintãri. Se pare cã rãzboiul s-a reluat si iarãsi s-au schimbat ambasade, iar în cele din urmã împãratul 1-a concediat pe Targitis cu rãspunsul cã pentru lãmurirea tuturor chestiunilor va fi trimis Tiberios ca împuternicit, avTOKpãTcop orpaTîj/dg. Tiberios, comes excubito-rum, s-a întâlnit cu împuternicitul haganului, Apsich, care cerea sã se cedeze avarilor Sirmia, desigur, fãrã orasul Sirmium, ca federati, ceea ce Iustin a refuzat. Rãzboiul se reluã, avarii trec Dunãrea în 570, dar sunt bãtuti de Tiberios. în anul urmãtor însã Tiberios suferã o mare înfrângere, din cauza lasitãtii trupelor, si un armistitiu s-a încheiat atunci. O ambasadã a avarilor a venit la Constantinopol si, în sfârsit, s-a ajuns la pace, fiindcã Iustin trebuia sã reia rãzboiul cu persii. Conditiile tratatului nu se cunosc, dar e foarte probabil cã împãratul a trebuit sã satisfacã cererile haganului. Toatã atentia imperiului fiind atrasã la frontiera de nord si în Orient, Apusul e neglijat, în Italia abia în 575-576 Iustin 1-a trimis pe ginerele sãu Baduarius, profitând de armistitiul ce-1 încheiase cu avarii, în lupta pe care a dat-o cu longobarzii, Baduarius a fost greu învins, despre armata lui nu se vorbeste nimic.
716
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
Vor trece ani, pânã când sub Maurikios, sã se trimitã o nouã expeditie în Italia438. Barbarii, încurajati de încurcãturile imperiului, se ridicarã si în alte pãrti împotriva stãpânirii bizantine. Africa deveni acum teatrul luptelor: Theodoros, praefectus praetorio, e ucis, în 569, de mauri; în 570, Theoktistos, magister militum, e bãtut, iar în 571, Amabilis, magister militum al Africii, e ucis de mauri439, în Spania, aceeasi gravã situatie: cu venirea lui Leovigild (568) în fruntea vizigotilor, se deschid ostilitãtile împotriva provinciei imperiale, în anul 570, bizantinii sunt bãtuti; la 572 Cordova, capitala bizantinã cade în mâinile sale. Sediul guvernatorului imperial a fost strãmutat la Carthagina440.
*
Cãtre sfârsitul anului 568 a venit la Constantinopol pentru întâia oarã o ambasadã a turcilor, un popor încã necunoscut bizantinilor.
Turcii, pe care chinezii îi numesc Tu-Kiu, erau, în prima jumãtate a secolului al Vl-lea, un popor supus avarilor (Joan-Joan la chinezi), care, de la începutul secolului al V-lea, stãpâneau în Mongolia si în Manciuria, pe când un popor uralo-altaic, aliat cu dânsii, hunii albi sau Heftaliti Qîetal, le-ta) locuiau în Sogdi-ana (tinutul dintre Oxus si laxartes). Când T'umen, cã-
438 Ibidem, p. 104.
439 V. Ch. Diehl, L'Afrique byzantine. Histoire de la dominati-on byzantine en Afrique (533-709), Paris, Leroux, 1896, IV, I-ere pârtie, cap. 1.
440 P. Goubert, S. J., Byzance et l'Espagne Wisigothique (554-711), în „Etudes Byzantines", Bucarest, II (1944), pp. 5-78.
717

petenia turcilor, a nimicit în 552 puterea avarilor Qoan-Joari), turcii au ajuns vecini cu heftalitii si atunci s-a hotãrât si soarta acestora441.
La moartea lui T'umen (552), turcii se desfac în douã ramuri: turcii de nord, ai cãror sefi, urmasii lui T'umen, erau marii-hani ai tuturor turcilor, si cei de la vest, care au recunoscut suveranitatea marelui han, condusi de fratele mai tânãr al lui T'umen, de Istãmi (552-576). La Menandros, el este o datã ZiÃLi/3ovÃog (fr. 10), altã datã AitãfîovÃog (fr. 18); în izvoarele orientale, Sindgibu. Giiterbok socoteste cã forma arabã a numelui la Tabari vorbeste pentru exactitatea celui dintâi442. Istãmi s-a aliat cu Chosroes Nusirvan (i-a dat pe fiica sa de sotie) împotriva heftalitilor, care au fost nimiciti între 562-568. Stãpânirea lui Chosroes s-a întins de atunci pânã la Oxus, heftalitii au fost goniti din Sogdiana, unde s-a instalat un administrator al lui Istãmi.
în curând însã Istãmi a venit în conflict cu persii. Motivul acestui conflict, dupã câte relateazã Menandros, a fost de ordin economic: turcii aveau nevoie de export pentru marea lor cantitate de mãtase si ambasadele trimise de Istãmi la Chosroes nu numai cã n-au reusit a obtine libertatea acestui comert, dar au fost chiar maltratate. Stein explicã atitudinea persilor prin conventia pe care ei o aveau cu statul de sud al
441  Menandros, ed. Muller, FHG, fr. 18, pp. 225-27; v. E. Stein, op. cit., p. 17 si urm.; Goubert, op. cit., Appendiced, Les Turcs au V? siecle.
442 K. Giiterbock, Byzanz und Persien in ihren diplomatisch-volkerrechtlichen Beziehungen im Zeitalter lustinians, Berlin, 1906, p. 113, si n.l.
718

Chinei443. Astfel începe dusmãnia dintre persi si turci, dupã expresia lui Menandros. Atunci se îndreaptã turcii cãtre bizantini, pentru o aliantã împotriva persilor, în fruntea ambasadei trimise se aflau Maniach (Afo-viâ%), tudunul Sogdianei444. Când ambasada se întoarse înapoi în 569, ea a fost însotitã de una bizantinã, condusã de Zemarchos, magister militum. Acesta îl aflã pe hagan în resedinta sa, Tien-san. El tocmai pleca în expeditie împotriva persilor si 1-a luat cu el pe Zemarchos cu o parte a soliei, ceilalti asteptându-1 undeva, într-un loc aflat pe drumul întoarcerii. S-au oprit într-un loc Talas, unde s-a prezentat un sol persan, care i-a impresionat pe toti prin vorbirea lui insolentã. Istãmi a continuat marsul sãu împotriva persilor, con-cediindu-1 însã pe Zemarchos, cãruia i-a dat un ambasador turc, Tagma, un Tarchan, pentru a merge la Iustin, cãci Maniach murise445. Multe ambasade s-au mai schimbat apoi, în anii urmãtori, dar Bizantul nu a tras nici un folos din aceastã aliantã. Singurul rezultat practic al prieteniei turco-bizantine a fost încordarea relatiilor dintre Bizant si persi, cãci Chosroes, mânios, trimise trupe în Yemen, ajutând la alungarea stãpânirii crestine abisiniene.
5. Rãzboiul cu persii.
Pacea de 50 de ani, încheiatã de lustinian (562) cu persii, nu a tinut decât 10 ani. Iustin al II-lea a rupt
443 E. Stein, op. cit., pp. 18-19.
444  Menandros, fr. 18, pp. 225-226, ed. C. Miiller, FHG, IV, pp. 225-226.
445 Menandros, fr. 20, pp. 225-226, v. C. Mliller, FHG, IV, p. 228.
719

aceastã pace si un mare rãzboi s-a stârnit astfel între imperiu si persi. loan de Epiphanea a schitat motivele acestui conflict, fiecare din cele douã puteri aruncân-du-le asupra celuilalt. Bizantinii, ne spune el, erau supãrati cã persii încercau sã-i desfacã pe homeriti de imperiu; pe lângã aceasta, primind împãratul Iustin o ambasadã a turcilor si trimitându-1 cu ea pe Zemar-chos la turci, persii au vrut sã-i cumpere pe alani, prin tara cãrora trecea ambasada, ca sã-1 ucidã atât pe Ze-marchos cu însotitorii sãi, cât si pe turci. La rândul lor, persii aruncau vina asupra bizantinilor, fiindcã armenii, tributari celor dintâi, revoltându-se si omorându-1 pe guvernatorul Surena, s-au refugiat la bizantini. Dar ceea ce a mãrit încã aceastã discordie, adaugã loan de Epiphanea, a fost cã împãratul Iustin nu voia sã mai dea persilor pe fiecare an 500 de livre de aur, conform cu tratatul de mai înainte, si sã facã statul roman pentru totdeauna tributar persilor446. Dar nu numai preocuparea financiarã a fost cauza care 1-a împins pe Iustin II la rãzboi cu persii. Mai era un motiv, cu mult mai serios asupra cãruia insistã E. Stein: nevoia de a pune mâna pe Persarmenia, din populatia rãzboinicã a cãreia imperiul putea sã-si înroleze trupe atât de necesare în acest timp447.
446 FHG, voi. IV, ed. C. M ller, 2, p. 274: ori 8n 6 /3acnAei>5 'lovorîvog ovSafMiî rj|iou, ^pucriou Xitpaq itevratcoaiag, L<p' aîq Ltiitpoa$Lv yeydvatnv ai anovSai, napexeiv MriSotg Lig eracrrov Kai TT/V 'Pcofiaitov icofaiEiav IJepaaig i>notpopov et âei
Op. cit., pp. 5 si 127.
720

în Armenia Persanã, marzbanul (guvernatorul)448 a vrut sã ridice un templu al focului în capitala Dvin (Dwin, Dovin), la nord de Artaxata, ceea ce provoacã rãscoala Armenilor. Guvernatorul a fost asasinat (februarie 571) si capii revoltei - Vardan Mamikonian, care a rãzbunat executia fratelui sãu, mai multi nobili si episcopi, Gurgen al Iberici, provincie atrasã si ea în revoltã - s-au refugiat la Bizant, cerând protectia împãratului.
Când în primãvara anului 572 a venit la Constanti-nopole Sebokht, ambasadorul lui Chosroes, ca sã încaseze suma anualã, conform tratatului, împãratul a respins hotãrât plata, întrucât prietenia asiguratã cu bani nu e bunã (c&g f\ (piÃOTrig %pr\iia.Gi (3epaiov/j.evri OVK ccya-ârj), ci rusinoasã si servilã (Menandros, fr. 36, p. 239), îl întrebã apoi în batjocurã pe Sebokht dacã nu vrea sã-i vorbeascã despre întâmplãrile din Persarme-nia, si la rãspunsul încurcat al solului îi puse în vedere cã i-a luat sub protectia sa pe Armeni, coreligionarii sãi, si cã nu va tolera sã li se facã nici o nedreptate împãratul încheie cu amenintare cã, dacã va misca numai un deget Chosroes, va porni împotriva lui, îl va depune si va da Persiei un alt rege449.
Astfel a început al treilea mare rãzboi din secolul al Vl-lea cu persii. El va dura 20 de ani si va ruina provinciile de la hotarele celor douã puteri.
448 [Echivalat cu latinul comes, marzbanul sau marzpanul era într-adevãr un fel de „Statthalter" persan în Armenia, în perioada 428-572, adicã dupã abolirea regalitãtii nationale armenesti de cãtre persani (cf. W. Hengstenberg în BZ, 38, 1938, p. 171)].
449  Menandros. Fr. 36, Cf. Karl G   terbock, op. cit., p. 114.
721

• începutul actiunii militare a bizantinilor nu a avut rezultatele asteptate de Iustin II. Ajutorul turcilor a fost neînsemnat; fortãretele bizantine putine, din cauza defectiunii lui Mundhir, care trebuia sã soseascã cu trupele sale si care nu a mai venit; motivul a fost cã descoperise cursa ce i se întinsese spre a fi suprimat, din ordinul împãratului. Marcian, un nepot al lui lusti-nian, cunoscut din vremea rãzboiului din Africa, a fost numit comandant suprem al Orientului, cu ordinul de a ridica o armatã. Recrutãrile erau grele, si trupele lui Marcian au fost putine. Actiunea militarã s-a îndreptat spre Armenia; ea a început, dupã ordinul împãratului, prin asedierea cetãtii Nisibis, apãratã atunci de Bah-ram Mihran. Acesta 1-a încurcat timp de patru luni pe Marcian în negocieri, întãrind orasul si aprovizionân-du-1. Apoi, socotind sosirea lui Chosroes apropiatã, a rupt negocierile la sfârsitul iernii 573 si a dat o luptã vehementã cu bizantinii în satul Sargathon, dar a suferit o grea înfrângere450. Marcian a încercat apoi sã ia fortãreata Thebethon, dar cu putinele forte ce le avea nu a putut izbuti si s-a retras de Pasti la Dara (9 aprilie 573). A reluat apoi asediul cetãtii Nisibis, la porunca împãratului, care însã 1-a înlocuit pe Marcian cu altul, ceea ce a adus debandada trupelor. Sosind cu o puternicã armatã, Chosroes atacã Dara, în timp ce desfãcu o parte din trupe sub comanda marzbanului Adhar-mahan ('ASaccpjj.âvrit), care pãtrunde în Siria devastând complet tinutul, fãrã a întâlni rezistentã. El a cucerit
loan de Epiphaneia, 3, p. 274: ^a^rjv îa%vpãv yevecrtfai ev fjnep avã Kpâioq 'Pconaîoi rovg
722

Apameea, dându-i foc si târând populatia în robie451. Dara a cãzut si ea în mâinile lui Chosroes (noiembrie 573)432- Situatia era criticã pentru imperiu, dar bãtrânul rege al Persiei, dornic sã punã capãt rãzboiului, a fãcut propuneri de pace (sfârsitul anului 573 - începutul anului 574). Zacharius, medicul Palatului sacru, a fost trimis în ambasadã la rege, cu o scrisoare a Sofiei"53. S-a ajuns la încheierea unui armistitiu de un an, regele persan primind 45-000 de solidi. Armistitiul privea numai dieceza Oriens, nu si Armenia, în care Chosroes spera sã-si impunã acum autoritatea deplinã454.
în situatia gravã a imperiului, basilissa Sofia 1-a sfãtuit, împreunã cu senatul, pe împãratul ce îsi revenise din boala ce-1 cuprinsese în urma dezastrelor, sã-1 numeascã pe Tiberios în calitate de Caesar. La 7 decembrie 574, împãratul 1-a adoptat ca fiu pe bravul general, sub numele de Tiberius Constantinus, si 1-a proclamat Caesar, în prezenta Senatului, a Patriarhului si a clerului acestuia.
Tiberius se dovedise un general destoinic. El era apoi o fire loialã, arãtându-si întotdeauna respectul pentru suveranul bolnav, sfãtuindu-se cu el în momentele de luciditate ale acestuia.
El aduse îndatã o schimbare pe frontul de est al imperiului. Lipsit de trupe, Tiberius izbuti cu enorme cheltuieli sã-si adune o mare armatã de mercenari de calitate. Cu aceastã armatã patriciul lustinian, noul
451  Ibidem, 4, p. 275-
452 E. Stein, op. cit., pp. 44-46.
453 D  Iger, Regesten, l, Teii, p. 31.
454 G  terbock, op. cit., p. 115; Stein, op. cit., pp. 47-48.
723

magister militum per Orientem, în acelasi timp arpa-TTjyog avTOKpãrcop pentru rãzboiul persan, deschide campania anului 575.
Pe când lustinian îsi exercita armata, în iarna 574-575 aveau loc tratative într-o localitate dintre Dara si Nisibis pentru prelungirea armistitiului; din partea bizantinilor, erau patriciul Traian, quaestor sacripalatii si medicul curtii Zaharias, iar din partea persilor, Mebodh455. Tratativele au mers greu, viclenia lui Me-bodh ridica mereu obiectiuni si cãuta sã obtinã de la Tiberius evacuarea Persarmeniei si a Iberici. Expirând termenul armistitiului, Chosroes, cu o puternicã armatã, nãvãli în Armenia, dar pentru a-i retine pe bizantini în Mesopotamia, altã armatã, condusã de cel mai bun general al timpului, care nu stim cum se numea, pentru cã îl cunoastem numai sub numele de onoare, dat de regele Chosroes, Tamchoran, adicã „Tãria lui Chosroes", nãvãli în Mesopotamia romanã. El a trecut pe la Theodosiopolis, ataca Amaseia, intra în Cappadocia, dar, între Sebasteia si Caesarea se izbi de lustinian, care primise ordin sã-1 urmãreascã pe rege si plecase de la Amida pe urmele lui Chosroes; uimit de fortele mari ce le avea în fatã, Tamchosrau nu îndrãzni sã lupte si se retrase, pornind spre Melitene, pe Eufrat, urmãrit de lustinian. Astfel, se ajunse la bãtãlia de la Melitene, care a tinut douã zile si în care persii au fost zdrobiti (575). A fost, dupã pãrerea lui Stein, „cea mai mare bãtãlie a veacului, si în tot cazul una din cele mai strãlucite victorii pe care Imperiul le-a
Stein, op. cit., p. 59-60.
724

câstigat vreodatã asupra persilor"456. Ea e pusã de acest istoric alãturi cea de la Busta Gallorum, repurtatã, în acelasi secol al Vl-lea (iunie 552), de Narses împotriva lui Totila. O pradã imensã a cãzut în mâinile bizantinilor, între altele 24 de elefanti, pe care lusti-nian i-a trimis la Constantinopol. Regele persilor cu mare greutate a putut scãpa din aceastã dezastruoasã înfrângere, întorcându-se în capitala sa în toamna anului 575. lustinian s-a îndreptat spre Armenia, care a devenit iarãsi bizantinã, si a înaintat prin Azerbaigean (Atropatene)457 pânã la Marea Caspicã, unde s-a instalat, cu trupele sale, pentru a ierna. Adânc impresionat de neizbânda sa, Chosroes începu negocieri de pace si un armistitiu de 3 ani (575-578) s-a încheiat, în timpul cãruia au urmat lungi tratative în vederea pãcii, care în cele din urmã se rupserã. Tiberius a dat în 577 lui Maurikios, comes excubitorum, comanda trupelor Orientului (magister militumper Orientem si strategos au-tokrator)458. Bun general, Maurikios îsi recrutã armata din Cappadocia, pe care o cunostea bine, si din provinciile vecine, îsi fixã apoi cartierul la Citharizon, metropola Armeniei a IV-a si timp de douã luni se ocupã de pregãtirea campaniei, învãtându-si trupele a sãpa santuri, muncã obositoare si deci foarte putin plãcutã, care din cauza disciplinei slabe a trupelor din Orient,
456  Op. cit., p. 68.
457 (Asupra situatiei anterioare si a geografiei acestei regiuni, v. mai recent M. Schottky, Media Atropatene und Gross-Armenien in hellenistischerZeit, Bonn, 1989.]
458 P. Goubert, op. cit., p. 72.
725

a fost lãsatã în pãrãsire459. Cu câteva sãptãmâni înainte de expirarea armistitiului de 3 ani, Chosroes a dat ordin lui Mebodh sã deschidã ostilitãtile. Acesta a intrat în Mesopotamia bizantinã, devastând-o. Maurikios, ca represalii, pãtrunse în Arzanene, care cãzu toatã în mâinile sale; populatia crestinã refugiatã pe teritoriul bizantin a fost deportatã în insula Cipru. Pãtrunse apoi pânã la Singara, care cãzu de asemenea în mâinile sale.
6. Situatia în Apus si în Peninsula Balcanicã.
Care era, în aceastã furtunoasã vreme, situatia în Apus si la frontiera Dunãrii ?
în Italia, longobarzii se întinseserã mult, neîntâmpinând rezistentã, în iarna sau toamna anului 579, ei începurã a asedia Roma, pe care nu izbutirã, fireste, sã o cucereascã, barbarii neavând nici o experientã în arta asediului. Patriciul Pamphronius, care avea locul întâi în Senatul vechii Rome, venise (în 577 sau 578) la Constantinopol ca sã cearã ajutor împotriva longobar-zilor. Caesarul Tiberius nu avea însã trupe pentru a rãspunde acestei chemãri, toate fiind absorbite în aprigele lupte cu persii si avarii. El se mãrgini deci a-i restitui cele 3.000 de livre de aur, pe care Pamphronius le adusese ca o contributie de rãzboi si îl sfãtui sã întrebuinteze acesti bani pentru a atrage, dacã e cu putintã, duci longobarzi în serviciul imperiului; dacã aceasta
459 Menandros, FHG, IV, fr. 58, p. 259: 'Papaioit jap r;
726

nu va izbuti, atunci sã-i întrebuinteze pentru mituirea ducilor franci ca sã lupte împotriva longobarzilor460. Altã ambasadã, trimisã de Senat si de papã dupã moartea împãratului Iustin, nu a putut obtine de la împãratul Tiberius decât trupe cu totul insuficiente, împãratul frãmântã mult, cu metodele cunoscute ale diplomatiei bizantine, curtile regilor germani. Cu Chilperich a schimbat ambasade, pe Gundovald s-a strãduit sã-1 impunã ca urmas lui lui Guntram al Burgundiei, împotriva cãruia a fãcut sã se alieze Chilperich, regele Neustriei, cu Austrasienii. Dar Tiberius pare cã a sperat mult într-o interventie francã, la care se va ajunge însã numai sub Maurikios.
La frontiera Dunãrii, pericolul slav se accentueazã, în 578, slavii nãvãlesc în Thracia în masã - vreo sutã de mii, dupã câte ne spune Menandros461 - prãdând aceastã provincie si multe alte regiuni; ei pãtrund în 581 pânã la Zidul cel lung. Tiberius nu avea armatã ca sã înfrunte nici o singurã parte a dusmanilor, nicidecum fortele lor la un loc, afirmã Menandros, armatele imperiului fiind concentrate în luptele grele cu persii. De aceea, Cesarul trimise o solie la Baian, care în acel timp era ostil imperiului, pentru a-1 convinge sã porneascã un rãzboi asupra slavilor în locurile lor din stânga Dunãrii, ca sã-i facã sã înceteze jafurile în im-
460 Menandros, FHG, V.IV, fr. 49, p. 253. E. Stein, pp. 107-108 si p. 115, n. 6.
461 Menandros, FHG, IV, fr. 47, p. 251: Kam SE m exoq Ti6epiov K&varavnvov Kaiaapoq BamÃeiaq ev Tt/ tvvrive%5ri m I,KKa6t]v&v Mvog ns%pi nov
Tpaicrjv KO.I dAAa noXXâ
727

periu, vãzând primejdia la ei acasã. Haganul nu a fã-cut-o numai pentru serviciul imperiului, adaugã Mena-dros, ci si fiindcã avea sã dea o lectie slavilor, care mai înainte se rãzvrãtiserã, omorându-i solii, când acestia veniserã sã le cearã tributul. Tiberius îl trimise apoi pe loan, care cârmuia prefectura Illyricum, sã-1 transporte cu flota pe malul drept al Dunãrii pe Baian cu trupele sale, sã-1 ducã apoi de-a lungul fluviului pânã în Scythia, unde sã-i treacã iarãsi în stânga Dunãrii, în regiunea slavã. Baian aprinse acolo satele si a fãcut mari prãdãciuni, nimeni neîndrãznind sã i se opunã. Ei eliberarã câteva mii de bizantini captivi la slavi462. Dar scopul nu a fost atins: „poporul blestemat al slavilor", scrie loan de Ephes, pânã în momentul de fatã (el scrie în anul 583-584), adicã timp de patru ani, rãmase în provinciile romane, netulburat, prãdând, arzând si omorând463.
în timpul acestei nãvãliri a slavilor din 578, izbucni din nou si rãzboiul din Africa împotriva regelui maurilor, Garmules. Gennadius, magister militum per Afri-cam, a dus lupta energic, a pãtruns pustiind în regiunea maurilor si îl învinse pe Garmules, care-si pierdu viata.
Dupã o domnie atât de agitatã, într-un timp relativ scurt, Iustin al II-lea, simtind cã i se apropie sfârsitul, îl încorona, la 26 septembrie 578, pe Cesarul Tiberius
462 Menandros, FHG, IV, fr. 48, p. 252. *3 Ap. Ch. Diehl, op. cit., p. 132.
728

ca Augustus si în ziua de 4 sau 5 octombrie 578 îsi încheie viata464.
înainte de toate, pe noul împãrat îl preocupa rãzboiul cu persii, o adevãratã calamitate. Succesele avute în acest an îl fãcurã sã spere cã persii vor fi acum înclinati sã-i primeascã conditiile de pace. Sub pretextul notificãrii schimbãrii domniei, Tiberius trimise o ambasadã la curtea persanã, care ducea si o scrisoare din partea sa. în acelasi timp, Chosroes, sim-tindu-se slab si aproape de sfârsitul vietii, trimise, la rându-i, un ambasador la Tiberius. în curând însã sosi vestea mortii lui Chosroes I, care se stinse din viatã la adânci bãtrâneti în februarie sau martie 579465. Solii lui Tiberius îsi continuarã totusi cãlãtoria, socotind cã noul suveran nu va avea alte sentimente. Sosind la curtea lui Hormizd al IV-lea, fiul celui dispãrut, avurã însã parte de o primire la care nu se asteptau. Trimiterea persilor prizonieri nu se învrednici mãcar de o multumire din partea suveranului lor. Hormizd e zugrãvit de izvoarele grecesti în cele mai negre culori.
Maurikios se afla la Constantinopol si împãratul îl trimisese în Orient, cu ordinul de a porni împotriva persilor îndatã ce va sti cã ambasada n-a avut rezultatul dorit. Astfel, în vara anului 579, Maurikios a con-
464 P. Goubert, op. cit., p. 78; Stein, op. cit., p. 76. [Pentru politica religioasã a lui Iustin al II-Iea, putin abordatã în marile sinteze, ca si în studiile de detaliu, este de mentionat A. Cameron, The Early Religious Policies ofjustin H, „Studies in Church His-tory", 13, 1976, pp. 51-67]
465  fjpot ãpxonevov, scrie Simokattes. cf. Stein, op. cit., p. 90. [Respectivul pasaj din Simottes, III, 16, 7, se aflã la p. 77 în traducerea româneascã a lui H. Mihãescu.l 
dus o expeditie fulgerãtoare în Mesopotamia persanã, în timp ce trei magistri militum trecurã dincolo de Ti-gris si devastarã Adiabene466.
Pentru anul urmãtor, Maurikios plãnui o expeditie peste Eufrat, pentru a intra în inima Persiei si a-i da lovitura din urmã. El avea nevoie de concursul lui Mundhir în aceastã întreprindere, care trecea prin tinuturile sale. Mundhir fusese în februarie 580 invitat de împãrat la Constantinopol, tratat cu mari onoruri, covârsit de daruri, împreunã cu cei doi fii ai sãi, primind din partea suveranului si o diademã regalã. Jonctiunea bizantinilor cu arabii s-a fãcut la Circesium, si împreunã pornirã în josul fluviului Eufrat, prin teritoriul Lachmizilor, unde trebuiau sã treacã fluviul, pentru a se îndrepta cãtre Ctesiphon, dar cele douã poduri de pe Eufrat fuseserã, între timp, distruse. Bãnuiala cãzu asupra lui Mundhir, care fu suspectat cã îi va fi înstiintat pe dusmani despre planurile bizantinilor. Maurikios trebui sã se retragã si sã schimbe directia. Adharmahan atacã atunci provinciile fãrã apãrare ale imperiului, devasta sãlbatic regiunile de la Tela si Re-saina, precum si Osroene si Arzanene. Asedie apoi Edessa, fãrã a o putea lua, si se îndreptã spre Callini-cum, pe Eufrat. Maurikios alergã cu trupele sale acolo (în timp ce Mundhir rãmase pasiv), si izbuti sã-1 alunge pe Adharmahan.
Cu toate succesele lui Maurikios, Tiberius, nelinistit de progresele lui Baian în Thracia, se sili sã încheie rãzboiul cu persii. Negocierile au început într-o localitate aproape de Dara. Tamchosrau nãvãli în teritoriul
P. Goubert, op. cit., p. 80.
730

imperiului si negocierile se rupserã. în câmpia de la Tela D'Manzalat46", lângã Constantina, bizantinii se ciocnirã cu persii (iunie 581). Un ofiter a lui Maurikios strãpunse pe înversunatul marzban Tamchosrau cu lancea si trupele lui furã puse pe fugã, urmãrite si distruse în bunã parte468.
Pe la mijlocul anului 582, Maurikios s-a întors la Constantinopol, fiind salutat ca biruitor; Tiberius, cu putin înaintea mortii, si-a sãrbãtorit, pentru aceste biruinte, triumful.
Tiberius se apropia acum de sfârsitul vietii. Ultimele sale zile au fost amãrâte de cãderea cetãtii Sirmium în mâinile vicleanului si cruntului Baian. Expeditia acestuia în tinuturile din stânga Dunãrii, unde-1 chemase Tiberius, îi arãtase incapacitatea imperiului de a apãra tinuturile dunãrene. La începutul anului 579, haganul apãrea, cu toate fortele sale, pe Sava, între Sirmium si Singidinum. Cu o parte a armatei venise el însusi pe uscat, prin Sirmia, în timp ce restul armatei coborâse cu o flotã de monoxile din Pannonia de Sus, pe Dunãre. Incapabili, ca si alti barbari, sã execute un asediu, avarii nu puteau cuceri orasul întãrit decât prin foamete, ceea ce era posibil numai împiedicân-du-i pe bizantini sã aprovizioneze pe apã Sirmium. în aceste scop, Baian hotãrî sã arunce un pod peste Sava, între Sirmium si Singidinum, ca sã taie legãtura cu corãbii dintre cele douã orase. Comandantul din Singidinum, Sethus, alarmat, atrase atentia lui Baian, în-trebându-1 cum îsi permite sã construiascã pod fãrã
467 Stein ortografiazã Tela d'Manyalat.
468  p    rif,nhi=H    r,   8^
1 P. Goubert, p. 85.
731

voia împãratului. Baian, cu viclenia-i cunoscutã, îl asigurã cã face podul nu spre a unelti ceva contra Bizantului, ci ca sã meargã împotriva slavilor, trecând în tinuturile lor cu corãbiile imperiului, cum fãcuse si mai înainte, aducând bizantinilor mii de prizonieri robiti de slavi. Haganul întãri spusele sale cu jurãmânt, jurând si dupã ritul avar si dupã cel crestin, pe Evangheliile aduse de episcopul orasului Singidinum. Ceru în sfârsit lui Sethus sã trimitã solia avarã împãratului, ca sã-1 roage a-i procura corãbiile necesare. Pânã la sosirea soliei, el se grãbi sã termine podul469.
La Constantinopol, ambasadorii haganului prezentarã cererea stãpânului lor de a se pregãti corãbiile de trecere la Dunãrea de Jos si comunicarã începerea construirii podului. Tiberius întelese îndatã adevãratul scop ce se urmãrea, dar stiind slãbiciunea în care se aflau, toate fortele fiind întrebuintate împotriva persilor, încercã cel putin sã amâne hotãrârea haganului, spre a câstiga timp. Rãspunse deci solilor cã timpul rãzboiului cu slavii e rãu ales, pentru cã turcii, care, trei ani mai înainte au luat Bosforos si sunt pe lângã Cherson, auzind de atacul avarilor si trecerea Dunãrii, ar putea sã-i atace. seful soliei se prefãcu a-1 crede pe împãrat si-i fãgãdui a încerca sã-i schimbe hotãrârea haganului. Dar câteva zile în urmã alt sol avar sosi la Constantinopol, care ceru, în vorbe aspre, cedarea orasului Sirmium, ceea ce Tiberius nu admise, desi nu a putut face mult pentru apãrarea lui470. Asediul continuã. Generalul Theognis, probabil magister militum
' Menandros, FHG, IV, fr. 63, pp. 264-265. 1 Ibidem, fr. 64, pp. 265-267.
732
1STOUIA  IMPERIULUI   BIZANTIN
per Illyricum, veni în insulele Savei, Casia si Carbona-ria, avu o întrevedere cu Baian, fãrã rezultat si se despãrtirã pregãtindu-se de luptã. Theognis se afla în fata orasului, cu trupe de tot insuficiente, în oras bântuia o foamete groaznicã si populatia era indignatã asupra sefilor. Auzind, împãratul îi scrise lui Theognis sã punã capãt rãzboiului si sã încheie un tratat cu conditia ca toti locuitorii din Sirmium sã iasã nevãtãmati, fãrã sã-si ia nimic din întregul avut, afarã de o hainã. Apoi Baian ceru si obtinu plata suplimentarã a sumei anuale suspendate de la începutul rãzboiului, de trei ori câte 80.000 solidi, si asigurarea cu jurãmânt cã unul din supusii sãi, compromis într-o aventurã cu o sotie a haganului si fugit în imperiu, îi va fi predat, dacã va fi în viatã. Prin tratatul încheiat în primãvara anului 582, orasul Sirmium a fost pierdut pentru totdeauna de cãtre imperiu"171.
Moartea grabnicã a lui Tiberius pare a fi fost pricinuitã de o dizenterie. Când se simti rãu, el îi numi la 5 august 582 pe Maurikios si pe patriciul Germanos în calitate de Caesari - amândoi fiind ginerii sãi, cel dintâi cãsãtorit cu Constantina, cel din urmã cu Charito, dupã câteva zile însã apare Maurikios ca singurul Cae-5flr(el dã singur la 11 august un edict). E probabil, cum socoteste Stein, cã s-a dat la Curte o luptã pentru tron, în care Maurikios a rãmas biruitor. La 13 august el a fost numit Augustus de cãtre împãrat si învestit cu însemnele acestei demnitãti, în ziua urmãtoare, Tiberius muri, iar la 15 august a fost înmormântat, ca si îna-
471 Ibidem, fr. 66, p. 268; Stein, p. 113.
733

intasii sãi, la Sfintii Apostoli, unde îl urmã, un deceniu mai târziu, basilissa Anastasia472.
7. Maurikios (582-602)
Maurikios, ca si Tiberios, era soldat de profesie, cu însusiri militare, pe care si le dezvoltase în rãzboiul cu persii. Succesele obtinute pe câmpul de luptã fãcuserã din el cel mai de vazã general al imperiului, ceea ce i-a determinat pe Tiberius sã-1 introducã în familia sa si sã-1 impunã ca urmas. El venea si dintr-un mediu distins si se deosebea printr-o aleasã culturã. Menandros ne spune cã împãratul era un iubitor al muzelor (Mou-câv 'Epaairiq), dând cu plãcere atentie poeziei si istoriei, petrecându-si o bunã parte a noptii cu astfel de ocupatii si stimulându-i pe cei cu mintea înceatã.
Maurikios a fost socotit - mai ales de unii cronicari vechi armeni si de învãtati moderni de acelasi neam ca armean de origine; desigur, Sebeos, care a trãit o jumãtate de secol dupã Maurikios si vorbeste pe larg de domnia sa, nu ne spune nimic despre aceastã origine. Teophylaktos Simokattes nu pomeneste nici el nimic în aceastã privintã. loan de Ephes, contemporan, nu are de asemenea nici o stiintã despre originea armeanã a împãratului, dar ne spune cã era din Arabissos, în Cappadocia. Paulus Diaco-nus, istoricul longobarzilor, care trãieste 150 de ani dupã Maurikios, pretinde cã acesta a fost cel dintâi împãrat „grec" care a urcat pe tronul Bizantului, iar Evagrios îl socoteste de origine romanã.
472 E. Stein, op. cit., pp. 98-99. [v. si V. Grumel, La memoire de Tibere UdeMaurice dans le Synaxaire de Constantinopole, An. Boli., 84, 1966, p. 249-253-1
734

învãtatul Paul Goubert a lãmurit definitiv aceastã chestiune în studiul sãu special publicat cu 10 ani mai înainte de aparitia ex-; celentei monografii consacrate împãratului Maurikios4'3.
Trecând în revistã principalele izvoare asupra locului de origine, numelui si rudelor lui Maurikios, Goubert constatã cã numele acestuia e latin: Mauritius; tatãl sãu se chema Paul, deci nu avea nume armean, cum pretind legendele armene, iar fratii si surorile sale aveau toti nume de origine greacã sau latinã: Petru, strategul, duce de Thracia, Gordia, sora cãsãtoritã cu generalul Philip-picus, Theoctista, care vorbea curent limba latinã, Damiana, mai târziu cãlugãritã, în fine o fiicã a lui Maurikios se chema Sopatra.
Maurikios a fost si un literat fin, stia latineste si nu aratã nici o simpatie pentru armeni, în concluzie, Goubert admite întru totul pãrerea lui E. Stein, dupã care Maurikios era un grec din Arabis-sos, în Cappadocia, care, situatã în provincia Armenia a IH-a. a putut da nestere versiunii tardive care face din Maurikios un armean'17''.
în ce priveste afirmatia lui Paul Diaconul cã Maurikios e cel dintâi împãrat de neam grecesc, N. lorga o explicã în sensul cã cei de dinainte erau socotiti de el drept romani adevãrati475; P. Goubert o explicã în acela cã scriitorul vrea sã insinueze cã Maurikios, în opozitie cu predecesorii sãi, nãscuti în provinciile latine ale Europei, se nãscuse în Orient, fiind un cappadocian, aceasta era de ajuns pentru a face din el un grec476. Familia sa a putut fi si romanã, asezatã apoi în Arabissos, în Cappadocia.
Maurikios a fost unul din marii împãrati. Era soldat de vocatie. Trecuse prin toatã ierarhia militarã, ajungând la marile co-
473 „Maurice et l'Armenie. Note sur le lieu d'origine et la familie de l'empereur Maurice", Echos d'Orient, XXXIX (1941-1942), p. 383 si urm.
474  E. Stein, Studieri zur Gesch. des byz. Reiches, vornehmlich unter den Kaisern lustinus II. una Tiberius Constantinus, Stutt-gart, 1919 p. 70.
475  Op. cit., p. 197.
476 Byzance avânt l'Islam, tome F", Byzance et l'Orient sous Ies successeurs de lustinien. L'empereur Maurice, p. 41.
735

menzi prin meritele sale. Cu toatã marea primejdie pe care o înfãtisa acum rãzboiul crâncen cu persii, el nu a renuntat la stãpânirea din Apus a teritoriilor ce au mai rãmas dupã sfãrâmarea operei lui lustinian.
Pentru a opri progresele longobarzilor, continuã politica lui Tiberios, care îsi pusese multã nãdejde în ajutorul francilor. El schimbã mai multe ambasade cu Childebert al Il-lea (570-595), regele francilor din Austrasia (germanii de la Rin). Acesta îsi trimise trupele în Italia, dar nu-i putu învinge pe longobarzi.
Pentru a asigura mai bine apãrarea, posesiunilor bizantine din Apus, Maurikios impuse acolo o schimbare în sistemul administrativ, pentru a întãri puterile autoritãtii bizantine, si crea cele douã exarhate, de Ravenna si de Africa (sau Carthago). Prin aceste reforme se concentrau din nou în mâinile guvernatorilor functiunile civile si cele militare.
Peninsula Balcanicã a avut o soartã tragicã în aceastã epocã. De la asezarea avarilor în Pannonia, ea a fost necontenit strãbãtutã de armatele haganului si de bandele slave din stânga Dunãrii, care acum inundã cu totul peninsula. Ceea ce era grav e cã în ultimul sfert al secolului al Vl-lea, slavii încep a se aseza în peninsulã, pe pãmântul imperiului. E faptul cel mai însemnat din aceastã epocã; el începe procesul care schimbã adânc structura etnicã a tinuturilor din nordul si vestul peninsulei.
împãratul Maurikios s-a opus cu îndãrãtnicie acestei pãtrunderi a slavilor.
8. Continuarea rãzboiului cu persii.
întrucât statul, sau mai bine zis phylarchatul arab al Ghassanizilor, si-a încetat existenta în cursul primilor ani ai domniei lui Maurikios, conflictul cu persii a dobândit noi dimensiuni.
lustinian crease statul ghassanizilor pentru a stabili un echilibru fatã de printii arabi de Hira, vasalii persilor.
în 531, el a dat sefului sãu Harith-ibn-Gobdla (Arethas la greci) titlul de phylarch si o pensiune mare; îi acordã chiar rangul în-
736
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
semnat de patrikios. Fiii sãi aveau sã mosteneascã situatia de pbylarcb. Harith era monofizit si a fost favorizat de Theodora. El a fost, împreunã cu ea, marele protector al lui lacob Baradai.
Triburile siriene sau arabe, care gravitau în jurul Ghassanizilor, devin în mare parte crestine, si acest stat aproape nomad a fost credincios aliantei cu imperiul pânã cãtre sfârsitul secolului al Vl-lea.
Ghassanizii au fost întotdeauna protectorii iacobitilor. Succesorul lui Harith ca sef al Ghassanizilor a fost Al-Mundhir sau Ala-mundar. în 580, el era în culmea gloriei sale. Tiberios se gândea sã-1 foloseascã pentru a obtine împãcarea monofizitilor divizati în factiuni rivale. Mundhir urmãrea însã un scop mai interesat: sã-i uneascã pe monofizitii care gravitau în orbita sa. împãratul îl invitase pe Mundhir la Constantinopole, unde 1-a primit cu mari onoruri, conferindu-i privilegiul de a purta coroana regalã (580). Pentru a-1 atrage mai mult, Tiberios a oprit persecutia care, de 10 ani, se dezlãntuise împotriva monofizitilor.
Ca general, Maurikios a fost însã bãnuitor fatã de Al-Mundhir, temându-se de politica lui de duplicitate. Patriarhul Eutychios era de asemenea dusmanul monofizitilor, fatã de care socotea cã se cerea o atitudine fermã. Tiberius nu s-a lãsat convins si stiind influenta lui Mundhir asupra monofizitilor din Orient, cãuta sã împace taberele antagonice.
Dar afacerea podurilor rupte de pe Eufrat a întãrit bãnuiala lui Maurikios care, la Constantinopol, 1-a acuzat dinaintea împãratului pe phylarch de trãdare, împãratul s-a convins si a cãutat sã punã mâna pe Mundhir si sã-1 aducã la Bizant. Un ofiter sirian Magnus, care comandase în Orient dupã catastrofa lui Marcian, s-a oferit a-1 aduce împãratului. El era bun prieten al phylarchului si-1 invitã la sfintirea bisericii construite de el în orãselul Hewarin, între Damasc si Palmyra. în Siria de sud erau multe trupe concentrate, si Mundhir deveni astfel prizonierul lui Magnus, care-1 ex-pedie la Constantinopol sub escortã, împreunã cu una din sotiile lui, doi fii si o fiicã477. Tiberius 1-a tinut captiv fãrã a lua vreo mã-
477 E. Stein, p. 94; P. Goubert, p. 255, socoteste între copiii care-1 însotesc pe phylarch, douã fiice si un fiu.
737
NICOLAE   BANESCU
surã contra lui. Dar când ostilitãtile cu persii s-au reluat si trupele Siriei în mare parte au plecat pe teatrul de luptã al Mesopotami-ei, triburile ghassanide conduse de fiul cel mare al lui Mundhir, Naman, fiindcã li se suspendase annona, au început a prãda teritoriul imperiului. Insignele regale si armele lui Mundhir foseserã duse, dupã arestarea lui, la Bostra. Arabii reclamau aceste lucruri sub amenintarea de a da foc orasului. Ducele Arabici, cu putinele trupe pe care le avea, riscã o luptã pe care o pierdu împreunã cu viata. Locuitorii predarã atunci armele si insignele sefului arab. Aceastã întâmplare decise acum soarta lui Mundhir. Tiberios, pentru a restabili ordinea, considerã cã mijlocul cel mai bun era sã dividã familia. El decise sã proclame ca rege un frate al lui Mundhir. Magnus a îndeplinit aceastã ceremonie, înconjurat de o mare armatã. Dar dupã 20 de zile, fratele lui Mundhir, care fusese instalat ca rege, a murit. Magnus a murit si el în curând, în împrejurãri pe care nu le cunoastem.
Sub Maurikios s-a pus capãt situatiei intolerabile a micului stat ghassanid. Procesul de înaltã trãdare al lui Mundhir se terminã cu exilul sãu si al familiei, care-1 însotea în Sicilia (584). Naman s-a prezentat împãratului pentru a obtine eliberarea tatãlui. Maurikios jurã cã-1 va rechema, dacã fãgãduia sã lupte contra persilor, dar cerea în acelasi timp sã primeascã si uniunea cu chalkedonienii, ceea ce Naman a refuzat, sub cuvânt cã iacobitii 1-ar ucide. El a fost prins pe drumul întoarcerii si trimis în exil cu tatãl sãu.
Cu aceasta regatul arabilor ghassanizi îsi aflã sfârsitul. El a fost împãrtit între 15 sefi. Istoricii monofiziti pretind cã cei mai multi au trecut de partea persilor, ceea ce Goubert gãseste exagerat478.
Noul împãrat a numit la comanda trupelor Orientului pe loan Mystakon, mai înainte magister militum per Armeniam. Acesta a pornit îndatã împotriva persilor (582-583) aflati lângã Amida, la confluenta apei
4™ Privitor la aceste evenimente, v. si Stein, care combate ideea unei trãdãri a lui Mundhir, op. cit., pp. 93-96.
738
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
Nymphios'17' cu Tigris. Bãtãlia a fost pierdutã de bizantini din cauza hypostrategului Kurs, un scit inactiv în timpul în care celelalte trupe au luat viguros ofensiva. Mystakon a asediat apoi Acbas, o fortãreatã aproape inaccesibilã, pe munte, lângã Nymphios, dar, atacat energic, s-a retras cu mari pierderi480.
El a fost înlocuit cu Philippicus, cãsãtorit cu Gordia, sora lui Maurikios481.
Acesta punea adesea în fruntea armatelor rudele sale apropiate, neavând prea mare încredere în generalii sãi.
Prima sa campanie în Persia a avut loc, probabil, în toamna anului 584; a doua campanie, în primãvara lui 586, când nãvãli în Arzanene. Ele nu au avut mari rezultate. Persii devastaserã în acelasi timp împrejurimile cetãtii Martyropolis482. A treia campanie, în 586-587, dupã primirea unei ambasade insolente a persilor, la Amida, a dus la lupta de la Solachon (azi Salah, sau, poate, localitatea armeanã Salk)483, la 30 km de Dara, unde cu toatã indisciplina trupelor, care, în loc sã-1 urmãreascã pe dusmanul învins, se împrãstiau dupã pradã, lupta s-a sfârsit cu o serioasã victorie a bizantinilor. Lupte de hãrtuieli au avut apoi loc, nu prea fericite pentru Philippicus.
479 Aceastã apã forma hotarul între Armenia a IV-a bizantinã si provincia Arzanene a persilor.
480 P. Goubert, op. cit., p. 90.
481  Cedrenus, I 692 (Bonn); el pune acesta numire în al 2-lea an al domniei.
482 V. Goubert, pp. 91-98.
483 Ibidem, p. 95, n. 3.
739
NICOLAE   BANESCU
în anul 587 a intrat în scenã Heraklios, tatãl viitorului împãrat. Philippicus, pe care boala îl fãcea acum inactiv, îl trimise spre sud, cu o parte din trupe. Heraklios trecu Tigris, pradã Mesopotamia persanã, dând foc oraselor mari. La începutul iernii, Philippicus îsi duse trupele la odihnã, încredinta comanda supremã lui Heraklios, iar el porni spre Constantinopol. în drum aflã cã împãratul, nemultumit de neizbânzile si inactiunea sa, îi retrãsese comanda, numindu-1 în locul sãu pe Priscus (588).
El se rãzbunã, poruncind lui Heraklios sã se retragã în Armenia si sã-i încredinteze armata lui Narses, guvernatorul Constantinei. El îi porunci totodatã lui Heraklios sã publice edictul lui Maurikios care-1 invita sã reducã cu un sfert plata si ratia soldatilor, edict pe care el încã nu-1 publicase, spre a nu indispune trupele. Heraklios executã dispozitiile lui Philippicus, simtindu-se, poate, jignit de a nu fi fost înaintat la comanda supremã. Mãsurile împãratului provoacã între soldati un climat de revoltã484.
Priscus, un general capabil, hârsit în lupte grele, a gãsit la Monokarton, metropola provinciei Osroene, armata în debandadã, obisnuitã cu libertatea fãrã frâu din timpul lui Philippicus. El o tratã cu superioritatea ce-i impunea disciplina militarã, si provocã nemultumirea generalã a trupelor, indignate pe deasupra de decretele imperiale. La 20 aprilie 588, izbucni revolta militarã. Soldatii au atacat cu pietre cortul generalului. Priscus încalecã si fugi la Constantina. Interventia episcopului de Constantina, trimis ca mediator, anun-
484 Ibidem, pp. 103-104.
740
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
tând revocarea edictului imperial, nu a avut nici un efect. Soldatii au cãlcat în picioare imaginile împãratului. Rebelii dãrâmarã si jefuirã cortul generalului, apoi îl silirã pe Germanos, ducele Feniciei libaneze, sã ia comanda supremã.
Plecat la Edessa, unde se simtea mai în sigurantã, Priscus a scris împãratului, care dãdu ordin Iui Philip-picus sã plece în Orient, sã linisteascã miscarea pe care o provocase; Priscus fu degrevat de comandã, care i-a fost redatã lui Philippicus. El pãrãsi Edessa si se duse la Constantinopol. Armata revoltatã nu voi sã-1 primeascã pe Philippicus, un las si fugar. Acesta asteptã la Hierapolis desfãsurarea evenimentelor. Persii profitarã de anarhia armatei bizantine si nãvãlirã în teritoriul imperiului. Aristobul sosi de la Constantinopol cu un mesaj cãtre trupe. El le vorbi, le împãrti daruri, fãcu apel la unire în fata dusmanului. Armata se reconstitui, merse asupra persilor. La Martyropolis, în toamna lui 588, o luptã sângeroasã are loc. Trei mii de persi si multi taxiarhi cãzurã prizonieri. Putini scãparã la Nisibis. Grigorie, episcopul de Antiochia, prelat venerat de populatie, a fost trimis de împãrat sã potoleascã definitiv nemultumirea soldatilor si sã-i facã sã-1 primeascã pe Philippicus. Prelatul, cu marele sãu prestigiu, reusi în misiunea sa. Philippicus reluã co-rnanda si duse armata la asediul cetãtii Martyropolis, cuceritã mai înainte de persi prin trãdare. Higgins dateazã aceastã cucerire dupã aprilie 589485. Asediul nu reusi, iar Philippicus se retrase, dar în primãvara ur-
485 M J. Higgins, Cbosroes II's votive offering at Sergiopolis, BZ, 48, 1955, p. 90.
741

mãtoare, 590 sau 589486, se întoarse. Hormizd trimise întãriri sub conducerea lui Mebodh, la care se uni si Aphraates, comandantul trupelor persane din Armenia. Dupã o luptã sângeroasã, bizantinii au biruit, dar persii izbutirã sã pãtrundã în oras. Philippicus renuntã atunci la asediu si se retrase la cartierul de iarnã în 590-591487, unde a construit, la micã depãrtare, un alt oras, numit Maurikiopolis, pentru a-i supraveghea si ataca pe dusmani.
împãratul a luat atunci comanda cumnatului sãu si i-a dat-o tracului Komentiolos, care luptase pe frontul de nord împotriva avarilor. El câstigã o victorie strãlucitã împotriva persilor la Sisaurane (azi Sarwan), datoritã bravurii lui Heraklios, care, într-un moment critic, când lupta era aproape pierdutã, s-a aruncat asupra dusmanilor, doborându-1 pe Aphraates, care galopa în fruntea persilor. Acestia îsi pierdurã curajul si bãturã în retragere pânã la Nisibis. Komentiolos a împresurat apoi Martyropolis si a cucerit fortãreata Acbas, care domina aceastã cetate488.
Bahram Ciobin, vestit prin victoria lui asupra turcilor, e trimis în 589 împotriva bizantinilor în Suania, posesiunea acestora în Caucaz. Romanos, un bun general, câstigã asupra lui o mare biruintã.
Curând dupã aceastã luptã (589-590), Bahram se revoltã împotriva lui Hormizd, care, dupã izvoarele grecesti, 1-a insultat într-o scrisoare. Dupã o altã versiune, regele fusese indignat de putinul ce 1-a primit din
Ibidem. Ibidem, p. 91. ! P. Goubert, op. cit., pp. 116-117.
742
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
prada cãzutã de la turci în mâinile generalului. Bah-ram porneste asupra capitalei. O revolutie de palat îl rãstoarnã pe Hormizd, care, orbit si închis, a murit în
împrejurãri misterioase489. Fiul sãu, Chosroes al II-lea, e proclamat rege.
Noul suveran încercã sã-1 câstige pe Bahram, pro-mitându-i iertare pentru rebeliune si al doilea loc în regat. Rebelul rãspunse printr-o scrisoare insolentã. Regele si-a strâns atunci cât mai multe trupe si, însotit de unchiul sãu Bindoes, a trecut Tigris si a mers în întâmpinarea dusmanului sãu. Armatele s-au întâlnit în-tr-o câmpie, despãrtite printr-un râu, undeva în împrejurimile capitalei, Ctesiphon. Câteva zile se petrecurã în tratative sterile si hãrtuieli. Evagrios ne spune cã Bahram a mers contra lui Chosroes, iar acesta si-a dat seama cã trupele sale sunt mai putine si nici nu i se pãreau prea credincioase. El s-a decis sã fugã. înconjurat de o mânã de nobili si o grupã de sateliti, pãrãsi în goanã Chesiphon si trecu Tigrul. Data acestui eveniment fiind viu discutatã de savanti, dupã Goubert, trebuie fixatã cãtre sfârsitul primãverii anului 590490. Strãbãtând desertul Mesopotamiei, regele fugar a ajuns la Circesium, cu sotiile sale, doi copii si mai multi nobili. Acolo a încredintat guvernatorului Pro-bus o scrisoare cãtre împãratul Maurikios si Comentio-los, care rezida la Hierapolis491, o transmise, cu infor-
489 Ibidem, op. cit., pp. 123-127.
490  Ibidem, p. 139- Cf. R. P. Peeters, Les ex-voto de Khosrau Aparwez ã Sergiopolis, An. Boli., t. LXV, Bruxelles 1947, p. 8. Dupã Higgins, op. cit., fuga lui Chosroes s-ar plasa cãtre primãvara anului 591.
491  Metropola provinciei Euphratesia.
743
NICOLAE   BANESCU
matiile sale, la Bizant, în aceastã scrisoare, redatã de Simokattes, Chosroes al II-lea implorã ajutorul împãratului.
între timp, Bahram luã în stãpânire tezaurul si in-signiile regale, se instala în palat si se încorona rege (9 martie 590).
împãratul rãspunse rugãmintii lui Chosroes, hotãrând a-1 sprijini. Acesta s-a dus la Hierapolis, unde Co-mentiolos, care primise poruncile suveranului sãu, îl primi cu onoruri si-i dãdu o gardã personalã. Chosroes începu sã-si recruteze trupele. El îl trimise pe unchiul sãu Bestam în Armenia, unde avea multe simpatii, si, ajutat de printii locali, îsi ridicã o armatã numeroasã. Bahram expedia în acest timp o ambasadã lui Mauri-kios, promitând sã cedeze Nisibis si tot teritoriul pânã la Tigris, în schimbul neutralitãtii. Dar împãratul respinse aceste propuneri si rãmase la hotãrârea sa de a-1 sustine pe Chosroes al II-lea, cu toate cã Senatul a fost de pãrere sã-i lase pe dusmani a se macinã între dânsii492. Ceea ce a tras mult în cumpãnã în decizia sa, observã foarte bine G terbock, a fost repulsia lui Mauri-kios de a sprijini pe uzurpator împotriva stãpânului sãu legitim. Astfel, pentru întâia si singura datã, spune acelasi învãtat, trupe romane luptarã cot la cot cu persii, ca aliati ai lor, si încã mai mult: când, dupã victoria finalã, trupele bizantine s-au retras, ele lãsarã, la dorinta lui Chosroes, 1000 de greu-înarmati, garda
492 Dupã câte ne relateazã Sebeos (Istoria lui Heraklios) si loan de Nikiou, citati de Goubert, în Les rapports de Khodiran II, Roi des Rois Sassanide avec l'empereurMaurice", „Byzantion", t. XIX (1949), p. 89.
744
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
personalã pentru a-1 apãra193. Chosroes al II-lea fãgãduia a ceda imperiului Dara si Martyropolis, o parte a Armeniei persane, si se obliga a observa o pace perpetuã cu Bizantul, a nu mai reclama subventia plãtitã mai înainte persilor. Maurikios îl asigurã pe rege de protectia sa si acesta pleacã, împreunã cu Komentio-los, la Constantina (Tela d'Mauzalat).
Astfel începe rãzboiul imperiului cu uzurpatorul Bahram. în curând, Nisibis si Martyropolis s-au predat lui Chosroes al II-lea. în primãvara lui 591, Komentio-los e trimis de împãrat în altã parte, si în locul sãu e numit Narses. Regele, covârsit de daruri din partea lui Maurikios, care îi dãduse si o gardã regalã, îi atrase de partea sa pe multi dintre oamenii lui Bahram si trecu la ofensivã, punându-si în sigurantã sotiile si copii în orasul Singara, puternic fortificat. Armata regelui trece Tigris; Seleucia se predã lui Mebodh, care intrã apoi în Ctesiphon, proclamând regalitatea lui Chosroes al II-lea. El trece la Noua Antiochie, (Antiochia Persiei), si locuitorii îi predau orasul, în care sunt ucisi un numãr mare de evrei, care sprijinirã uzurpatia lui Bahram. Armata bizantino-persanã înainteazã în regiunea fluviului Zab, unde face jonctiunea cu trupele Armeniei, conduse de Mystakon (septembrie 591), jonctiune pe care în zadar cãutase Bahram s-o împiedice. Armatele lui Chosroes au ajuns în câmpia de la Gantzak (azi Tauriz, Tabriz). Bahram se opreste pe malurile râului Blarathos sau Balarath, unde cele douã armate se ciocnesc. Dupã o crâncenã încãierare, oastea lui
493 Byzanz und Persien in ihren diplomatisch - v  Ikerrechtli-chen Beziehungen im Zeitalter lustinians, Berlin 1906, p. 33.
745
NICOLAE   BANESCU
Bahram e decimatã. Sebeos, care descrie lupta, spune cã râuri de sânge au udat câmpul de bãtaie; multime de elefanti, de pe care arcasii trãgeau, au cãzut în mâinile armatei bizantino-persane, pe care i-au dus regelui. Bahram a reusit sã fugã cu 10.000 de oameni. Un detasament bizantin, comandat de Marinus, porni în urmãrirea lui, dar, dupã zece zile, s-a întors fãrã un singur prizonier: Bahram a dispãrut, dupã, unii, la turcii orientali494; Chosroes al II-lea a semnat, în toamna anului 591, un tratat de pace cu bizantinii, prin care le restituia Dara (ale cãrei chei fuseserã trimise mai dinainte împãratului) si Martyropolis, le ceda cea mai mare parte a Armeniei persane, încât frontiera imperiului ajunge acum la lacul Van si în apropiere de Tiflis495.
Provinciile armene au fost reorganizate si nomenclatura schimbatã de Maurikios, în urma cesiunilor fãcute de Chosroes al II-lea la revenirea sa la tron.
1.  Prima Armenie = Armenia a treia a lui lustinian.
2. Armenia secundã = Armenia secundã a lui lustinian.
3. Armenia mare = Armenia primã a lui lustinian.
4.  Armenia a patra cuprinde districtele Sophene, Digissene, Anzitene, Orzianine, Maizuron.
5.  Mesopotamia lui Maurikios cuprinde Armenia a patra a lui lustinian si Arzanene.
Teritoriile cedate lui Maurikios de Chosroes al II-lea au fost: 1. Arzanene si partea de nord a Mesopotamiei (inclusiv Daras) pânã la Nisibis; 2. Parte din Armenia pânã la Dovin. Districtele dinainte erau adãugate Armeniei a IV-a a lui lustinian si toatã provincia numitã Mesopotamia; cea din urmã a format o nouã Armenia a IV-a. Orasele Nisibis la sud, Dovin la nord, au rãmas în afarã de hotarele romane.
194 Goubert, op. cit., pp. 153-164.
95 Ch. Diehl, op. cit., pp. 130-131; Goubert, p. 167 si urm.
746

l
Cât timp a trãit Maurikios, Chosroes al II-lea si-a respectat obligatiile, iar provinciile bizantine ale Asiei nu au cunoscut nici o invazie a persilor.
9. Luptele cu avarii si slavii.
Toate fortele imperiului fiind întrebuintate pânã acum în rãzboaiele cu persii, frontiera de nord a rãmas aproape deschisã incursiunilor sãlbatice ale avarilor si slavilor.
îndatã dupã cãderea cetãtii Sirmium în mâinile ha-ganului, acesta a nãvãlit în imperiu, cutreierând regiunea de la Singidunum pânã la Anchialos (583). în primãvara anului 584, împãratul trimitea ambasadã la hagan pe Elpidios si Komentiolos, pentru a reînnoi tratatul.
Haganul a cerut sã i se adauge 20.000 de solidi la cei 80.000 de pânã acum496.
în anul 586, avarii au nãvãlit în Macedonia, devastând multe orase si ajungând pânã la Thessalonic, pe care-1 asediazã. Populatia s-a apãrat si, în rezistenta ei Sfântul Dimitrie, patronul orasului, a avut un rol principal, care a trecut si în arta epocii: relieful unui chivot, publicat de învãtatul grec Xyngopulos si reprodus de Amantos497, îl înfãtiseazã pe Sf. Dimitrie în costum militar, respingându-i de la ziduri pe cãlãretii avari.
•** D  Iger, Regesten, l Teii, 82.
*" Op. cit., p. 274; în Minunile Sfântului Dimitrie aflãm interesante informatii asupra atacurilor slavilor împotriva metropolei Balcanilor si a rezistentei locuitorilor, ajutati de sfântul patron al orasului (Acta Sanctorum, oct., t. VI, 104 si urm.) (Migne, PG, t. 116, col. 1204 si 1326). Cf. O. Trafrali, Thessalonique des origines
NICOLAE   BANESCU
în atacul asupra Thessalonicului, avarii erau însotiti de slavi, ca si altã datã. în 587, ei au nãvãlit în Moesia, prãdând orasele Ratiaria, Dorostolon, Bononia, Marci-anopolis; trecurã Balcanii pânã la Adrianopol498.
O schimbare s-a produs numai cu anul 591, când Maurikios, terminând rãzboiul cu persii, a putut rechema trupele din Asia si a organizat apãrarea frontierei de nord.
Dar înainte de a expune campaniile de la Dunãre; ne oprim un moment asupra aventuroasei teorii a învãtatului german Fallmerayer, privitoare la pretinsa slavizare totalã a poporului grec, cu exceptia oraselor maritime, în zilele împãratului Maurikios. Teoria a fost expusã în lucrarea care a fãcut atâta zgomot, intitulatã: Geschichte der Halbinsel Moreea wãhrend des Mittelalters, Stuttgart, 1830. Ipoteza lui Fallmerayer a fost dãrâmatã stiintific de Cari Hopf în lucrarea Geschichte Griechenlands vom Beginn des Mittelalters bis auf unsere Zeit, Leipzig, 1867. Desigur, nume slave sunt multe pe pãmântul grecesc, toponimia o adevereste, ca si la noi, în stânga Dunãrii, mult sânge slav s-a amestecat cu sângele elen în aceastã epocã, dar de o slavizare a poporului grec nu se poate vorbi. Complet slavizat a fost, în epoca acestor nãvãliri si în generati-
au XIV siecle, Paris, 1913- [Scrierea are si o editie anastaticã, prin grija Institutului de Studii Balcanice din Thessalonic, 1993 (col. „Archeio historikon meleton", 3). Pentru „Miracula Sancti Deme-trii", dispunem azi de editia comentatã a lui P. Lemerle, Les plus anciens recueils des miracles de Saint Demetrius et la penetration des Slaves dans Ies Balkans, t. I-II, Paris, Ed. du CNRS, 1979.l 498 Ibidem, p. 275; Ch. Diehl, op. cit., p. 133-
748

ile urmãtoare, nordul Peninsulei Balcanice, tinuturile de azi ale limbii sârbo-croate si ale celei bulgare.
Dacã însã teoria lui Fallmerayer a cãzut, ca orice teorie exageratã, cei mai multi istorici moderni, pornind de la unele texte confuze ale scriitorilor bizantini din secolul al Vl-lea, admit ca fapt indiscutabil cã încã din acest secol slavii s-au asezat în Grecia si chiar în Peloponez, au stabilit, ca sã întrebuintãm expresia acestor istorici, „colonii" nu numai în Peninsula Balcanicã, dar si în Grecia propriu-zisã.
Existã, între izvoarele grecesti ale epocii, doi autori care au dus în special la aceastã concluzie: Menan-dros si Evagrios. Cel dintâi scrie într-un loc, cum am vãzut mai înainte, cã „devastatã fiind Hellada de cãtre sclaveni si în toate pãrtile amenintatã de primejdii, unele dupã altele"499, Tiberius, neavând forte suficiente ca sã le reziste, a trimis ambasadã la Baian, sã-1 convingã a-i ataca pe sclaveni la ei acasã, în stânga Dunãrii, spre a-i sili, în acest chip, sã înceteze prãdãciunile lor în imperiu. Cum aratã, însã, cu multã dreptate învãtatul atenian C. Amantos, care a lãmurit sensul multor termeni geografici grecesti din Evul Mediu, prin „Hellada" din acest pasaj nu trebuie sã întelegem Grecia propriu-zisã, ci tara bizantinã din aceste pãrti, tinuturile de la sudul Dunãrii, unde slavii nãvãleau de obicei dupã pradã500.
499 FHG, fr. 48, p. 252: Kepai^onevrjg rffe 'EUâSoq vno 6t]vâv rtai âjtavmxoOev ãKKLna.KXr\ka>v avTfj ântipTrifievcov râv KivSvvcov, o Tidepiog etc.
500 C. Amantos, 'laropicc TOV Pvtavnvov Kpãmvq, voi. I (395-867 \i. Xp.), Athena, 1939, pp. 281-282.
749

Ceea ce confirmã aceastã interpretare - si a scãpat atentiei învãtatului Amantos - este expresia întrebuintatã de Menandros câteva rânduri mai jos, când spune cã, prin atacul sãu, Baian trebuia sã-i sileascã pe scla-veni, târâti la dânsii de propriile lor nenorociri (Tofg oiKeioiq dvtfeAjcd/ievoi KOtKoîq), sã înceteze de a devasta tara romanã (navaaivco nev rov TT)V 'Pco/j.aiKr]v herfhaTEÎv). Termenul r\ 'Pco^aiKi) (tara romanã, România) întrebuintat aici determinã adevãratul înteles al celui de jEAAdg, întrebuintat de autor la începutul pasajului în chestiune.
Evagrios, la rândul sãu, ne spune, între altele, urmãtoarele: „avarii de douã ori ajungând pânã la asa numitul Zid cel Lung, au luat cu asalt Singidinum, An-chialos si toatã Hellada si alte orase si cetãti, si le reduserã la sclavie"501. Amantos observã cu dreptate anomalia acestui pasaj. Odatã ce autorul spune 'At%iaA.6v re Kai TTJV 'EÃkccSa nãaav KCCI eiepaq noÃeit, punând alãturi Grecia cu „alte" orase si cetãti, Singidinum cu Zidul cel lung, nu mai poate fi vorba de Grecia propriu-zisã. Aceasta ne-o aratã si pasajul corespunzãtor din Theophanes, pasaj care derivã din Evagrios, cum bine observã Amantos, dar într-o formã corectã si logicã. El sunã în adevãr la cãlugãrul cronicar astfel: „Haganul a devastat orasul Singidunum si multe alte orase subjugate, care se aflã în Illyricum; el luã si Anchialos si ameninta sã ruineze si Zidul cel lung". „Hellada" lui Evagrios corespunde deci circumscriptiei militare Illyricum de la Theophanes, cum conchide Amantos.
1 Ed. Bidez-Parmentier, Londra 1898, p. 288, citatã de Amantos.
750

în acelasi chip trebuie înteleasã expresia si la sirianul loan de Ephes, când, vorbind despre nãvãlirea slavilor din al treilea an al domniei lui Tiberius, afirmã cã ei „au strãbãtut toatã Hellada, provinciile Thesaliei (Macedoniei) si Thraciei", au cucerit orase si cetãti... pustiiserã, arseserã totul pânã la 2idul cel lung. Aceeasi enumerare confuzã. Ca si la scriitorii greci, „Hellada" nu poate avea aici decât întelesul de „România", tara bizantinilor.
De altminteri, e vrednic de notat, cum observã Aman-tos, cã la Theophylaktos Simokattes, care descrie atât de amãnuntit aceste incursiuni ale barbarilor, nu se vorbeste niciodatã despre o nãvãlire a lor în Grecia propriu-zisã.
Cât despre stirile posterioare, cu privire la pãtrunderea barbarilor în Grecia încã din veacul al Vl-lea, cercetãrile noi au dovedit cã ele se sprijinã pe aceiasi autori.
De aceea, socotim cã de o pãtrundere a slavilor în Grecia nu poate fi vorba decât în veacul al VH-lea si posterior.
Odatã încheiatã pacea cu persii, Maurikios îsi îndreptã energic actiunea militarã la frontiera de nord, unde zicea cãtre Priskos, eroul acestor expeditii, cã barbarii nu se vor linisti, dacã imperiul nu va pãzi cât mai bine Dunãrea502. De la 591 pânã la sfârsitul domniei (602), rãzboiul a fost aici Continuu, purtat cu în-
502 Simokattes, ed. De Boor, Leipzig 1887, p. 230: e<pacKLv 6 Tap ia IIpiaKQ) OVK ãv fipe^oir\ TO jSdp/îapov, ei nr\ TOV "larpov iq ia fidAiora m
751
NICOLAE   BANESCU
dârjire, si armatele imperiului repurtarã împotriva barbarilor avaro-slavi mari biruinte, împãratul, care dãduse ca general a doua probã de vitejie, se gândise a lua personal conducerea trupelor sale si numai cu greu a fost întors de la hotãrârea sa, dupã cum ne afirmã Simokattes. Ajungând la Anchialos si primind vestea sosirii soliei de la franci si persi, Maurikios se întoarse în capitalã, încredintând comanda lui Priskos, iar alegerea nu putea fi mai bunã. Luptele se dãdurã pe linia Dunãrii, Priskos silindu-se sã împiedice trecerea fluviului; de mai multe ori el însusi trecu dincolo, fugãrindu-i pe barbari în locurile lor.
în incursiunile sale, Baian ajunse de câteva ori la Marea Neagrã. Astfel, în anul 592 el, venind de la Anchialos, se îndreptã spre Adrianopol. Priskos încercã a-1 opri, dar, având prea putine trupe, se închise în Tzurulon (Ciorlu), unde a fost asediat de hagan. La zvonul cã flota imperiului a pornit spre Dunãre, acesta tratã cu Priskos, si se retrase în schimbul unei însemnate indemnizatii503.
în anul 593, Priskos se îndreptã împotriva slavilor, trecu Dunãrea pe la Durostorum, învinse bandele lui Ardagast, puse mâna pe tabãra slavilor si luã multi prizonieri, pe care îi transmise la Constantinopol. Altã bandã e surprinsã si capturatã cu cãpetenia ei, Muso-kios, trãdat de un gepid crestin. Dupã aceste fericite
503 Cf. D Iger, Regesten, l Teii, 102; Simokattes, 229; Cedre-nus, I, 697-89; Kulakovski, Istoria Bizantului (în ruseste) voi. II, Kiev 1912, pp. 455 si urm. [Scrierea a fost retipãritã anastatic, Ju. Kulakovskij, Istorija Vizantii (395-717), Preface by Ivan Dujeev, voi. I-III, Londra, VR, 1973J
752

rezultate, când armata se pregãtea sã treacã în imperiu, primi ordinul lui Maurikios de a rãmâne în stânga Dunãrii si a petrece acolo iarna. Aceasta a provocat nemultumirea trupelor si cu greu Priskos le putu linisti, dupã care trecu înapoi, în imperiu. El a trebuit sã împartã prizonierii slavi cu haganul, care voia sã-i împiedice trecerea.
împãratul 1-a înlocuit din nou pe Priskos cu Petros, incapabil sã facã fatã situatiei. Acesta porni asupra slavilor care prãdau Thracia, si a fost aspru dojenit de împãrat, fiindcã-i lãsase pe slavi sã se strecoare spre Constantinopol (597)504. Tot în acest an armata imperiului trece Dunãrea, câstigã o biruintã asupra lui Pira-gast, dar e învinsã la râul Ilivakia si se retrage505.
Reintegrat în comandã (598), Priskos a fãcut în primãvarã o expeditie la Dunãre, apropiindu-se de No-vae de Sus, eq Noâag rãg ãvco, ceea ce 1-a fãcut pe ha-gan sã protesteze, considerând-o pe teritoriul sãu, dar Priskos i-a rãspuns cã pãmântul e roman, 'P(op.a'iKdv vneîvai 16 eSayog™6. El a asediat Singidunum, care a fost însã reluat de Priskus. Haganul a nãvãlit atunci în Dalmatia.
în iarna 599, Baian a fãcut o expeditie în Scythia Micã, asezându-si lagãrul la Torni. Priskus 1-a urmãrit si-si puse lagãrul în apropiere. Iarna a trecut fãrã lup-
504 D  Iger, Regesten, l Teii, 124.
505 Kulakovski, op. cit., pp. 455 si urm. [Toate informatiile se bazeazã pe Simokattes, izvor tradus în românã de H. Mihãescu, Teofilact Simocata, Istorie bizantinã, traducere, introducere si indice, Bucuresti, 1985 (col. „Scriptores byzantini", IX), la care s-a mai fãcut referire supra n. 465.]
506 Simokattes, 256, 22.
753
NICOLAE  BANESCU
ta. De Pasti, armata bizantinã având lipsã de hranã, Haganul i-a trimis lui Priskus provizii, iar acesta rãspunde trimitându-i mirodenii. Dupã sãrbãtorile Pastilor (600), cele douã armate s-au despãrtit fãrã a se ciocni, haganul îndreptându-se spre Apus, la Nicopo-le, cãci primise vestea sosirii lui Komentiolos dinspre sud. Avarii se ciocnesc cu acesta lângã latron, si armata bizantinã se risipeste din cauza ordinelor confuze ale generalului. Drizipera cade în mâinile avarilor, care jefuiesc biserica Sfântul Alexandru, aruncând moastele martirului. Pedeapsa dumnezeiascã i-a lovit îndatã pe barbari, în lagãrul lor izbucni ciuma si sapte fii ai haganului pierirã de acest flagel.
Vestea cãderii orasului Drizipera a stârnit panicã la Constantinopol si împãratul a trimis militia demelor si excubitii gãrzii sale sã apere Zidul cel Lung. Apoi Har-maton a venit la hagan în ambasadã pentru restabilirea pãcii. Conditia impusã de Baian a fost urcarea subventiei cu 20.000 de solidi (nomismato) anual; Dunãrea a devenit hotarul dintre cele douã puteri, bizantinii putând trece fluviul în caz de rãzboi împotriva slavilor. Theophanus adaugã propunerea fãcutã de hagan lui Maurikios de a-i rãscumpãra captivii, ceea ce împãratul refuzã si captivii furã ucisi de hagan. Se pare cã Maurikios nu avea o idee prea bunã despre armata Thraciei; dar gestul sãu, atribuit avaritiei, îi înstrãina simpatia soldatilor.
în anul urmãtor (601), avarii si-au reluat nãvãlirile. Priskos, secundat de Komentiolos, îsi trecu armata peste Dunãre pe la Viminacium si, prin miscãri dibace, îi bãtu pe avari, pe Tisa, în lupte sângeroase, care durarã mai multe zile. O trupã de gepizi fu, de aseme-
754
ISTORIA   IMPERIULUI
l
nea, decimatã. Avarii au fost aruncati dincolo de T{sa lãsând în mâinile lui Priskus un numãr considerabil ^e prizonieri. Niciodatã Baian nu a înregistrat o înfrân_ gere atât de mare: el a pierdut câtiva fii în aceste l\jp_ te, în aceste crunte încãierãri, si abia a putut scãpa sã nu cadã el însusi în mâinile bizantinilor507.
Dar în toamna acestui an Maurikios retrase din nou comanda lui Priskos, punând în locul lui, ca de obicei, pe incapabilul Petros. El avea sã mai facã altã gresealã, în 602, când trimise acestuia ordinul de a-si ierna trupele în tãrile sclavinilor, stârnind revolta armatei care va porni asupra capitalei, punând capãt domniei în atâtea privinte distinsã, a lui Maurikios.
Un fapt trebuie subliniat în cursul acestor marj si îndelungate lupte cu barbarii avaro-slavi.
Izvoarele bizantine vorbesc adesea de distrugerea prin foc si sabie, a oraselor atacate de barbari în Balcani. Cât de relativã este însã aceastã „distrugere", ne-o aratã, zice atât de bine N. lorga, mediul roman viguros (lorga zice: „intacty™ ce se întâlneste chiar m aceleasi locuri, în cursul acestor lupte, într-adevãr, din expunerea circumstantiatã a lui Simokattes, vedem cã orasele întãrite se apãrã si singure, ceea ce probeazã cã elementul roman era încã puternic în aceste tinu_ turi, cu toate calamitãtile ce s-au abãtut asupra I0r. Când Baian a atacat Diocletianopolis, orasul s-a apãrat
507 Simokattes, 287, si urm. [Simokattes fiind izvorul de baza al domniei lui Maurikios, este de consultat lucrarea lui M. Whitby The Emperor Maurice and bis Historian, Oxford, 1988.]
508 Histoire des Roumains et de la românite orientale, voi. n Bucarest, 1937, p. 310.
755

cu înversunare si 1-a împiedicat sã se apropie de întã-rituri509. El a trecut îndatã la Philippopolis, pe care 1-a asediat, dar locuitorii se apãrã cu bãrbãtie510 si-1 silesc a ridica asediul. Haganul a ajuns apoi la Adrianopol, pe care 1-a atacat apoi furios, dar si aici locuitorii, prin curajul lor, au zãdãrnicit toate sfortãrile sale511. El atacã de asemenea Torni, în douã rânduri, fãrã a putea sã-1 ia. Din moment ce se bizuiau astfel pe propriile lor puteri, orasele îsi luau si o libertate chiar fatã de generalii imperiului, pentru a-i sili sã-i înfrunte bãrbãteste pe dusmani. Când Komentiolos, bãtut de avari lângã latron, vine la Drizipera, cerând sã i se deschidã portile, locuitorii îl insultã si îl alungã cu pietre512. Cei din Asemon iau o atitudine identicã fatã de Petros, cãruia îi închid portile cetãtii, aclamându-1 însã pe împãrat.
10. Politica luiMaurikiosfatãde Occident. Crearea Exarchatelor
Cu toate luptele grele purtate în Orient si la frontiera Dunãrii, Maurikios a dat multã atentie Occidentului. El nu a renuntat la stãpânirea teritoriilor din Apus ce mai rãmãseserã dupã sfãrâmarea operei lui lustini-an. Spre a opri progresele longobarzilor din Italia, el a urmat politica predecesorului sãu Tiberius, cãutând sã-si atragã alianta regelui Austrasiei. în acest scop,
509 Simokattes, 103, 13.
510 Ibidem, p. 103.20: ãvTL(j.âxovm re oi wv ãateoq evrpe/ecr-repov.
511  Ibidem, p. 103, 26.
512 Ibidem, p. 270, 22.
756

împãratul încã de la începutul domniei a schimbat mai multe solii cu Childebert, regele francilor Austrasiei (570-595), cu care încheie o aliantã trimitându-i suma de 50.000 de solidi pentru pregãtirea rãzboiului513. Pânã la anul 590 au avut loc mai multe expeditii ale francilor în Italia, dar ele nu au dat rezultatele asteptate de împãrat. Francii se mãrgineau sã prade regiunea pe socoteala lor sau tratau chiar cu longobarzii, si de aceea, îl vedem pe împãrat reclamând lui Childebert subsidiile pe care i le trimisese. Imperiul si-a pãstrat totusi pozitiile si exarchul Smaragdus începea în 584 o viguroasã ofensivã împotriva longobarzilor, obtinând succese apreciabile, în anul 589, portul Classis a putut fi reluat din mâinile lor514.
Spre a asigura mai bine apãrarea posesiunilor bizantine ale Italiei, Maurikios a impus acolo o schimbare în sistemul administrativ, pe care o introduse în acelasi timp si în Africa, amenintatã de revoltele berberilor (Maurusii). în fruntea administratiei bizantine
513 D  Iger, Regesten, l, 76-79 si 83-85. [v. si A. Gasquet, Le roy-aume lombard: ses relations avec l'Empire Grec et Ies Francs, RH, 33, 1887, p. 58-92.]
514  Diehl si Marcais, „Le monde oriental de 395 ã 108" (Hist. Generale, „Hist. deMoyen Age", t. III), 1944, p. 128; L. Brehier, Vie et mort de Byzance (Bibliotheque de syntese hist., L'evolu-tion de l'humanite, par H. Berr), Paris, 1947. pp. 41-42. [Subiectul mai este abordat si în alte studii mai recente, ca T. Lounghis, Les ambassades..., Athena, 1980; Idem., 'H Pvtavnvr\ Kvpiap%ia ev JraAia... 395-1071, Athena, 1989; K. Chrestou, Byzanzunddie Langobarden... 500-680, Athena, 1991. Nu poate fi trecut însã cu vederea W. Goffart, Byzantine Policy in the West under Tiberius IIandMaurice, „Traditio", 13, 1957, p. 73-105.]
757

din Italia a pus un guvernator militar, cu titlul de exarcb, concentrând în mâinile sale functiunile civile si militare513.
Exarchul era investit cu o autoritate exceptionalã. El era trimis de la Constantinopol. împãratul îl lua de obicei dintre marii demnitari ai Palatului: era, în general, un cubicularius sau un chartularius sacri palatii. La titlul sãu de exarcb unea întotdeauna demnitatea de patrikios. Erau atât de strânse aceste nume, încât de multe ori exarchul e numit în actele oficiale, simplu, patricius. Titlul sãu complet în care se cuprinde si rangul si functia, locul sãu în ierarhia functionarilor bizantini era: Patricius et exarchus (Italiae)^6. La Ra-venna el locuia în vestitul palat al lui Theodoric. Când venea la Roma, era primit cu cele mai mari onoruri: clerul, purtând sfintele cruci, magistratii si toatã populatia armatã (militia Romani exercitus), precedatã de stindarde, ieseau înaintea lui la o milã de oras. Exarchul comanda toate fortele militare cantonate în Italia; sef suprem al armatei, era totodatã si capul administratiei civile. Competenta sa se întindea si asupra justitiei, finantelor si Bisericii, chiar era arbitru în afaceri religioase, supraveghea alegerile episcopale, într-un cuvânt, exarchul era un vicar al puterii imperiale.
515 Ch. Diehl, în Etudes sur Vadministration byzantine dans l'Exarchat de Ravenne (568-751), Paris, 1888, aratã împrejurãrile în care s-au creat (v. C. II, cap. VIII), atributiile întinse ale exar-chului.
516  Ludo M. Hartmann, Untersuchungen zur Geschichte der byzantinischen Verwaltung in Italien (540-750), Leipzig, 1889, pp. 29-34, unde sunt expuse functiunea si atributiile exarchului.
758

Prima mentiune a exarchului de Ravenna e din 584517.
în Africa bizantinã, aceleasi împrejurãri critice impuseserã crearea Exarchatului de Africa (sau Cartha-go). întâia mentiune a exarchului e aici din iulie 591, el dateazã prin urmare tot din domnia împãratului Maurikios. Gennadios îndeplinea aceastã înaltã functiune; el a fost pacificatorul Africii. Singur dintre toti functionarii provinciei e investit cu demnitatea de patricius. El locuieste la Carthagina, în vechiul palat al regilor vandali si are aceleasi competente ca si cel de Ravenna518.
Ch. Diehl vede cu drept cuvânt în aceste exarchate ale împãratului Maurikios originea regimului themelor, care, începând din secolul al VH-lea, se aplicã progresiv asupra întregului teritoriu al imperiului, si al cãrui caracter primordial e preponderenta puterii militare asupra celei civile. Pericolul persan, si apoi arab, îl impuserã în Asia, iar pericolul slavilor în Balcani.
Interesul pe care Maurikios 1-a avut pentru pãrtile din Occident ale imperiului se vede si din testamentul pe care-1 fãcuse, dupã câte ne relateazã Theophylak-tos Simokattes519, în anul 597. Amenintat în acel an de o boalã grea, împãratul îsi asternu în serios hotãrârile în privinta succesiunii pe care voia s-o lase copiilor
517 în scrisoarea papei Pelagius al II-lea din 4 octombrie 584, e desigur Decius, cum conchide L. M. Hartmann, cãci în aceeasi scrisoare se vorbeste de un vir gloriosus dominus Decius patricius., L.M. Hartmann, op. cit., Leipzig 1889, p. 9).
518  Ch. Diehl, L'Afrique byzantine. Histoire de la doomination byzanline en Afrique (533-709), Paris, Laroux 1896, cap. IV, „Exarchatul de Africa".
519 VIII, 11, pag. 305.
759

sãi. El decide anume ca fiul sãu mai mare, Theodosi-us, sã rãmânã la Constantinopol, stãpân pe Orient, iar cel de-al doilea, Tiberius, la Roma, stãpân pe Italia si insule. Celelalte pãrti ale imperiului (deci Illyricum si Africa) le împãrtea între ceilalti doi fii mai mici. Ideea caracterului de imperiu roman universal capãtã astfel si cu Maurikios o nouã confirmare.
11. Politica religioasã.
Pentru a restabili unitatea Bisericii, Iustin al II-lea dezlãntuise persecutia împotriva disidentilor si mãsuri aspre au fost îndreptate contra samaritenilor si monofizitilor. La Constantinopol si în provinciile asiatice mãnãstirile acestora au fost închise, bisericile lor prãdate, episcopii depusi sau arestati.
Tiberius arãtã acelasi zel pentru ortodoxie: arienii si pãgânii care mai erau în Siria au fost prigoniti. Sub influenta patriarhului Eutychios, începu si persecutia monofizitilor, care luã în capitalã un caracter deosebit de violent520.
Maurikios a fost, în materie religioasã, mai tolerant, silindu-se a pãstra pacea internã si a înlãtura chestiunile supãrãtoare, care ar fi produs tulburarea linistii. El a avut totusi un conflict cu Biserica Romei, provocat de ambitia patriarhului loan Postitorul (MjOTeuTîfoJ)521 . în fruntea Bisericii Romane se afla în acest timp vestitul Grigorie cel Mare (590-604). El se trãgea dintr-o
520  Ch. Diehl, op. cit., pp. 135-6. [V. si Supra, n. 463.]
521  loan de Nikiu spune despre el cã nu bea vin si nu mânca niciodatã mâncare gãtitã, Ap. Amantos, op. cit.,p. 272, n. 2.
760
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
familie de patricieni si, cãlugãrindu-se, îsi împãrtise averea sãracilor, închinându-se Bisericii. Papa Pelagius 1-a trimis ca apocrisiarius (nuntiu) la Constantinopol, unde a stat vreo sase ani (578-585). A cunoscut astfel afacerile din Rãsãrit si pe noul patriarh loan Nesteutes (582-595), cu care a venit apoi în conflict. Când acesta si-a luat titlul de patriarh ecumenic (oiKovneviKoq na-rpiâpx'ng), Grigorie cel Mare, care vedea în aceasta o atingere a primatului Bisericii Romane, protestã energic, într-o scrisoare adresatã împãratului. El socotea acest titlu al Patriarhului de Constantinopol o trufie desartã, sfidare a stãrii nefericite a Europei cãzute în puterea barbarilor si o ofensã adusã Bisericii Universale522. Fatã de trufia ambitiosului patriarh, el se intitula, cu simplitatea umilintei evanghelice, „robul robilor lui Dumnezeu" (servus servorum Dei). Maurikios, care socotea cearta inoportunã, si care de altminteri nu era tocmai multumit de ingerintele papei în afacerile publice, nu-i dãdu satisfactie, si rezultatul a fost, cu începere de la 597, o adevãratã rupere a relatiilor dintre Constantinopol si Roma. Când nedemnul Phokas uzurpã apoi tronul lui Maurikios, Grigorie cel Mare se grãbi a-i trimite o scrisoare elogioasã, atât de putin potrivitã acestui crunt tiran, ceea ce aduse mai târziu (607) din partea acestuia interdictia pentru patriarhul de Constantinopol de a se intitula ecumenic, Biserica Romanã fiind recunoscutã capul tuturor Bisericilor523.
522  A. Vasiliev, Histoire de l'Empire byzantin, voi. I, Paris, 1932, p. 227.
523 Amantos, 'lampia TOU Bvtavnvov Kpâwvq, voi. I (395-867 H.. Xp., Athena, 1939 p. 273; D  Iger, Regesten, p.155.
761
NICOIAE   BÃNESCU
Papa Pelagius a murit de ciumã în 590. Diaconul Gregorius de la mãnãstirea Sfântul Andrei, a fost ales cu unanimitate de Senat, cler si popor, împãratul Maurikios îl confirmã, si la 3 septembrie 590 a fost uns episcop al Romei, dupã ce fusese probabil hirotonit preot.
Astfel începe pontificatul lui Grigorie cel Mare. El expuse teoria ministeriului pastoral în Liber regulae pastoralis, care devine în Evul Mediu codul vietii clericale, dupã cum Regula Sfântului Benedict a rãmas codul vietii monastice; a fost scris în anul 591.
Grigorie I era unul din cei mai fideli amici ai lui Maurikios, îi multumea împãratului pentru generozitatea milosteniilor sale si pentru zelul în apãrarea credintei curate contra ereziei. Dar de câte ori suveranul bizantin încerca sã impieteze asupra drepturilor Bisericii sau a constiintei crestine, el gãsea în fata lui opozitia hotãrâtã a Pontifului.
Cel mai cunoscut conflict între papã si împãrat a fost acela care a avut loc cu privire la admiterea soldatilor în mãnãstiri. Prin edictul din 592, Mauriciu interzicea oricãrui functionar si oricãrui soldat intrarea în cler sau mãnãstire. Grigorie, recunoscând temeiurile unora din precautiile legislative ale edictului, protestã contra caracterului absolut al prohibitiilor imperiale. El vãzu în ele o violare a libertãtii vocatiilor eclesiastice. Ceru sã îndulceascã rigoarea acestei legi, ceea ce Mauriciu fãcu. Functionarii au fost admisi a intra în mãnãstiri, cu conditia de a-si rezolva, în prealabil, problemele de serviciu, iar soldatii dupã o probã de 3 ani de noviciat524.
12. Revolta din anul 602.
Priskus, am vãzut, fusese înlocuit din nou, în toamna anului 601, la comanda armatei de la Dunãre, cu Petros, fratele împãratului. Noul comandant fãcuse, în 602, cu o parte din trupe, o incursiune dincolo de Dunãre, omorând multi barbari si întorcându-se cu o
524 Fernand Mourret, „L'Eglise et le Monde barbare", în Histoire generale de l'Eglise, Paris 1931, pp. 77-78.
762

mare pradã, împãratul dãdu ordin lui Petros ca armata sã ierneze dincolo de Dunãre, în teritoriul dusmanului, ceea ce provocã o revoltã militarã. Comandantul nu avu autoritatea necesarã pentru a potoli miscarea; el ceru în zadar împãratului revocarea ordinului. Armata ridicã în fruntea ei pe unul din ofiterii subalterni, un necunoscut, centurionul Phokas, si acesta porni cu ea cãtre Constantinopol.
Prin mãsurile sale severe fatã de indisciplina de atâtea ori manifestatã de trupe, prin spiritul sãu economic, care-1 fãcu sã reducã uneori solda acestor trupe525, Maurikios era urât de soldati si impopular în capitalã. Nu trebuie sã uitãm totodatã cã autoritatea imperialã slãbise mult de la lustinian încoace, de pe urma gravelor împrejurãri ce avusese de înfruntat. Ch. Diehl a arãtat foarte bine starea de neliniste caracteristicã epocii în care aristocratia îsi recapãtã influenta, în care factiunile Circului se agitau permanent si manifestatiile populare tulburau adesea Capitala, în vreme ce în provincii insubordonarea functionarilor, coruptia si rapacitatea lor, atestate de corespondenta papei Gri-gorie cel Mare, erau tot atâtea simptome ale scãzutei administratii a împãratului526.
525 în 587, ordin cãtre strategul Philippikos, la hotarele Persiei, pentru reducerea soldei (poyca) trupelor cu un sfert (D   Iger, Regesten, 1. Teii, 88, p. 11); în 592/3, ordin cãtre strategul Petros ca armata sã primeascã soldele 1/3 în bani, 1/3 în arme si 1/3 în îmbrãcãminte (Ibidern, 114, p. 14), dar la aceeasi datã Maurikios a dat ordin ca soldatii care s-au distins si în urma bravurilor au suferit accidente sã fie concediati si hrãniti în orase pe socoteala statului (Ibidem, 115, p. 14).
526  Ch. Diehl, op. cit., pp. 137-138. Cf. Le senat et le peuple byzantins aux VIP et VII? siecles, „Byzantion" I, pp. 206-207.
763

Bizantinistul francez ne face sã întelegem astfel mai bine carenta autoritãtii, psihologia maselor populare, ca si învãtatul rus Kulakovski, care bagatelizeazã totusi personalitatea respectabilã a împãratului Maurikios527.
La apropierea rebelilor de Constantinopole, Maurikios, neavând trupe, si-a pus speranta în factiunile circului, pe care le trimite sã apere zidul lui Theodo-sius. El îi favorizase pe Verzi (nu pe Albastri, cum credea Manojloviae); acestia însã îl trãdeazã cei dintâi528, încercã în acelasi timp a trata cu Phokas, dar acesta respinge orice propunere. Rebelii nu se hotãrâserã încã sã-1 facã pe centurion împãrat, cãci îi propuneau lui Theodosios si socrului sãu Germanos sã pri-
527 Ni-1 prezintã ca un arghirofil si un venal, cu „grija excesivã pentru îmbogãtirea rubedeniilor sale numeroase" (Istoria Bizantului, voi. II, p. 486). în testamentul politic din 597 al lui Maurikios, „modestul provincial ridicat de capriciul soartei patronul împãratilor", Kulakovski vede „îngustimea orizontului sãu mental si putina întelegere a înaltei sale situatii", deoarece, afirmã el, „considerând imperiul ca averea sa personalã, Maurikios dispunea de el ca de o mosie a familiei, lãsând fiecãruia dintre fiii sãi câte o parte din imperiu", Ibidem, p. 487.
528 Yvonne Janssens, „Les Bleus et Ies Verts sous Maurice, Phokas et Heraclius", Byzantion, 11 (1936), pp. 499 sqq. Cf. H. Gregoire, „L'empereur Maurice s'appuyait-il sur Ies Verts ou sur Ies Bleus?" 2 Extr. din „Annales de l'Institut Kondakov", X, 1939-împotriva pãrererii lui F. D Iger (Byzantion 51, pp. 542-543), învãtatul belgian confirmã teza sustinutã de d-ra Janssens, probând cã, într-adevãr, „contrar fabulei convenite a manualelor", împãratul Maurikios a favorizat statornic pe Verzi. Vezi si H. Gregoire, Maurice le Marcioniste, empereur armenien et Vert, Byzantion, XIII (1938), pp. 395-396, în care autorul confirmã aceeasi pãrere.
764

meascã, unul dintre dânsii, coroana lui Maurikios. împãratul vru sã ia mãsuri împotriva lui Germanos, suspectat de uzurpare. Când acesta se refugie la Sfânta Sofia si Maurikios dãdu ordin sã fie arestat, populatia se revoltã pentru a-1 apãra. Factiunile se retraserã atunci de la ziduri si se unirã cu multimea, care striga pe ulite epitete insultãtoare la adresa lui Maurikios529. Verzii se duserã înaintea lui Phokas, la Rhegion, proclamându-1 împãrat. Maurikios s-a îmbarcat pe 22 noiembrie si si-a cãutat scãparea cu familia sa pe coasta asiaticã, refugiindu-se în biserica Sfântul Autonomos, lângã Nicomedia. în acelasi timp, el îl trimise pe fiul sãu Theodosios sã cearã ajutorul regelui persan Chos-roes al II-lea. Dar evenimentele se precipitã: la 23 noiembrie 602, Phokas se încoroneazã împãrat la Heb-domon, în aclamatiile poporului si îsi face, a doua zi, intrarea solemnã în capitalã, aruncând multimii, dupã expresia lui Simokattes, „o ploaie de aur". La Hippo-drom, factiunile se ceartã pentru locurile de onoare, Verzii voind sã-1 aibã pentru ei; unul dintre Albastri strigã atunci în ritmul obisnuit al aclamatiilor: „Maurikios încã n-a murit, aflã adevãrul!" (Mavpixioq OVK aneftave // /J.â'âe TT)V «A^tfeiav/J530. Tiranul trimite atunci soldati care îl uciserã pe împãrat si pe cei cinci fii ai sãi, capetele lor fiind expuse la Constantinopol, iar trupurile aruncate în mare. Fiul cel mare, Theodo-
529 Theophylaktos Simokattes, pp. 300-301: m nKi\Qr\ vppem TOV MavpiKiov efiaÃÃav... eq TOV MavpiKiov eppa-
ovv \iLf)' vftpecog aa^aTa.
530 V. Krumbacher, Gesch. der byz. Litteratur, ed. II, Munchen, 1897, p. 793-
765

sios, întors în mod imprudent, a fost de asemenea ucis, iar sotia lui Maurikios si fiicele sale închise într-o mãnãstire.
13- Phokas (23 noiembrie 602- 5 octombrie 610)
Astfel ajunge la tron soldatul acesta incult, desfrânat si sângeros, de origine thrac, un tiran semibarbar, cum atât de bine îl caracterizeazã Simokattes, fiito-6âp6apoq Tbpavvog^1. Pentru a se putea mentine, el inaugureazã un regim de teroare, care provoacã în interior agitatii populare si conspiratii. Primejdia cea mai mare a venit însã din afarã: Chosroes al II-lea s-a folosit de împrejurãrile prielnice care i se ofereau pentru a relua rãzboiul, sub pretextul rãzbunãrii binefãcãtorului sãu, Maurikios. Lilius a fost trimis de Phokas în ambasadã Ia persi, pentru a comunica urcarea sa pe tron; dar Chosroes al II-lea, indignat de uzurpatia întâmplatã, deschide îndatã ostilitãtile (603). Dara e atacatã si cade în anul 605 în mâinile persilor, în anul urmãtor, acestia intrã în Armenia Bizantinã si Mesopotamia: Theodosiopolis, Amida, Edessa sunt pierdute de imperiu. Siria si Palestina sunt de asemenea devastate de persi, care, în 608, se aruncã asupra Asiei Mici, ajungând, în 609, pânã la Chalkedon. Pentru a putea face fatã acestui rãzboi în Orient, Phokas încheiase pace cu avarii, mãrindu-le tributul. Anarhia s-a întins în provincie. Narses, energicul general din Orient, se revoltase la Edessa încã de la începutul domniei uzurpatorului (603). El a fãcut greseala de a se lãsa sedus de

promisiunile generalului Domentiolos (se zice, frate al lui Phokas) si a fost executat fãrã milã. Invazia persilor a dezlãntuit conflictele între evrei si crestini, în orasele Siriei a izbucnit rãzboiul civil, întetit de agitatia monofizitilor, prigoniti de Phokas. în anul 608, o revoltã în Antiochia a fost reprimatã de Bonosos, cornitele Orientului, cu mare cruzime532.
La Constantinopol se urzeau comploturi împotriva tiranului. Germanos, nemângâiat de a fi pierdut tronul, a complotat de douã ori pentru a-1 înlãtura, atrã-gând-o în actiunea sa si pe vãduva lui Maurikios. întâia oarã, reprimarea a fost mai blândã, Germanos, Constantina si fiicele sale fiind închisi în mãnãstiri. Dar a doua oarã (în 607), toti au fost executati, împreunã cu altii, între care si prefectul pretoriului, Theodo-sios. Ce a mai rãmas din familia lui Maurikios a pierit, de asemenea, mai pe urmã533. Cel mai bun general, Priskos, a scãpat cu viatã, uzurpatorul cãutând sã-I câstige pentru el, numindu-1 comite al Excubitorilor si cãsãtorindu-1 cu fiica sa (607). Generalul însã, simtin-du-se suspectat, nu i-a putut sprijini cauza. Revolta împotriva regimului de teroare era generalã. La Hip-podrom, Verzii, care îl ajutaserã pe Phokas la proclamarea sa ca împãrat, erau acum si ei în tabãra dusmanilor sãi, strigându-i, în batjocurã, aceste stihuri iambice.-jfldrAiv g rov KCXVKOV emeql nâXiv wv vovv ânmXeaaq (Iarãsi din oalã ai bãut, si iarãsi mintile ai pierdut)™.
532 L. Brehier, Vie et mort de Byzance, p. 48.
533 Ch. Diehl, op. cit., p. 140.
534 Theophanes, l, 296.
767

Lumea, exasperatã, cãuta un salvator. El a fost aflat în persoana exarchului Africii bizantine, patriciul He-raklios. Acesta luptase glorios sub Maurikios în campaniile împotriva persilor, si împãratul 1-a rãsplãtit pentru serviciile sale numindu-I în Africa, dupã Gen-nadios, dându-i de colaborator pe patriciul Gregorios, fratele sãu. Când, la anul 602, Phokas a uzurpat domnia, Heraklios s-a tinut în rezervã, fatã de noul regim. Pe mãsurã ce tirania acestui regim a devenit mai cruntã, atitudinea exarchului a fost mai ostilã. El nu putea sã uite executarea binefãcãtorului sãu Maurikios si a sfârsit printr-o loviturã pe fatã, retinând în 608 la Car-thagina vasele care duceau anual grâu la Constantinopol. De atunci, ochii tuturor adversarilor tiranului s-au îndreptat spre el ca spre salvatorul imperiului. Senatul îl ruga sã intervinã; ginerele lui Phokas, Priskos, îi scria îndemându-1 a pune capãt sângeroasei tiranii. Un incident grãbi hotãrârea. Sotia patriciului, Epiphania, se gãsea la Constantinopol cu Eudokia, logodnica fiului sãu. Phokas le închise într-o mãnãstire. Atunci exarhul se hotãrî. El era bãtrân, dar avea lângã sine pe fiul sãu, Heraklios, si pe nepotul sãu Niketas (fiul lui Gregorios), amândoi doritori sã ajute imperiului535.
Niketas se îndreptã cu o armatã, pe uscat, spre Egipt si cuprinse, cu toatã rezistenta opusã, Alexandria; strãbãtu apoi Siria si Asia Micã, spre Constantinopol. Heraklios, fiul exarchului, porni cu flota adunatã la Carthagina cãtre capitala imperiului. Cei doi sefi se învoirã - dupã cum afirmã Theophanes si Nikephoros
535 Ch. Diehl, L'Afrique byzantine. Histoire de la domination byzantine en Afrique (533-709). Paris, Le Roux 1896, pp. 517-518.
768
ISTORIA   IMPERIULUI   BIZANTIN
Patriarches - ca acela care avea sã soseascã mai întâi dintre fiii lor sã se proclame împãrat. Dar Bury a dovedit cã e o legendã „cursa pentru imperiu" dintre He-raklios si Niketas. Geografic, trecerea lui Niketas pe uscat, la întrecerea cu flota lui Heraklios, îl fãcea sã piardã dinainte partida, învãtatul englez a arãtat cu mult temei cã participarea lui Niketas la întreprindere a avut drept scop sã ocupe Egiptul, si dupã aceea sã-1 sprijine, cât ar fi fost necesar, pe Heraklios. Niketas si-a îndeplinit misiunea înainte de pornirea pe mare a lui Heraklios. Posesiunea Egiptului, grânarul imperiului, era de o importantã capitalã pentru un pretendent la tron, si ocuparea lui a fost, probabil, cea dintâi grijã a generalilor africani536.
Heraklios ajunge, la 3 octombrie 610, la Constanti-nopol. Intrarea flotei în port a dezlãntuit o revolutie în capitalã. Prins de multime si adus înaintea lui Heraklios, tiranul Phokas a fost lãsat pradã furiei populare, care-l ucise, împreunã cu principalii sãi consilieri (Domentiolos, Bonosos, Leontios). în ziua de 5 octombrie 610, Heraklios a fost proclamat solemn de senat si popor ca împãrat, încoronat, împreunã cu sotia sa Eudokia, de cãtre patriarhul Sergios, în biserica Sfântului stefan din palat. El este întemeietorul unei noi dinastii.
536 Editia operei lui Gibbon, voi. V, Appendixm. 5. [Asupra domniei lui Phokas mai pot fi consultate studiile: P. Goubert în OCP, 33, 1967, p. 604-619; V. Kucma în „Vizantijskie Ocerki", 3, 1977, p. 182-194, precum si lucrarea lui D. Olster, The Politics of Usurpation in the Seventh Century: The Reign ofPbocas, (disertatie), University of Chicago, 1976.]

Domnia lui Heraklios înseamnã în acelasi timp încheierea unei perioade si începutul alteia. Cultura clasicã elenicã, pe care o aflãm în istoriografie, îsi dã ultimul vlãstar în Theophylaktos Simokattes. Acum începe perioada de completã barbarie care tine un veac si jumãtate. Lupta teribilã pentru existentã împotriva Orientului, care dureazã, în toatã aceastã perioadã de timp, pune capãt vietii intelectuale. De acum iesim din antichitatea clasicã si cãlcãm în pragul Evului Mediu.